Godīgie liberāļi

Domas pasaulē, tāpat kā vispārējā vēsturē, nereti ir tā, ka ilgstoši nenotiek gandrīz nekas, savukārt salīdzinoši īsā laika sprīdī var sablīvēties gandrīz vesels laikmets. Ne velti runā par “garo 19. gadsimtu”, kamēr vēstures grāmatās 4–6 gadu posms no 1914.–1920. gadam var aizņemt veselu nodaļu, ja ne vairāk. Līdzīgi ar domām – atskatoties uz pirmajiem trīs kristietības un grieķu domas mijiedarbības gadsimtiem, var redzēt visu iespējamo kombināciju un vienādojumu izspēli. Tai līdzvērtīgs sablīvējums uz kristietības 2000 gadu fona redzams labi ja 16.–17. gadsimtā, un arī tad nereti atkārtojot pirmo gadsimtu kustības. Politiskajā domāšanā – kur vēsturiskā pieredze īpaši savijas ar pārlaicīgiem spriedumiem– šie tukšības vai domu nabadzības garā laika posmi iezīmējas sevišķi koši iepretīm pēkšņiem nepārskatāmas intensitātes uzplūdiem.

Pēdējie 4 vai 5 gadi ir bijis šāds sablīvētas politiskās domāšanas laikposms salīdzinājumā ar visu pēckara posmu. Var dažādi vērtēt 2015.–2016. gadu politiskos notikumus, bēgļu krīzi, t.s. “populisma vilni”, tomēr neatstāj sajūta, ka intelektuāļu aprindas tieši Breksitu vai nu jau iepriekšējā ASV prezidenta ievēlēšanu uztvēra gandrīz kā revolucionāra apmēra notikumu, kas domājošajā un rakstošajā publikā ievadīja joprojām nerimstošu pašapceres, polemikas, jautāšanas un izvērtēšanas lavīnu. Šobrīd daļā komentariāta valda cerība, ka varētu atgriezties pirmsrevolūcijas mierpilnais un netraucētais status quo, kuru gandrīz pirms 30 gadiem Frēnsiss Fukujama nokristīja par “vēstures galu”. Ar to viņš domāja liberālās demokrātijas galējo uzvaru pār idejiskajiem sāncenšiem. Fukujama, protams, šo tēzi skaidrojis un jaunāko notikumu gaismā arī labojis – vēsture un domāšana turpinās.[1] Tomēr, pat ja no šo pēdējo gadu saviļņojumiem ilgstošākā laika griezumā kaut kas paliks pāri, tās būs tieši saasinātās pārdomas par mūsdienu valdošā politiskā izkārtojuma slēpto premisu – liberālismu, tā dzīvotspēju, ierobežojumiem un apsolījumiem. Ne nedēļa, ne mēnesis jau kādu brīdi nepaiet bez jaunas grāmatas, esejas vai pārdomām par to, kas ir liberālisma būtība, vai liberālisms darbojas un vai tas ir aizstāvēšanas vērts. Vēl nesen bija pašsaprotami skaidrs, kas liberālisms ir un kāpēc tas ir uzvarējis. Tā bija politiska un ekonomiska mācība, kas uzsver individuālo autonomiju, iespēju vienlīdzību un individuālo tiesību aizsardzību, sargājot galvenokārt no valsts iejaukšanās. Izskatās, ka šis skaistais stāsts par liberālismu kā politisko doktrīnu, kurā viss riņķo ap indivīda brīvības aizsardzību un tās veicināšanu, tagad izsauc vai nu jautājošas šaubas, vai dedzīgus uzticības apliecinājumus.

Kur šajā vēlīno Rietumu pastiprinātas pašapceres brīdī ir atradusies Latvija? Šķiet, uz liberālisma un liberāļu lomu Latvijā vēl izteiktāk nekā (jaunākās) pirmsrevolūcijas laika Rietumos var attiecināt Marksa slaveno ideoloģijas definīciju darbā Kapitāls: “Viņi to nezina, bet dara to” (“Sie wissen das nicht, aber sie tun es.”). Anglofonajā vidē – kas pasaules norisēm nosaka toni –, kur liberālismu elpo kā gaisu un kur ierasti to “nemana” un “nezina”, šī liberālisma kā apzinātas un apjēgtas tēmas izvilkšanās no izvairīgajām ēnām sāpīgi spožajā dienasgaismā nav bijis viegls process. Taču par to vismaz runā un, kaut piespiežoties, kaut ar mulsumu un neērti, tomēr sauc vārdā. Latvijas intelektuālā elite – politologi, sociologi, filozofi, antropologi, rakstnieki un citi domājoši, rakstoši ļaudis – šos četrus, piecus providenciāli uzdāvātos pašatklāsmes gadus lielā mērā ir laiduši gar ausīm, iztiekot ar prātu sevišķi nesasprindzinošo “liberālās demokrātijas apdraudējuma” saukli, ko labākajā gadījumā var nosaukt tikai par spēles pirmo vai iesācēja līmeni.

Tomēr Trampa režīma viduspunktā Latvijā piepeši, teju neraksturīgi iemirdzējās daži godīgas pašrefleksijas stari, kuriem pievērsīšos turpmāk un kuri, manuprāt, nepamatoti tika piemirsti vai neievēroti. Šie divi 2018. gadā tapušie teksti, Ivara Ījaba satori.lv raksts “Pārziemosim”[2] un Mārtiņa Kaprāna atsauksme par Daces Dzenovskas grāmatu School of Europeanness: Tolerance and Other Lessons in Political Liberalism in Latvia[3] ir jāuzskata par sava laikmeta liecībām. Tie ir dokumenti, kuros vēsturisko cīņu saceltā biežņa piepeši atkāpusies un paveras skaidrs, godīguma un trausluma apziņas apmirdzēts patiesības lauks. Bet tikai uz neilgu brīdi, jo itin drīz atgriežas bezapzinātas rosības saceltais ērtais putekļu mākonis jeb ideoloģiskais aizsegs.

Šie divi raksti, pašu iesaistīto autoru vārdiem runājot, var palīdzēt koncentrētā veidolā saprast, kas īsti ir tas daudzinātais, bet izvairīgais liberālisms šodienas Latvijā. Četras iezīmes duras acīs abos rakstos. Pirmkārt, liberālisms ir mērķtiecīgs projekts, tas ir jāsasniedz un jāievieš. Otrkārt, šī projekta mērķis ir iecietības veicināšana un pēcpadomju cilvēka iedzimto neiecietības prakšu mazināšana. Treškārt, liberālisms ir institucionalizēta, neliela apgaismotu ierēdņu, izglītotu aktīvistu un projektu rakstītāju, t.s. “tolerances darbinieku” slāņa vai kārtas padarīšana iepretīm neiecietīgajam, tumsonīgajam vairākumam. Un, ceturtkārt, liberālisms ir kaut kas svešs, Latvijai ārējs, nepazīstams, un ar tā ieviešanu nebūt nesokas tik viegli.

Liberālisma kā nesasniedzama projekta paradoksu lieliski uzrāda Ījaba raksts. No vienas puses pilsoniskā sabiedrība, viens no liberālisma stūrakmeņiem, ir kaut kas pašsaprotams un Latvijā savā ziņā jau ieviests – brīva biedrošanās un pašorganizēšanās sabiedrības līmenī pastāv. Tomēr izrādās, ka “pilsoniskā sabiedrība” atrodas pastāvīgā aplenkuma stāvoklī, pat mazākumā, to ir aplenkusi inertā pamatiedzīvotāju masa un šīs masas vārdā runājošie negodīgie politiķi, kuri valsts aparātu “vairākuma vārdā” vērš pret mazo pilsonisko sabiedrību. Kaprāna atsauksmē arī pavīd “viensētas” metafora, kas “Latvijā tiek bieži izmantota, lai latviešus ne tikai atsvešinātu no publiskas kritiskās telpas, bet arī no atbildības par neiecietības praksēm un tādējādi pasargātu viņus no liberālismam raksturīgās fragmentācijas.”

Liberālo projektu šajos abos tekstos var raksturot kā “tolerances veicināšanas pasākumus”. Tā kā neiecietības prakses ir dziļi ieperinājušās sabiedrībā un tās bez īpašas apmācības nav iespējams atpazīt, un tā kā pēcsociālistiskā Austrumeiropa tik ļoti atpaliek no Rietumiem, runa ir par liberālisma projektu ar nenosakāmu laika termiņu un tikpat neskaidru gala mērķi. Iekļaušana, atvērtība, iecietība vienmēr var būt vēl vairāk, un vienmēr iespējams vērst lielāku paškritiku pret savu kopienu un tās auklētajiem neatpazītajiem aizspriedumiem ceļā uz liberālisma galējo sasniegšanu. Tikpat nesasniedzams stāvoklis ir “sākt dzīvot kā Eiropā”, kur eiropeiska dzīvošana kā “civilizējošs projekts” tiek vienādota ar liberālismu vai “pilsonisko sabiedrību”.

Ja ir projekts, tad ir arī projekta rakstītāji, plānotāji, ieviesēji un pieaicinātie eksperti. Kurš un kā iemieso liberālismu praksē? Kā liberālismu – iecietību, atvērtību, pilsonisko pašorganizēšanos – institucionalizē? Atšķirībā no nevēlēšanās skaidri noteikt liberālisma galveno politisko tikumu vai morālo imperatīvu robežas, šeit autori savos aprakstos ir pārsteidzoši godīgi un tieši. Dzenovska liberālisma projekta īstenotājiem Latvijā piemēro kodolīgu apzīmējumu: tolerances darbinieki, t.i., “NVO, zinātnisko institūciju un pārvaldes iestāžu pārstāvji, kas Latvijā ir iesaistījušies iecietības politikas un kultūras veidošanā”. Ījabs sniedz unikālu ieskatu šo darbinieku ikdienā: “Ak vai, cik daudz publiskas un privātas naudas savulaik netika iztērēts “pilsoniskās sabiedrības veicināšanai”! [..] Daudzās valstīs tapa īpaša, profesionalizēta pilsonisko aktīvistu kārta [izcēlums mans, KL], kuras uzdevums bija piesaistīt dažādu fondu līdzekļus kāda cēla mērķa realizēšanai – korupcijas apkarošanai, cilvēktiesībām, minoritāšu atbalstam un tamlīdzīgi.” Ījabs sulīgi apraksta, kā tolerances darbinieki ar laiku izveidojās par “pilsonisko oligarhiju, kura ātri piešāva roku dažādu projektu rakstīšanā un par taisnīgu atlīdzību bija gatava uzcelt pilsonisku Potjomkina sādžu jebkurā laikā un vietā, pēc klienta vēlēšanās” un piemin konjaka dzeršanu Sorosa fonda pieņemšanās kā pilsonisko aktīvistu un liberālo politiķu sine qua non.

Kāda aina par liberālismu vai drīzāk liberāļiem Latvijā šeit paveras? Šķiet, autori neslēpj, ka līdz šim liberālisms ir bijis tikai virspusējs naudas apgūšanas projekts, ar daudz izlikšanos un “savējo būšanu” (Ījabs, atsaucoties uz Ernestu Gelneru, piemēram, nošķir pilsonisko sabiedrību no cilšu sabiedrības, kur valda “brālēnu tirānija”). Kā projekts, kura starptautiskie, privātie vai valsts donori prasa atskaites par paveikto (piemēram, uzskaitīt, cik neiecietības paveidi sabiedrībā apkaroti vai vismaz noskaidroti), liberālisms ir visnotaļ ierēdniecisks – tolerances darbinieks, iecietības veicinātājs vienlaikus ir ierēdnis. Tā ir institucionalizēta, ritmiska, diezgan vienmuļa, izolēta un uz atkārtošanos vērsta dokumentu aprites darbība, ko ir grūti salāgot ar dzīvoto īstenību “uz ielas”. Šie tolerances ierēdņi veido īpašu kārtu vai slāni uz pārējās sabiedrības fona – viņus atšķir un apvieno ne tikai lielāks sociālais kapitāls, labāki sakari, tiešais pieslēgums “Eiropai” (civilizētajai ārienei), bet arī īpašas zināšanas, kas mūžīgā mazākumā iedzīto kārtu apveltī ar ezotēriskas, īpaši iesvaidītas priesterības raksturu.

Kaprāns, rakstot par Dzenovskas novērojumiem, liberālā projekta īstenotāju kārtas pazīmes raksturo šādi: “Tolerances darbinieki, no kuriem daudzi ir bijušie trimdas latvieši, dažādās starptautiskās programmās un projektos sevi uztver kā politiskā liberālisma ekspertus, kuru uzdevums ir palīdzēt nezinošajam vairākumam diagnosticēt neiecietību.” Negaidīti lasītājam – pretēji iecietības ekspertu kārtas raksturīgajam moralizējošajam, nezinošo vairākumu ierasti apsūdzošajam tonim – Dzenovska liberālo projektu netieši salīdzina ar komunisma cēlāju projektu: liberālisms tiek gandrīz nosaukts par “standartizētu hegemonisku diskursu”, kurš ar ierēdnieciskas darbības palīdzību tiek “performatīvi atražots” (papildus konjaka dzeršanai Sorosa fonda pieņemšanās un pilsoniskās sabiedrības vienādošanai ar dažādu minoritāšu tiesību aktīvistu NVO) un kuram liberāļi, atšķirībā no sociālistiem, tomēr “tic”, tiesa, šai, iespējams, iracionālajai ticībai nesasniedzot “kritisku izpratni par postsociālisma varas attiecībām” jeb īsumā – ikdienas dzīvi pēcpadomju Latvijā. Kā secina Dzenovska: “Liberālie diskursi kļuva pašatražojoši, nepārtraukti apkarojot nevis ārējo ienaidnieku, kā tas bija Aukstā kara laikā, bet iekšējā ienaidnieka atstātās pēdas, kā, piemēram, sociālisma mentalitāti starp latviešiem”.

Galu galā abi teksti liberālisma klātieni Latvijā izgaismo kā “importa preci” (Ījabs), liberālisms ir kaut kas svešs, ne-savējais, ievests, un kā tāds – dārgs, īpašu piekļuvi un īpašas apiešanās, apsaimniekošanas un izplatīšanas prasmes prasošs. Kurš katrs ar šo svešo, civilizējošo preci vai atklāsmi apieties nedrīkst, un tikai retais spēj to paturēt necivilizēto, neiecietīgo masu neaptraipītu. Ījabs ir pesimistisks – ne tikai iekļaušana ir Latvijai svešs, no ārpuses ieviests un ieviešams fenomens, bet arī “neatkarīgi mediji un tiesas, viedokļu plurālisms, tolerance un indivīda pašnoteikšanās” kā vērtīgas dāvanas atrodas pastāvīgā apdraudētības stāvoklī no iezemiešu vairākuma puses. Viņa vārdiem: “Cerēt uz kādu elites līderību šajā jomā ir aplami. Sensenās ilgas beidzot ir piepildījušās. Elite šodien tiešām ir “tuva tautai” un gatava sekot visām tautas vairākuma fobijām, sazvērestības teorijām un dīvainībām.” Šeit jau ieskanas rūdīta tolerances darbinieka pamācošais, didaktiskais tonis. Tai pat laikā autors, iespējams, viens no retajiem Latvijas publiskajiem intelektuāļiem, kurš sevi pašapzinīgi arī sauc par “liberāli”, aicina savas kārtas pārstāvjus būt pacietīgiem, sakost zobus, būt “gataviem strādāt ar ļaudīm, ar kuriem mūs nesaista nekas cits kā vien piederība noteiktai valstij un sabiedrībai” un aicina samierināties, ka “pilsoniskā sabiedrība nekad nebūs draugu kompānija, nekas ģimeniski silts un omulīgs”, tādēļ ir “jāmācās sadzīvot ar cilvēku dažādību.”

Kas nostiprina šo liberālisma svešādību, ārzemnieciskumu, neierasto dīvainību tautas acīs? Vai ne tā elitārais, izmeklētais raksturs? Vai ne tā pašiedvesti “zinošais” un “civilizējošo patiesību” vēstošais tonis? Vai ne izsvērtu, saprātīgu pamatojumu un iemeslu trūkums, šaurai aktīvistu grupai vairākumam pieprasot sekot iecietības un iekļaušanas veicināšanas pasākumiem kā projektam, par ko vēlāk jāraksta atskaites? Vai ne liberālisma nesasniedzamība un, kā norāda Dzenovska, abstrahētā atsvešinātība attiecībā pret noteiktas sabiedrības dzīvespasauli un vēsturiski iesakņotiem paradumiem?

Šie liberālās pašapceres skaidrības brīži ir reti un patiesi. Tie ir jālolo, jo vēsturisko izziņas iespēju lauks, ņemot vērā projektā iesaistītās augstās likmes un nekad nebeidzamos vairākuma draudus, var strauji aizvērties. Tomēr pat šajos paškritiskas pašatklāsmes brīžos ilggadējie tolerances darbinieki nezināmu iemeslu dēļ nespēj pakāpties vienu “meta” pakāpi augstāk. Proti, tekstos, meklējot cēloņus virspusībai, neapmierinātībai un grūtībām, ne brīdi netiek uzdots jautājums par paša liberālā projekta, tā pieņēmumu un vēstījuma svešādumu attiecībā pret “eiropeiskumu” kā tādu. Dzenovska pieļauj, ka pašreizējo liberālisma krīzi jāuzlūko kā sapratnes krīzi, kura “izgaismo politiskā liberālisma nespēju radīt izpratni par varas konfigurācijām pēc Aukstā kara un to ietekmi uz daudzu cilvēku dzīvēm”. Arī Ījabs tiecas liberālo nesapratni novietot konkrēta vēsturiska un ģeogrāfiska nogriežņa uzlikto ierobežojumu un aizspriedumu rāmjos. Tomēr, ja nu stāsts nav tikai par Latviju un Austrumeiropas “civilizēšanas” un Rietumu “snobiskuma” paradoksiem? Ja nu liberālisms pats par sevi, pēc būtības, tiešām ir tikai utopisks, nesasniedzams projekts? Ja nu tas ir mēģinājums institucionalizēt beznosacījumu iecietību, atvērtību un iekļaušanu, kas kopumā ir ārējs, svešs, neliela ietekmīga “savējo” mazākuma īstenots naudas apgūšanas pasākums arī izslavētajās Rietumu sabiedrībās? Ja nu liberālisms Eiropai ir tikpat svešāds kā Latvijai?

[1]https://www.americanpurpose.com/articles/liberalism-and-its-discontent/

[2]https://satori.lv/article/parziemosim

[3]https://www.punctummagazine.lv/2018/07/25/eiropeiskuma-skolas-lieciba/

Pelnu trešdiena

Because I do not hope to turn again
Because I do not hope
Because I do not hope to turn
T. S. Eliot, Ash Wednesday

1962. gada 7. marts bija Pelnu trešdiena. Mazajā namiņā Torņakalnā, Ārlavas ielā 1 par to nerunāja, varbūt pat nezināja.

Bet dažviet tā bija īpaša Pelnu trešdiena. ASV Austrumkrasta iedzīvotāju atmiņā tā palikusi ar baismīgu vētru, kas prasīja vismaz četrdesmit cilvēku dzīvības, kāds tūkstotis guva ievainojumus, postījumu apmērus vispār labāk nepieminēt. Tā bija viena no desmit spēcīgākajām vētrām Austrumkrasta 20. gadsimta vēsturē. “Laiks ir piepildīts, un Dieva valstība ir klāt. Atgriezieties no grēkiem un ticiet evaņģēlijam!” Kamēr Bostonā un citviet Jaunanglijā dažs, labs, redzēdams trīs vai četrus metrus augstos viļņus nākam krastā, visu salaužam un sabojājam pa ceļam, atcerējās Marka evaņģēlija pirmajā nodaļā lasīto, tālu rietumos Nevadas tuksneša poligonā speciālisti gatavojās nākamajā dienā paredzētajam kodolizmēģinājumam. Un daudzi jo daudzi tieši šādu, jau par rutīnu kļuvušu izmēģinājumu dēļ šķitās sajūtam Dieva valstību tuvojamies. Bet citi speciālisti, kas 7. martā Kanaveralas zemesragā vēroja, kā raķete Delta paceļ orbītā OSO I (pirmo orbitālo saules observatoriju), kas zina, varbūt marķīza de Laplasa garā, varbūt aiz ieraduma par Dieva valstību nemaz nedomāja, uzskatot, ka Dieva hipotēze Saules starojuma izpētei nav nepieciešama.

Šaipus Atlantijas okeānam 1962. gada Pelnu diena iezīmēja kaut ko, kam tobrīd varbūt nebija, kā tagad teiktu, globālas nozīmes, bet kas bija solis pretī šai nozīmei – paagrā pēcpusdienā kādā Mančestras skaņu ierakstu studijā mazpazīstams puišu ansamblītis The Beatles veica pirmos ierakstus BBC radio programmai, vienlaikus briestot nākamās dienas debijai BBC televīzijā.

Mazajā namiņā Ārlavas ielā 1 bija karsti. Krāsnis kurējās uz nebēdu, jo ārā temperatūra turējās krietni zem nulles. Vai mēs klausījāmies radio? Droši vien ne. Vai vecāki lasīja tāsdienas avīzi? Droši vien arī ne, jo tas bija PSKP Centrālās Komitejas Plēnuma laiks un avīzēs varēja lasīt, kā visās brālīgajās republikās jāatmet kaitīgā zāļlauku sistēma un jāpalielina kukurūzas un lopbarības pākšaugu platības. Vai mēs spēlējām kādu galda spēli? Iespējams, neatceros. Bet atceros, ka pirms vakariņām lasīju Tūra Heijerdāla grāmatu Aku-Aku par Lieldienu salas noslēpumiem, par tām milzīgajām akmens galvām, ko sauc moai, un kas saraktas vietām pat lielā skaitā salas piekrastēs un pauguros un par kurām Heijerdāls gribēja izdarīt dziļdomīgus, varbūt pat zinātniskus secinājumus. Es savos nepilnajos desmit gados biju čakls lasītājs, bet visvairāk par ceļojumiem un piedzīvojumiem, Heijerdāla grāmata bija no bērnu bibliotēkas, kas toreiz jau atradās Bloka muižiņā uz Vienības gatves un Mazās Altonavas ielas stūra, vēl bija arī Lielā Altonavas iela, jo Ojārs Vācietis tolaik bija dzīvs un vesels, un vēl pat ne īsti slavens, un Mazajā Altonavas ielā Liberta mājā dzīvoja Franka ar vecākiem, bet ne es zināju tādu Vācieti, ne Franku.

Tā bija klusa Torņakalna pasaule, Ārlavas iela bija nesen asfaltēta, pirms tam putekļains smilšu ceļš, pa kuru šad un tad pajūgā atbrauca čigāns vai žīds (romi un ebreji tolaik mūsu apkaimē nedzīvoja), atbrauca un pret vecām, nevajadzīgām lupatām deva māla bļodiņas, un stūra mājelē dzīvoja Aleksis un slimoja ar Parkinsona slimību, bet mēs to nezinājām, tikai brīnījāmies, kā viņš staigā viscaur trīcēdams, bet kaimiņos bija Katja ar dēlu, bet vispār krievu tikpat kā Torņakalnā nebija, tikai fabrikā Nr. 5, kur drukāja Padomju armijas kartes un plašpatēriņa preces arī, piemēram, bērniem domātas pastkartītes ar zvēru attēliem, tādas tētis šad un tad pārnesa no darba, jo strādāja fabrikā Nr. 5 par papīrgriezēju, pretī ieejai fabrikā bija frizētava, kur man pirms pirmās skolas dienas Rīgas VĻKJS XXX gadadienas 4. vidusskolā nodzina tikpat kā pliku galvu, bet tas saucās “polubokss”.

Mūsu mājiņā bija karsti, bet naktī pamostoties bija vēl karstāk. Mamma nez kāpēc purināja mūs un lika saģērbties, un visur bija dūmi un vajadzēja iet uz kaimiņmāju pie Katjas, bet tētis skraidīja, kā likās, pidžamā un basām kājām pa sniegu, un vēlāk runāja, ka tonakt bijuši mīnus divdesmit grādi, kas īsti nevarēja būt patiesība, ja paskatās tālaika meteoroloģiskās ziņas, kas sameklējamas internetā, bet tas nav svarīgi, svarīgi ir, ka sēdējām Katjas otrā stāva dzīvoklī pie loga, un tētis skraidīja basām kājām pa sniegu un bija izmisis, taču, pa logu skatoties, šķita, ka mūsu vecā mājiņa nodegusi līdz pamatiem un ugunsdzēsēji rakājas pa pelniem, patiesībā nodedzis bija tikai jumts un viss pieliets ar ūdeni.

Es neatceros, kā Pelnu trešdiena pārtapa par nākamo dienu, par Starptautisko sieviešu dienu, bet kaut kā jau pārtapa. Un es neatceros, kad tētis apāva kājas un vai mamma bļāva uz mums vai klusi raudāja. “Izpildkomiteja” mūs pārvietoja uz komunālo dzīvokli Staraja Rusas ielā, un vajadzēja mainīt skolu un visu citu. Lielajā mājā dzīvoja gandrīz tikai krievi, un mēs mēdzām, lai izvairītos no viņu uzbrukumiem, uz skolu iet zagšus pa taciņu gar šķūnīšiem. Bet tas lai paliek.

Tētis nomira 2020. gada 26. oktobrī. Viņam bija deviņdesmit divi gadi. Viņš nebija runīgs. Izrādījās, ka astoņdesmit gadu vecumā viņš sācis rakstīt dzejas un nevienam tās nerādīt. Lūk, viens no viņa dzejoļiem:

Es neesmu mēms

Es neesmu mēms.
Tik klusēju.
Nevienam neko nestāstu.
Ne vecākiem, ne sievai,
Nerunājot par bērniem.
Tādēļ viņi par mani
Neko nezina un tā ir labi.
Ja nekā nezini,
Neko pastāstīt nevari.
Kāds gan labums,
Ja runāt es sāktu
Par savu jaunību,
Par savām dēkām,
Par saviem grēkiem,
Par ciešanām, par spaidiem,
Par mokām izciestām
Un miesām sasistām.
Vai vērts par tādām lietām
Kādam stāstīt.
Neviens jau tāpat neticēs,
Ko tas vecais niekus gvelž.
Tādēļ labāk klusēju,
Bet neesmu mēms.

Es būtu gribējis viņam pajautāt, vai tiešām Pelnu trešdienā viņš basām kājām skrēja pa sniegu mīnus divdesmit grādos. Bet ko nu vairs.

Gabrāna asmens jeb Hermaņa analīze bez lieku būtību ieviešanas*

Iespējams, ka pats skandalozākais darbs mūsu Nacionālā mākslas muzeja pastāvīgajā ekspozīcijā ir Ginta Gabrāna 1995. gadā radītā konceptuālā instalācija “Nazis, ar ko sev sagraizīt dirsu”. Darbs nepavisam nav sarežģīts – to veido ar audeklu pārvilkts galds, uz kura novietots neglīts pašdarināts, toties ļoti ass nazis, kas ar smagu ķēdi piestiprināts zem galda. Blakus pie sienas – aptuveni graizāmās ķermeņa daļas augstumā piestiprināts ovāls spogulis. Jā, un vēl arī uz galda pārvalka uzkrāsots darba nosaukums, kas vienlaikus ir arī naža funkcijas apraksts. Tieši tik vienkārši. Ja nu gadījumā vēl kāds šim darbam piederīgs priekšmets man pagaisis no atmiņas, no sirds lūdzu piedošanu autoram. Jo vairāk tāpēc, ka šis darbs atšķirībā no daudziem citiem, kuros apspēlēta nenormatīva leksika un kuri mani visbiežāk atstājuši vienaldzīgu, ir ļoti mīļš. Un jo mīļāks kļūst, kad ik pēc dažiem gadiem lasu kārtējo neizpratnes pilno jautājumu, vai šādai instalācijai tiešām ir vieta nacionālo mākslas vērtību krātuvē, uz kuru taču jāved skolasbērni, lai ieaudzinātu viņos izpratni par Skaisto, tāpat arī niknus izsaucienus, ka būtu laiks šādu perversu nemākslu no muzeja aizvākt. Jo tieši tajā brīdī arī notiek Mākslas Brīnums – parasts galds, spogulis, nazis, ķēde un uzraksts pārvēršas par mītisku rituālu objektu, nazi, ar kuru… nuja, to pašu. Protams, nav garantijas, ka laipni uzrunātais sašutušais pilsonis tieši to arī darīs, bet nu jebkurā gadījumā neuzbāzīgs piedāvājums saņemties paliek spēkā.

Asociācijas ar minēto mākslas darbu man radās pēc tam, kad vispirms biju izlasījis vairākas visnotaļ skarbas atsauksmes par Jaunā Rīgas teātra mākslinieciskā vadītāja Alvja Hermaņa publicētajiem “JRT septiņiem ētiskajiem uzvedības noteikumiem darbiniekiem un skatītājiem”, bet pēc tam nolēmis iepazīties arī ar pašu sašutumu izraisījušo tekstu. Tekstu, kurš kinorežisorei un publicistei Alisei Zariņai savā par “Sniegpārsliņu un septiņiem ētiskajiem rūķīšiem” nosauktajā atbildē bija licis piesaukt gan samazgu liešanu virsū citiem, gan ņirgāšanos par kāda izskatu, orientāciju un tā tālāk, seksuālu uzmākšanos, lepošanos ar savu homofobiju, mizogīniju, rasismu, kā arī iedzimto heteroseksualitāti, naktspodiņa satura nešanu pie sabiedrības un galu galā – nespēju pieņemt, ka pasaule mainās. Taisnības labad piebildīšu, ka A. Zariņa nebija konkretizējusi šo savu asociāciju adresātu – bija noprotams, ka teiktais ir saistīts gan ar Alvi Hermani, gan viņa tekstu, tomēr nebija sīkāk norādīts, kādā veidā. Lielāku konkretizāciju bija veikusi cita kinorežisore Liene Linde, kura savā daudz īsākajā komentārā nodēvēja amatmāsas apspēlētā teksta autoru par “antiintelektuālu narcisu, kas patiesībā to vien vēlas kā uzmanību no jaunām un gudrām sievietēm”. Savukārt Alisei Zariņai viņa ieteica “savu ļoti vērtīgo enerģiju un uzmanību veltīt kaut kam uz mūžības fona svarīgākam, nevis no savām privilēģijām uzblīdušiem onkuļiem, kas, izdvešot arvien skaļākus un nesakarīgākus radošās agonijas kliedzienus, braši soļo sevis pašu izraudzītajā vēstures mēslaines virzienā”.

Pēdējais gluži barokālā stilistikā ieturētais teikums atmiņā atsauca kaut ko no skolas gados lasītām padomju presē publicētām sašutušu darbaļaužu vēstulēm par kādu sev nepieņemamu mākslas vai kultūras faktu un pamatīgi uzkurināja interesi par to, ko tad īsti uzrakstījis režisors Hermanis. Nebūt nav tā, ka es vienmēr būtu raudzījies uz viņu tikai ar sajūsmu. Jā, laikā kopš 90. gadu sākuma ir bijušas izcilas izrādes, kuras atstājušas manī dziļas pēdas. Bet ir arī tādas, kas radījušas vilšanās sajūtu. Ir bijuši periodi, kad esmu bijis uzticīgs Jaunā Rīgas teātra skatītājs, bet tad vienu vai citu iemeslu dēļ esmu atsalis un atgriezies skatītāju zālē tikai pēc vairāku gadu pārtraukuma. Savos izteikumos Alvis Hermanis man palaikam šķitis arogants un snobisks, bet citkārt raisījis smīnu kā rafinēts provokators, kurš ar skopiem, bet precīzi pārdomātiem līdzekļiem spēj uzkurināt lielas kaislības. Par to, ko viņš patiesībā domā un ko teiks jau nākamajā brīdī, nekad neesmu bijis drošs un patiesībā arī neesmu vēlējies to zināt – šādā neziņā ir kaut kas valdzinošs, teātra mākslai piederīgs. Palaikam es pat būtu gatavs piekrist blogotavas “Sviesta ciba” (klab.lv) autoram, kurš raksta ar pseidonīmu “mind_unit” un atbruņojošā nešpetnībā domā, ka Hermanis ar savu reizēm kaitinošo uzvedību “kā savulaik Pliekšāns jau dzīves laikā apzināti plāno savu nonākšanu Dižgaru panteonā”. Lai tā būtu – vēlme iekļūt Dižgaru panteonā cilvēkam, kurš ilgstoši vadījis teātri un iestudējis izrādes Lāčplēša ielas 25. namā, ir gandrīz vai pašsaprotama. Būt pastāvīgi pierakstītam “Smiļģa mājā” un galu galā netapt atzītam par Dižgaru – kas gan varētu būt apkaunojošāk?

Taču Hermaņa publicētie “Septiņi ētiskie uzvedības noteikumi” manī neizraisīja ne sašutumu, ne smīnu, bet gan smieklu šalti. Tiesa, ne paši par sevi, bet gan kontekstā ar iepriekš lasītajām atsauksmēm. Ļoti atvainojos, bet asociācijas ar sākumā pieminēto Ginta Gabrāna instalāciju, kuras mākslas spēks atklājas proporcionāli tās izraisītajam sašutumam, šķita nepārprotamas. Tātad – ko saviem draugiem un nedraugiem īsti ir apsolījis JRT mākslinieciskais vadītājs? To, ka šajā teātrī valdīs runas brīvība. Ka šis teātris nevadīsies pēc politkorektuma standartiem, ja neuzskatīs to par vajadzīgu, it īpaši, ja vēlēsies uzzināt vairāk par “cilvēka noslēpumiem un bezdibeņiem”. Ka teātrī būs atļauti joki un anekdotes, kuras kāds varētu uzskatīt par aizskarošām – un kura anekdote gan nav aizskaroša, ja apzinies, ka pārmaiņas pēc tieši tu un neviens cits esi kļuvis par šīs anekdotes izsmiekla objektu? Ka teātrī būs atļauts flirts visdažādākajās kombinācijās, kā arī cilvēki ar visdažādākajiem politiskajiem uzskatiem, kuri varēs par tiem atklāti strīdēties un katrs savējos uzskatīt par pašiem pareizākajiem. Un, visbeidzot, ka tiem, kuri visu iepriekš nosaukto uzskata par a priori aizvainojošu, labāk izvairīties no teātra apmeklējuma. Visā tekstā – neviena punkta, kurā kaut vai attāli būtu pieminētas sievietes, geji, imigranti, melnādainie, ebreji, ne vismazākās norādes par kāda izskatu, ādas krāsu vai orientāciju, dzimumu vai piederību pie jebkāda veida minoritātēm. Teksts, kuru var interpretēt daudzos un dažādos veidos, droši vien atkarībā arī no tā, ko nu katrs izprot ar vārdiem “runas brīvība”, “politkorektums”, “aizskaroša anekdote”, “flirts”.

Tad jāvaicā, kāpēc nosaukto divu komentāru autores, kas nebija vienīgās, jo līdzīga satura komentāri parādījās vēl, ir izvēlējušās akurāt pašu nelabvēlīgāko no visām iespējamām interpretācijām saistībā ar deklaratīvu paziņojumu, kādu varētu pieņemt daudzi radoši kolektīvi, kuri par savu mērķi izvirzījuši uzdevumu provocēt un rosināt uz domāšanu lasītājus, skatītājus, klausītājus? Kurus no šajā deklarācijā minētajiem principiem neiedzīvināja, piemēram, JRT aktieris Vilis Daudziņš, savulaik veidojot satricinošo monoizrādi “Vectēvs” un iemiesojot latviešu likteņus 2. pasaules kara laikā no trim dažādiem redzespunktiem, kam ar mūsdienu politkorektuma doktrīnām nebija nekāda sakara? Un kurš gan teātrī neflirtē – aktieriem uz skatuves tā ir dienišķā maize, tāpat arī ikviens viņsaulē esošo latvju dižgaru Panteona iemītnieks ir flirtējis un flirtēs. Flirtēja Rainis, flirtēja Smiļģis, flirtēja Pētersons, tad kāpēc lai neflirtētu Hermanis? Tad kur ir cēlonis aizvainojumam?

Kaut arī tas ir riskanti, izteikšu hipotēzi, kurai, manuprāt, varētu būt saistība ar patiesību. Varbūt runa nemaz nav par to, ko Alvis Hermanis šoreiz uzrakstījis, bet gan par to, ko lasītāji par viņu jau zina – un tāpēc viņiem ir skaidrs, ko Hermanis ar to grib pateikt īstenībā? Varbūt aiz katra šķietami neitrāli vai daudznozīmīgi lietotā režisora vārda viņi saskata kādus senākus konfliktus un pāridarījumus, bīstamus nodomus un ļaunprātību? Neadekvātu reakciju uz kritiku un atteikšanos pievienoties populāriem progresīvās domas strāvojumiem, kā arī noraidošus izteikumus par aktuālām tēmām veltītām sociālām akcijām? Pievienošanos tiem, kuri skeptiski vai nelabvēlīgi izturas pret multikulturālismu, iekļaujošu sabiedrību un politkorektu toleranci? Aizdomas par turpmākām provokācijām no “savās privilēģijās uzblīduša onkuļa”? Saprotu, šis ir tas brīdis, kad lasītājs līksmi sāk sist plaukstas un saukt: “Salmu vīrs, salmu vīrs!” tāpēc visas šīs aizdomas atstāju jautājuma formā. Galu galā esmu mācīts, ka teksta satura vērtēšana pēc tā, ko mēs jau zinām par autoriem, vismaz publicistikā un polemikā nav derīga, tā ir vistaisnākais ceļš uz ad hominem argumentu elli, kurā neviens no mums nevēlas nonākt. Teksts jāvērtē pēc tā, kas teikts pašā tekstā – ne vairāk un ne mazāk. Lieku iepriekšēju pieņēmumu pievienošana tam ir tā pati Okamas Viljama noraidītā būtību pavairošana jeb “Okama asmens”, no kura griezīguma mēdz brīdināt dažādu nozaru pētniekus un prātniekus.

Toties kā mākslinieciska performance šāda pieeja ir pilnīgi saprotama – tā ir uzticīga mākslas baudītāja ļaušanās veikli uzbūvētai provokācijai, no kopumā diezgan nevainīgām detaļām un viena parupja izteiciena savā apziņā kopā saliekot griezīgu mākslas faktu – Gabrāna-Hermaņa nazi, ar kuru sev…

* Atsauce uz filozofijā lietoto jēdzienu “Okama asmens” jeb “Okama bārdas nazis”, kas nosaukts viduslaiku filozofa Okamas Viljama (Gulielmus Occamus, ap 1287–1347) vārdā. Šis jēdziens apraksta metodoloģisku principu, ka jebkuras lietas skaidrošanai jāizmanto tik mazs iepriekšēju pieņēmumu skaits, cik vien iespējams, jaunu pieņēmumu jeb būtību ieviešana bez pilnīgas nepieciešamības ir metodoloģiski kļūdaina. Citiem vārdiem sakot – jo vienkāršāka kāda teorija, jo tā ir labāka.

Sociālā taisnīguma rēgs mūsdienu mākslā

K. Grīnbergs savā 1939. gada esejā Avangards un kičs argumentē par labu augstās un populārās mākslas nošķīrumam. Viņaprāt, mākslai tās absolūtajā formā, ko raksturo avangards, piemīt distancētība no konkrētā laikaposma sociālpolitiskās konjunktūras. Pretpols šādai intelektuāli sarežģītai mākslai ir kičs – klišejiskās formulās balstīta, aprobētus simbolus un tēmas atražojoša mākslas kultūra, kuras mērķis ir izklaide un propaganda. Tipisks šādas kiča mākslas piemērs ir Padomju Savienībā 1930. gadu sākumā nostiprinātais sociālistiskā reālisma kanons. Socreālisms ar viegli uztveramām ideoloģiskām fabulām un tēliem ilustrēja komunistiskos mītus par režīma panākumiem un slēpa tā katastrofas. Pēc K. Grīnberga esejas Rietumu kultūrā aktīvi turpinās polemika par mākslu un tās mainīgajām robežām, bet nemainīga paliek neuzticība konceptuāli tukšiem un didaktiskiem sociālistiskā reālisma ražojumiem, kas nošķīra Padomju bloka valstis no Rietumu mākslas pasaules.

SOCIĀLAIS TAISNĪGUMS KĀ LAIKMETA IDEOLOĢIJA

Ja pēckara modernismu un tam sekojošo postmodernās mākslas ainu var uzskatīt par tālu no kādas konkrētas politiskas ideoloģijas, tad mūsdienu Rietumu kultūras post-postmodernisma (vai metamodernisma?) apstākļos var runāt par jaunas globālas Rietumu politiskās ideoloģijas un to pavadoša kiča dzimšanu. Šis mūsdienu jaunais ideoloģiskais režīms ir sociālā taisnīguma ideoloģija. Kā tas parasti mēdz būt ar sociālu un mākslas paradigmu maiņām, meklējot pirmsākumus, ir grūti izvairīties no neskaidru vēsturisko robežšķirtņu problēmas un iezīmēt konkrētu “pirms”/“pēc”. Šajā gadījumā nevar runāt par kādu objektīvi fiksējamu doktrīnas rašanās brīdi, jo teorijas, kas balsta sociālā taisnīguma doktrīnu, stiepjas Eiropas ideju vēsturē no marksisma cauri postmodernismam līdz mūsdienām. Ja tomēr ērtības labad ir vēlme šo fenomenu noenkurot un ielikt laika nogrieznī, tad par nosacītu atskaites punktu var pieņemt 2016. gadu, kad ASV par prezidentu ievēlēja Donaldu Trampu un Eiropā spēkā pieņēmās imigrācijas krīze. Pēc Trampa nākšanas pie varas amerikāņu vidū jau ilgi gruzdošais konservatīvo un kreisi liberālo vērtību kultūrkarš kļuva daudz radikālāks un sabiedrība – arvien sašķeltāka. Ar jaunu sparu ASV vēsturē uzjundīja rasu problēma – šoreiz kā baltās Amerikas nožēla par verdzību un segregāciju, kas savās pārmērībās, ideoloģiskajā aklumā un fanātiskajā dedzībā brīžiem kļuva groteska. Rases kategoriju, līdzīgi kā indivīdu šķiriskumu marksismā, šobrīd uzskata par cilvēka būtību definējošu faktoru. Baltais amerikānis šī skatījuma ietvaros pēc noklusējuma ir līdzdalīgs “sistēmiskajā rasismā” un tāpēc viņa pienākums ir apzināties un dekonstruēt savas “baltā cilvēka privilēģijas”. Šī mēroga un ietekmes ziņā bezprecedenta kreisā aktīvisma idejiskie ciltsraksti ir ļoti raibi. Par daļēju teorētisko pamatu var uzskatīt sava veida 19./20. gadsimtu ideoloģiju zviedru galdu, kur apvienots postmoderns vērtību nihilisms, marksistisks vizionārisms, seksuālā emancipācija un reizē politkorekts puritānisms. Sociālais taisnīgums pārvar postmodernisma drūmo pesimismu, piedāvājot dzīves modeli ar jaunu politisku jēgu – ideoloģiski kreisi uzlādētu cīņu par “marginālo grupu” tiesībām. Šis pasaules skatījums realitāti pakārto divvērtīgai “apspiestā” un “apspiedēja” shēmai līdzīgi marksistiskajai analīzei, tikai ar citiem uzsvariem un aplūkojamo lauku. Apspiestie ir dažādu marginālu identitāšu pārstāvji, bet apspiedējs – balts un heteroseksuāls vīrietis. Atbilstoši šim skatījumam, Rietumu kristīgās un apgaismības vērtības, tāpat kā nacionāla kultūra, ģimene un citi vecās pasaules sociālie artefakti, ir bīstami un tāpēc likvidējami konstrukti. Pastāv tikai pāris metafiziski principi, kas netiek pakļauti šaubām – baltā vīrieša simboliskā kārtība ir jāsagrauj un jāstiprina “es esmu upuris” aksioma. Šī lielā kultūras revolūcija, kuras uzdevums ir attīrīt simbolisko telpu no baltā vīrieša, tiek vesta plašā frontē. Ceturtā viļņa feministes, bruņojušās ar Batleres grāmatām kā Sarkanie gvardi ar Mao tēzēm, aktīvi darbojas soctīklos un meklē sieviešu apspiestību valodā, mākslā un ikdienas dzīvē. Nekritiskam patēriņam tiek radīti ērti iepakoti mīti par “stikla griestiem” un “toksisko maskulinitāti”, savukārt mākslas kritikā atmaskota “problemātiska” sieviešu reprezentācija balto vīriešu mākslā. Nesnauž arī LGBT aktīvisms, kas Rietumos dod triecienu baltajam vīrietim un viņa “heteronormativitātei” no pavisam negaidītas puses, jo geji un lesbietes vairs nav daļa no pašreizējās dienaskārtības. Viss, par ko viņi ir cīnījušies līdz šim, ir sasniegts, tāpēc tagad tās pašas tiesības pieprasa daudz eksotiskākajām transseksuāļu, bezdzimuma un neskaitāmām citām identitātēm. Iznākums šai cīņai ir veselības institūciju pakļaušanās spiedienam un tādu jaunrunas vārdu kā “dzemdējoši cilvēki”, “menstruējošas personas” un “indivīdi ar dzemdes kaklu” iekļaušana oficiālajā saziņā. Tāpat transseksuālisma ideoloģija piespiedusi medicīnas diskursu atzīt pubertātes bloķētāju lietošanu un dzimuma maiņu agrā vecumā kā pieņemamu atbildi uz visos laikos pastāvējušām pusaudžu identitātes krīzēm.

SOCIĀLĀ TAISNĪGUMA KIČS KULTŪRĀ UN MĀKSLĀ

Lai arī Eiropā nav tādas vēsturiski saspīlētas rasu problēmas kā ASV, kopš 2015. gada ieplūdušo bēgļu radītais noziedzības pieaugums, sociālā spriedze un drūmās integrācijas perspektīvas arī Eiropas sabiedrību ir sadalījušas divās nesamierināmās frontēs. Vienā pusē ir konservatīvās balsis, kuras imigrāciju un islāma nostiprināšanos uzskata par risku Eiropas dzīvesveidam, un otrā – kreisie aktīvisti, kuri priecīgi vicina refugees welcome karogu un uztver to kā jaunas, multikulturālas un sociāli kreisas Eiropas dzimšanu. Nav grūti pamanīt, ka mūsdienu populārajā kultūrā un mākslas pasaulē toni nosaka sociāli kreisa ideoloģija – abās okeāna pusēs mediji, šovbiznesa zvaigznes un kultūras iestādes tukšu rituālu formā apmainās ar “iekļaujošo sabiedrību” apstiprinošiem signāliem. Jau aptuveni piecus gadus mūsdienu mākslas pasaulē un populārajā kultūrā pastiprināti tiek atražoti vieni un tie paši tēli, tēmas un zīmes, kuru mērķis ir indoktrinēt vērotāju un likt viņam pieņemt sociālā taisnīguma ideoloģijas piedāvāto īstenības modeli. Tēmas, kuras paver durvis uz mākslas pasauli arī viduvējiem un vājiem māksliniekiem, mūsdienās ir feminisms, bēgļi, kā arī dažādi rasu un identitātes politikas jautājumi. Šādi rodas un tiek uzturēta standartizēta, stagnējoša mākslas vide, kas paštīksminās un atražo sevi. Atliek tikai palasīt tādu lielo mākslas notikumu kā pēdējās Kaseles documenta pieteikumu, MoMA jauno koncepciju, Rietumu mākslas mecenātisma institūciju vai ES fondu grantu konkursus un kļūst acīmredzams, ka mākslas pasaulē atalgo epigonismu, seklumu un pakļaušanos politiskai izdabāšanai. Izvērtējot grantu pieteikumus, ņem vērā nevis māksliniecisko kvalitāti, bet autora piederību noteiktas identitātes grupai. Lai arī cik labu un kanonus pārdefinējošu mākslu šobrīd radītu kāds baltais vīrietis ASV, viņam nav cerību uz izstādi MoMA, jo politisku apsvērumu dēļ priekšroka būs melnādainai lesbietei vai transseksuālim, kurš ar vaska krītiņiem uz baltas lapas būs uzvilcis pāris līnijas.

Viss minētais neattiecas tikai uz laikmetīgo mākslu, bet arī populāro kultūru. Tā, piemēram, Holivuda vienu pēc otras rada filmas ar plakātiskiem sieviešu, rasu un seksuālo minoritāšu varoņiem. Tiek upurēta vēsturiskā precizitāte, un baltās rases personāžus arvien biežāk tēlo melnādainie, jo arī vēsturiskā fakticitāte ir tikai baltā vīrieša radīts konstrukts. Tiesa, šī vēsturiskās īstenības dekonstruēšana kā likums vienmēr notiek tikai vienā virzienā un tāpēc mēs nekad redzēsim Entoniju Hopkinsu tēlojam galveno lomu dokumentālā filmā par melnādaino dziedātāju Ninu Simoni. Izņēmums nav arī Rietumu pasaulē tik populārais straumēšanas serviss Netflix, kas rada identitātes politikas diktētu saturu un “gatavina” skatītāju jaunās pasaules greizajai realitātei. Šī masu kultūras flagmaņa jaunākais rasu tokenisma gājiens ir vikingu valdnieka lomas piešķiršana melnādainai aktrisei; šķiet, ka starp šiem satura radītājiem pastāv sava veida konkurence, kurš būs centīgāks lielajā tikumsignalizēšanas spēlē.

VIETĒJAIS KONTEKSTS

Šobrīd dzirdams uzskats, ka visas augtāk minētās parādības pamatā ir Rietumu labklājības sabiedrību problēma, jo tās kultūrvēsturisku apsvērumu dēļ ir daudz uzņēmīgākas pret dažādiem marksisma un relatīvisma paveidiem. Bet vai tiešām Austrumeiropa un Latvija ir imūnas pret šo ideoloģiju gan sociālpolitiski, gan kā mākslas pasauli organizējošu principu? Jāatzīst, ka šobrīd Latvijas māksla nav tik bezcerīgi ideoloģizēta, jo līdz ar sabiedrības neuzticību sociālisma formām politikā, arī politisku mākslu uztver ar aizdomām. Mūs glābj fakts, ka šāda pieeja vēsturiski saistās ar padomju socreālisma kiču, tāpēc ar zināmu piesardzību var teikt, ka Latvijā vēl pagaidām valda nebanāla, universāla vai arī subjektīvi reflektīva māksla, kas izvairās no politiskas vulgaritātes. Neskatoties uz to, arvien redzamāki ir centieni iedzīvināt Rietumos aktuālās politiskās tēmas. Tādus ideoloģiskus kalkus kā “baltais vīrietis” neveikli uzpotē vietējai kultūrai, neskatoties uz atšķirīgām vēsturiskajām reālijām. Nav nekāds pārsteigums, ka šīs Rietumu kreisi progresīvās ideoloģijas metastāzes Latvijas mākslas vidi jūtamāk ir sasniegušas tieši caur laikmetīgo mākslu, jo tā ir visciešāk sajūgta ar globālās mākslas procesiem. Kā piemēru šim radošo industriju globālajam konformismam var minēt laikmetīgās mākslas festivālu Survival kit un RIBOCA koncepcijas. To teksti kopē Rietumu mākslas institūciju kuratoriskās klišejas par varas attiecībām, marginālajām grupām, iekļaujošu sabiedrību, imigrantiem un citiem, kuri sacenšas par vietu uz upuru pjedestāla ar mērķi iegūt varas sviras. Visrosīgāk jauno doktrīnu apgūst vietējās mākslinieces feministes. I. Pičukānes 2016. gada nogales izstāde “Sarkanā istaba” runā par tik ļoti būtisku un Latvijas mākslas vidē vēl nereflektētu parādību kā menstruācijas. Atbilstoši autores uzstādījumam šo fizioloģisko parādību kāds (visdrīzāk baltais vīrietis) ir “stigmatizējis” un māksliniecei nekas cits neatliek kā uzrotīt rokas un mesties to destigmatizēt. Būt sievietei māksliniecei šobrīd ir zelta biļete uz mākslas pasauli, jo sievietēm ir pieejams vesels arsenāls ar politiski apspiestiem orgāniem un ķermeņa šķidrumiem, kurus var emancipēt, un šādā veidā ir iespējams pozicionēt sevi kā laikmetīgo mākslinieci. To pierāda arī 2017. gada feministiskās mākslas pasākums FEMBLOK, kas mūs iepazīstina ar kaismīgo feministi M. Saberovu. Šī autore, kas ar savu ideoloģisko vēstījumu un dzimumneitrālo imidžu ir Rietumu kultūras norieta uzskatāma izpausme, kā performatīvu mākslas akciju piedāvā sevis sterilizēšanu un himenoplastiju. Šī performatīvā darbība, viņasprāt, “apspēlē mātišķības un sievietes sociālo, kulturālo un politisko konstrukciju”. Nevienam īsti neinteresē, ko tas vispār nozīmē un kāda ir šī pasākuma estētiskā, konceptuālā vai jebkāda cita kvalitāte, jo darba aprakstā ir salikti pareizie atslēgas vārdi un mākslas pasaulei ar to pilnīgi pietiek. Tieši tāpat 1937. gadā pietika uzgleznot Staļinu bērzu birzī, lai mākslinieks gūtu Vissavienības atzinību.

Līdzīgu ideoloģisko angažētību var vērot arī Latvijas mākslas un kultūras kritikā. Ļoti ātri jauno terminoloģiju ir apguvušas jaunās un vidējās paaudzes kritiķes, kuras kino vai teātra iestudējumu kvalitāti vērtē pēc vienas piegrieztnes: vai darbs ir izpildījis, viņuprāt, galveno mākslas uzdevumu – runājis no marginālo grupu un/vai sievietes skatpunka. Visi pārējie apsvērumu ir otršķirīgi. Tāpēc nav pārsteigums, ka, piemēram, A. Hermaņa izrādei “Vēlā mīla” kāda jaunā kritiķe feministe pārmet sieviešu skatījuma trūkumu un tāpēc atzīst to par “atpakaļrāpulīgu” iestudējumu. Ir grūti nepamanīt šajā terminoloģijā saikni ar padomju laikā izdotās literatūras priekšvārdiem, kur tiek runāts par “reakcionāriem uzskatiem”, “progresīvo cilvēci” un “šķiru cīņu”. Šī jaunās skolas kritika savu analīzi balsta primitīvā redukcionismā un par labu atzīst tādus darbus, ko radījusi kāda apspiesta identitāte, tieši tāpat kā jebkurš darbs ir uztverams ar aizdomām, ja tā autors ir heteroseksuāls baltais vīrietis. Tāds ir jaunais mākslas un kritikas režīms, ko klusējot pieņem, jo pretošanās gadījumā draud kauna zīmoga uzspiešana un izraidīšana no kopienas. Lai pārliecinātos par stāvokļa nopietnību, katrs var veikt izklaidējošu eksperimentu – paņemt jebkuru pēdējos pāris gados radītu kino, teātra, vai citu kritikas rakstu portālā satori.lv un saskaitīt, cik bieži parādās vārdi no partijas oficiālā glosārija: “iekļaujošs”, “stigmatizēt”, “margināls”, “sievietes skatiens”, “privilēģija” un, protams, vārds, kas izsauc saules aptumsumu un saceļ vētru – “baltais vīrietis”.

NĀKOTNES PERSPEKTĪVAS

Nav šaubu, ka mūsdienu laikmetīgās mākslas pamatstraumi raksturo sociālā taisnīguma un identitātes politikas kičs, savukārt patiess avangards šobrīd ir atļaušanās radīt apolitisku mākslu vai pat mākslu ar konservatīvu vēstījumu. Tiesa, opozīcija kļūst arvien sarežģītāka apstākļos, kad mākslas un kultūras institūcijas atbalsta didaktiskus sociālā aktīvisma mākslas surogātus. Tieši tāpēc mūsdienu kultūras aina tālākā perspektīvā rādās ļoti drūma; šis shematiskums, tematiskās klišejas un radošā nabadzība raksturo ne tikai laikmetīgo mākslu – tie arvien noteiktāk iespiežas pilnīgi visos Latvijas kultūras apcirkņos. Lēnām tiek pārņemts teātris, literatūra un jo īpaši kino. Arvien vairāk parādās darbi, kas ekspluatē progresīvās ideoloģijas štampus, un partijas līnijai lojāli kritiķi jūsmo, jo viņu recenzēšanas ideoloģiskie šabloni sakrīt ar attiecīgo darbu saturu. Izeja no šī kultūras panīkuma ir iespējama, tikai pārvarot idejisko režīmu, kas to uztur, un atliek vien izteikt cerību, ka Austrumeiropai un Latvijai tas izdosies līdzīgi kā tika pārvarēts tumšais okupācijas laiks.

Kā Katoļu baznīca izveidoja Rietumu civilizāciju

Thomas E. Woods, Jr., How the Catholic Church Built Western Civilization, Washington, D.C.: Regnery Publishing, 2005, pp. 284.

Iedomājieties, ka esat Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes vecāko kursu students. Jūs sēžat auditorijā un klausāties lekciju starptautiskajās tiesībās. Lekcijas beigās profesors paziņo jums nākamās nedēļas semināra tēmu, un jūs dodaties uz bibliotēku, lai tam sagatavotos. Bibliotekāre atnes jums grāmatas angļu, vācu un franču valodās, un jūs, attiecīgās valodas prazdams, tās bez grūtībām lasāt – tajās taču tiek lietoti tie paši latīņu burti, kas latviešu valodā! Pievakarē jūs dodaties uz slimnīcu, kur jūsu draudzene (vai līgava) strādā par medicīnas māsu radioloģijas nodaļā. Jūs uzaicināt viņu uz stīgu kvarteta koncertu sv. Pētera baznīcā, kopā klausāties brīnišķīgo mūziku un vērojat, kā mūziķi ar liegām roku kustībām pāršķir nošu burtnīcas. Taču ar to vakars nebeidzas: kā galants kavalieris jūs esat ieplānojis romantiskas vakariņas kādā no Vecrīgas restorāniem. Jūs dzerat šampanieti un paēdat bagātīgas vakariņas par gluži pieņemamu cenu (jo mūsdienu zemnieki ar kvalitatīva minerālmēslojuma palīdzību spēj iegūt daudz lielāku ražu, nekā iepriekš, un ar daudz lētākām izmaksām). Vakarā jūs pavadāt savu draudzeni mājup pa naksnīgo Rīgu un paejat gar Dabas muzeja pustumšo skatlogu ar tajā izliktiem dinozauru fosiliju maketiem, pēc tam gar Rīgas apgabaltiesas izgaismoto ēku…

“Nu, un?” jūs neizpratnē vaicāsiet. “Parasta diena. Kas tur īpašs?”

Es jums atbildēšu, ka par šo dienu un tās notikumiem jums ir caurcaurēm jāpateicas Katoļu baznīcai.

Jūs neizpratnē paraustīsiet plecus, pašūposiet galvu un pavīpsnāsiet, domādams, ka es jokoju.

Bet es jums paskaidrošu to, ko jums skolotāji skolas gados diemžēl nav pastāstījuši (diemžēl, diemžēl…). Jā, patiešām – patīk jums tas vai ne, vēsturiskie fakti ir nepielūdzami: visu to, ko tikko aprakstīju, visus šos parastos un ierastos ikdienas dzīves elementus mums ir devusi Katoļu baznīca. Universitāti. Starptautiskās tiesības. Standartizētu latīņu alfabētu. Slimnīcu (civiliedzīvotājiem domātu, nevis kara hospitāli). Medicīnas māsas profesiju. Atomu teoriju fizikā (kas ir novedusi pie rentgenaparāta un radioterapijas izgudrošanas). Notis. Šampanieti. Minerālmēslus. Paleontoloģiju un fosiliju pētniecību. Latvijas Kriminālprocesa likuma pamatā esošos pamatprincipus, pēc kuriem tiesā noziedzniekus… Tas viss – un vēl daudz kas cits – patiešām ir radies Katoļu baznīcas paspārnē, un to visu patiešām ir izgudrojuši katoļu garīdznieki un mūki. Daudzas lietas no nupat minētajām – konkrēti benediktiešu ordeņa mūki.

Ja esat zinātkārs un intelektuāli atvērts un godīgs cilvēks, jūs noteikti gribēsiet par to visu uzzināt vairāk. Ja jums būs palaimējies un manā portfelī atradīsies lieks Toma Vudsa grāmatas eksemplārs, tad es jums to uzdāvināšu. Es atklāju šo brīnišķīgo grāmatu pirms apmēram desmit gadiem, un kopš tā laika mēdzu nēsāt līdzi lieku eksemplāru: ja nu kādam noder.

***

Profesora Tomasa E. Vudsa, jaunākā (Thomas E. Woods, Jr.) jeb vienkārši Toma Vudsa (Tom Woods) fundamentālais darbs “Kā Katoļu baznīca radīja Rietumu civilizāciju” mūsu neprātīgajā laikmetā ir kā īsts dzīvinoša gaisa malks. Tā ir viena no grāmatām, kas būtu obligāti jāizlasa ikvienam izglītotam, kritiski domājošam un intelektuāli godīgam cilvēkam, kurš nebaidās meklēt un atrast patiesību – it sevišķi mūsu laikos, kad ideoloģija triumfē pār faktiem un objektīvā patiesība ir kļuvusi par retu, dārgu un bieži vien aizliegtu mantu.

Mūsdienu cilvēka ikdienas dzīves fons ir pārsātināts ar ideoloģiskiem saukļiem. Avīžu slejās, televīzijas un radio pārraidēs, sociālo tīklu komentāros visu laiku dzirdam divas apnicīgas “mantras”. Pirmā ir “cīņa ar rasismu, ksenofobiju un neiecietību”; otrā – “cīņa ar viltus ziņām (fake news)”. Ja uz tām paraugās reālo notikumu kontekstā, tad uzreiz kļūst redzams, cik šie saukļi ir liekulīgi: naids, neiecietība un apmelošana tiek apkaroti tikai attiecībā uz dažām sabiedrības grupām un dažu reliģiju pārstāvjiem, bet attiecībā uz citām to visu ne tikai pieļauj, bet pat aktīvi iedrošina. Ja runājam precīzu un tiešu valodu, tad redzamākais sociāli pieņemtās ksenofobijas veids gandrīz visās Rietumu valstīs ir naids pret kristietību un kristiešiem. Un Katoļu baznīca, kā jau senākā un lielākā kristiešu organizācija, saņem arī lielāko naida devu. Citējot amerikāņu vēsturnieku Filipu Dženkinsu (Philip Jenkins), antikatolisms ir kļuvis par gandrīz vienīgo sabiedrībā joprojām pieļaujamo aizsprieduma veidu. Ja antisemītisms vai negatīva attieksme pret islāmu draud labākajā gadījumā ar publisku nopēlumu, bet sliktākajā – ar darba zaudēšanu vai pat krimināllietu, tad attiecībā uz katoļiem un Katoļu baznīcu, metaforiski izsakoties, medību sezona ir atklāta visu gadu.

Kādēļ tā ir? Šīs parādības vispusīgai analīzei šā raksta formāts ir stipri par šauru, taču vienkāršākais no cēloņiem ir acīmredzams: Rietumu cilvēku vairākuma zināšanu līmenis par Katoļu baznīcas devumu mūsu civilizācijas veidošanā ir vienkārši katastrofiski zems. Ja pajautāsim pirmajam uz ielas sastaptajam garāmgājējam ar augstāko izglītību, ko viņš zina par šo tematu – tad ar 99% varbūtību dzirdēsim tipveida atbildi, kas skanēs apmēram šādi:

“Sludinādama aklu ticību, apkarodama zinātni un brīvu kritisku domāšanu un uzspiezdama māņticību, Katoļu baznīca gadsimtu gaitā ir turējusi Eiropas tautas tumsonībā un atpalicībā, kavējusi zinātniski tehnisko progresu, atbalstījusi verdzību, padarījusi sievietes par otrās šķiras būtnēm un vispār traucējusi cilvēkiem brīvi un pilnvērtīgi dzīvot. Viduslaiki, kad valdīja baznīcas uzturēts totalitārisms, bija drausmīgs un tumšs laikmets, un, tikai iesākoties Renesansei, šis tumsības plīvurs sāka pazust un Eiropā beidzot sāka attīstīties māksla, zinātne un izglītība.”

Kā jau teicu, šāds priekšstats (varētu arī teikt: “šāda karikatūra”) valda pat izglītotu Rietumu cilvēku galvās – nemaz nerunājot par Latviju, kur komunistiskās okupācijas vara tautu veselu pusgadsimtu pakļāva intensīvai smadzeņu skalošanai. Īstenībā nupat minētā standarta atbilde ir nevis vienkārši nepatiesa, bet šausminoša savā melīgumā: vēsturiskā patiesība ir diametrāli pretēja katram tajā ietvertajam apgalvojumam. Turklāt runa nav par vienkārši subjektīviem viedokļiem un vērtējumiem, bet par objektīviem, dokumentāli pierādāmiem vēstures faktiem.

Amerikāņu vēsturnieks un publicists profesors Toms Vudss ir viens no erudītākajiem un gaišākajiem prātiem, kādus man dzīvē nācies sastapt. Viņš ir Hārvarda un Kolumbijas universitāšu absolvents, vairāku plaša metiena grāmatu autors (vēstures, brīvā tirgus ekonomikas, konstitucionālās politikas, katoļu liturģijas un citās jomās), aplāžu kanāla The Tom Woods Show vadītājs, tradicionāli noskaņots katolis un piecu bērnu tēvs. Tomam Vudsam šī sabiedrībā iesakņojusies masveida ignorance reiz bija tā apnikusi, ka viņš apsēdās un uzrakstīja vēl vienu grāmatu – un kādu grāmatu! Jau pašā tās nosaukumā ir redzams, cik lielas ir autora ambīcijas: nevis pazemīgi taisnoties, aizstāvēties un bikli iebilst, ka “tik traki nu gluži nebija”, bet ar spīdošu un satriecošu ofensīvu parādīt: Katoļu baznīca ir radījusi Rietumu civilizāciju, kurā mēs visi dzīvojam. Ne vairāk un ne mazāk!

Un Tomam Vudsam tas ir lieliski izdevies. Grāmata ir tiešām aizraujoša. Tā ir uzrakstīta raitā, viegli lasāmā un visiem saprotamā valodā. Tās akadēmiskā kvalitāte ir nevainojama: katrs grāmatā minētais fakts ir apstiprināts ar atsauci uz tikpat nopietniem avotiem. Protams, ka šī grāmata izraisīja un turpina izraisīt dusmu izvirdumus no “progresīvās” sabiedrības daļas. Taču piecpadsmit gadu laikā, kas ir pagājuši kopš tās izdošanas, neesmu redzējis nevienu faktos pamatotu atspēkojumu kaut vienai no Vudsa tēzēm – nevienu. Tikai bezspēcīga lamāšanās un mēģinājumi uzbrukt autora personībai – kas šajos apstākļos ir gandrīz vai goda zīme.

Jāsaka, ka Vudsa grāmata nav pilnīgi unikāla. Vairākas lieliskas grāmatas par šo pašu tematu ir sarakstījis arī amerikāņu reliģiju sociologs Rodnijs Stārks (Rodney Stark). Tomēr salīdzinājumā ar Stārka darbiem, Vudsa darbs izceļas divos aspektos. Pirmkārt, Vudss koncentrējas nevis vienkārši uz kristīgo reliģiju, bet tieši uz katolicismu, liekot uzsvaru uz katoliskās ortodoksijas un Baznīcas kā struktūras nozīmi mūsu civilizācijas veidošanā. Otrkārt, Vudss ir pratis ārkārtīgi koncentrētā un vienlaikus visaptverošā veidā aplūkot gandrīz visas mūsu dzīves jomas, kurās mēs, paši to nenojauzdami, plūcam Katoļu baznīcas darbības augļus: no zinātnes un mākslas līdz morālei un tiesībām. Vispār Vudsa grāmata ir līdzīga labam vīnam: to var nesteidzīgi dzert ar īpašu intelektuālu baudu; turklāt, laikam ritot, tās vērtība nesamazinās, bet tikai pieaug.

Gan Vudsa, gan Stārka darbu pamatideja ir skaidra, vienkārša, saturiski neapgāžama – bet, kā jau teicu, moderno Rietumu cilvēku prātiem paradoksālā kārtā nezināma vai neaptverama. To vislabāk var rezumēt trijās tēzēs:

1. Mūsu Rietumu civilizācijas pamats, avots un identitātes stūrakmens ir kristietība.

2. Uz visu pārējo pasaules reliģiju fona kristietība ir unikāla ar to, ka atzīst Saprātu par vienu no Dieva būtiskajiem atribūtiem un līdz ar to vienīgā ir pratusi apvienot prātu un ticību (tātad dabisko un pārdabisko, racionālo un mistisko) vienā iekšēji saskanīgā un loģiskā sistēmā.

3. Tieši kristietībai ir jāpateicas par Rietumu civilizācijas objektīvo pārākumu pār visām pārējām pasaules kultūrām un civilizācijām zinātnes, tehnikas, ekonomikas, morāles, mākslas, tiesību un daudzās citās jomās.

(Jā – tātad, piemēram, arī par to, ka tieši mēs, rietumnieki, radījām Džokondas portretu un Bēthovena Devīto simfoniju, atcēlām verdzību, izgudrojām antibiotikas un nosūtījām cilvēku uz Mēnesi.)

Mūsdienu cilvēka ausīm šīs tēzes skan šausmīgi politnekorekti, un es nebrīnīšos, ja tās drīzumā sāks saukt par “naida runu”. Bet kamēr šie laiki vēl nav iestājušies, es atļaušos šīs tēzes nedaudz attīstīt – un it īpaši iepriekš formulēto tēzi nr. 2. Valensijas arhibīskaps, kardināls Antonio Kaņisaress (Antonio Cañizares), bijušais Dievišķā kulta kongregācijas prefekts rakstīja:

“Kā Viņa Svētība Benedikts XVI atgādināja mums savā Rēgensburgas lekcijā – tik ļoti pārprastajā uzrunā –, Jāņa evaņģēlija prologs uzsver: Saprāts jeb Logoss ir būtiska un nešķirama Dieva dabas sastāvdaļa. Vēl vairāk, paša vārda “Logos” lietojums pierāda, ka Atklāsmes apvienošana ar sengrieķu filozofisko domu nebija parastas nejaušības auglis. Gluži otrādi, pastāv dabiska radniecība starp Ābrahāma, Īzaka un Jēkaba dzīvo Dievu un agrīno grieķu domātāju patiesības meklējumiem. Galīgā formā mēs šo saistību atklājam Jēzus Kristus – īsta Dieva un īsta cilvēka – augšāmcelšanās faktā. Mūsu sarunas kontekstā Augšāmcēlies Kungs ir arī īsts grieķis.”

Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Ja Dievs ir augstākais un pilnīgais Saprāts un Patiesība, tad ticība nemaz nevar nonākt reālā pretrunā ar saprātu. Nevar būt viena Patiesība “tur, augšā” un cita, atšķirīga Patiesība “šeit, lejā”. Tātad ticība un saprāts ir divi ceļi, kas, viens otru balstīdami un papildinādami, galu galā ved uz vienu un to pašu objektīvo Patiesību (tieši šo jautājumu pāvests Jānis Pāvils II padziļināti aplūkoja un analizēja savā 1998. gada enciklikā Fides et ratio, t.i., “Ticība un prāts”). No tā izriet divi tikpat svarīgi secinājumi. Pirmkārt, Katoļu baznīca jau kopš pirmajiem kristietības pastāvēšanas gadsimtiem (kopš agrīnās Baznīcas Tēvu laikiem) sāka darīt kaut ko pasaules ideju vēstures mērogā pavisam unikālu. Tā sāka nevis vienkārši lasīt un tulkot Bībeli, bet arī apspriest un pamatot ticības patiesības ar racionālām metodēm, tādējādi nojaucot līdzšinējo sienu starp reliģiju un racionālo filozofiju.

Otrkārt, ja jau patiesība ir objektīva, tad tās elementi var būt jebkur – ne tikai Katoļu baznīcas robežās. “Nevis viss katoliskais ir patiess, bet drīzāk viss patiesais ir katolisks”, mēdz teikt viens man pazīstams priesteris. Tātad brīdī, kad pagāns vai ateists runā patiesību, viņi būtībā runā Dieva vārdus, un kristietim ir vērts viņos ieklausīties. Katoliskajai teoloģijai – un kristietībai vispār – nav raksturīga vispārīgi nicinoša un noraidoša attieksme pret idejām, kas ir tikušas paustas pirms kristietības rašanās vai paralēli tai. Atšķirībā no islāma, mums nav priekšstata par pagātni kā par “džāhiliju” (“tumsonības laikmetu” – arābu val.), kurā nekā vai gandrīz nekā laba nav bijis. Baznīcas svētie doktori – Augustīns un Akvīnas Toms – savu apcerējumu pamatus atrada attiecīgi Platona un Aristotela filozofiskajās sistēmās. Toms Vudss un Juris Rudevskis – divi katoļi tradicionālisti – savas pamatatziņas ekonomikas teorijas jomā ir guvuši no ebreju agnostiķa Ludviga fon Mīzesa…

Un – jā, protams, kristietība nav vienīgais Rietumu civilizāciju veidojošais elements. Mūsu civilizācija ir radusies kā harmoniskas sintēzes auglis, savienojoties sengrieķu filozofu – it sevišķi Platona un Aristotela – intelektuālajam pamatam, romiešu tiesiskās un pilsoniskās kārtības pamatprincipiem un judeokristīgajai izpratnei par vienu, personīgu, saprātīgu, mīlošu un piedodošu Dievu, kurš ir radījis cilvēku pēc Savas līdzības. Mūsu civilizācija piedzima Atēnu, Romas un Jeruzalemes satikšanās brīdī – un Jeruzaleme bija atvērta abu pārējo “māsu” pieņemšanai. Vēlāk, ģeogrāfiski izplešoties, šī civilizācija uzņēma sevī dažādas vietējās kultūras – Tuvo Austrumu, indiešu, ģermāņu, ķeltu, baltu, slāvu, utt., vienlaicīgi tās pārveidojot, “pārkausējot” kā zeltu vai sudrabu un tādējādi radot dažādas lokālās identitātes. Arī mūsu – latvisko.

Savā grāmatā Toms Vudss vienu pēc otras aplūko dažādas Rietumu pasaules dzīves jomas un struktūras, par kuru veidolu mums ir jāpateicas Katoļu baznīcai: universitātes, eksaktās un dabas zinātnes, māksla un arhitektūra, starptautiskās tiesības, ekonomikas un finanšu teorija, žēlsirdības un labdarības iestādes, tiesības un tieslietas un, visbeidzot, morāle un ētika. Un katrā nodaļā tiek skaidri parādīts, kā Rietumu civilizācijas attīstība un sasniegumi katrā no šīm jomām nav bijuši nejaušības rezultāts, bet gan tieši un nepieciešamā kārtā izrietējuši no katoliskās teoloģijas postulātiem. Protams, jūs varat nebūt katolis (un kristietis vispār) un personīgi “tam visam” neticēt, – taču jūs nevarat noliegt, ka tieši sekošana šim postulātu kopumam ir izveidojusi mūsu civilizāciju tādu, kādu mēs to redzam, dzirdam un sajūtam mūsu ikdienas dzīvē.

***

Mūsu sarunas nobeigumā jūs varbūt pajautāsiet: “Nu, labi, bet kādi, jūsuprāt, ir Toma Vudsa grāmatas trūkumi?”

Viens trūkums šai grāmatai ir, turklāt nopietns. Tas ir fakts, ka šī grāmata joprojām nav iztulkota un izdota latviešu valodā. Vāciski, franciski, spāniski, poliski, krieviski, pat lietuviski ir izdota, bet latviski nav. Tikai grāmatas autoram pie šā trūkuma nav pilnīgi nekādas vainas; te drīzāk esam vainīgi mēs paši. Pagaidām, iesakot šo grāmatu mūsu tautiešiem, es paļaujos uz to, ka izglītoto latviešu vairākums pārvalda angļu valodu un spēj tajā lasīt. Bet varbūt reiz saņemsimies un šo trūkumu labosim?

Jā, un vēl: biju pavisam piemirsis. Pirmās ūdensdzirnavas Latvijas teritorijā – pašreizējā Mīlgrāvja apkaimē – ierīkoja cisterciešu ordeņa mūki 1266. gadā.

Mana sirds nedaudz iedrebas

Juris Kunnoss, latviešu dzejnieks, kura devumu latviešu poēzijā, kā man šķiet, diemžēl strauji aizmirst, nomira 1999. gada 18. jūlijā. Pareizticīgo mācītājs viņu izvadīja 2. Meža kapu kapličā, Juri guldīja zemē netālu no kapu sētas.

Pēc pāris gadiem kādā augusta dienā pasūkstījos tēlniecei Solveigai Vasiļjevai, ka Jurim Kunnosam kapavietā nav nekādas piemiņas zīmes un neviens nezina, ka tur dus dzejnieks. Pāris nedēļu vēlāk Solveiga piekabē atveda vidēja lieluma ideālas formas laukakmeni, kurā bija iestrādāts Kunnosa vārds, dzimšanas un miršanas datums un paraksts “Dzejnieks”. Laukakmeni pēc senas metodes divatā pa dēļiem aizvēlām no mašīnas līdz Jura kapam. Tēlniece sacīja, ka nu varu doties mājās, kapakmeņa uzstādīšanas un cementēšanas darbus paveikšot pati.

Mājup Teikas virzienā devos pa Čiekurkalna 1. garo līniju, bija ļoti silta septembra diena, ietves kļavlapu klātas, nez kādēļ labi atceros spilgto pēcpusdienas gaismu un kobaltzilās debesis, jā, visvairāk tieši tās, un savas domas par Kunnosu un arī Mocartu, kura ķermeni iemeta kopējā kapā un apbēra ar kaļķi. Vismaz tā tika fantazēts Miloša Formana filmā Amadejs, un šī aina uzpeldēja manā atmiņā.

Pārnākusi es uzrakstīju sava cikla “Bezpiederīgie” otro dzejoli, kur šādas rindas: “Aizsaulijā, kur piepildījumam ierāda vietu ar lāpstas kātu, smilšu sauju un šņukstu / laiks rok līdz kaulu kaulam un atmet viņš to, ko reiz skūpstot ziedojām eņģeļiem…”

Pāris mēnešu laikā septiņu dzejoļu ciklu pabeidzu, to nevienam īpaši neveltot. Vienā no dzejoļiem ir pieminēts Volfgangs – “Tagad tu redzi, kā jaunas atskaņas dzimst – / vājredzīgs onkulis pasauli diedziņā tur, / piecgadīgs Volfgangs diriģē putekšņu baletu, / dzērves dzērvēnus baro, /rūda top rūda.”

2005. gada nogalē dzejoļu krājuma Antenu burtnīca manuskripts bija pabeigts. Laimai Slavai “Neputnā” par grāmatas mākslinieku ieteicu Aleksandru Bussi – scenogrāfu, kinoforuma “Arsenāls” mākslinieku, ciguna instruktoru. Aleksandrs diezgan ilgi domāja, līdz piedāvāja grāmatu ilustrēt ar nofotografētu matu kolāžām. Ideja bija visai negaidīta, es to pieņēmu. Aleksandrs vaicāja, vai varu viņam piedāvāt savu matu cirtu, bet, intuīcijas vadīta, atteicos. Viņam mani mati asociējās ar manām antenām. Uz grāmatas vāka un ilustrācijās ir kāda svešinieka matu šķipsnas.

Visa šī sakarā uzmeklēju dažāda veida informāciju par matiem – struktūru, dažādu tautu attieksmi pret tiem; lasīju, ka mati satur ļoti lielu informācijas apjomu par cilvēku un ka tie satrūd lēni. Ka katram cilvēka matam ir savs nervs, asins padeve un muskulatūra. Ka tas sastāv no sēra (5%), ūdeņraža (6%), slāpekļa (17%), skābekļa (21%) un ogļekļa (50%). Matus izmanto tiesu medicīnas ekspertīzē. Vairākās reliģijās tos noskuj, pieņemot mūka kārtu, savukārt pareizticībā nogriež simbolisku šķipsnu kristībās un to iemet kristāmtrauka ūdenī. Stresa hormonu kortizolu labāk varot noteikt pēc cilvēka matiem, nevis asinīm. Fizioloģiski matiem neesot nekādas bioloģiskas funkcijas, tie drīzāk esot paredzēti cilvēka psiholoģiskajam komfortam. Acteki matus uzskatījuši par dievu mitekli, tādēļ viņu priesteri tos nekad nav griezuši. Senatnē ļaudis ticējuši matu saistībai ar garu un mirušo pasauli. Japānā no bērna pirmās matu cirtas izgatavo otiņu kaligrāfijai un dzimta to uzglabā kā relikviju.

Vecās derības Soģu grāmata ir daļa no senebreju tautas gadsimtiem ilgajām cīņām pret filistiešiem. Tajā tēlotais Samsons ir leģendārs spēkavīrs. Kamēr viņš ir Izraēļa tautas priekšgalā, viņi ir filistiešiem nepieveicami. Tad filistiešu vecajie izdomā viltu: viņi pierunā daiļavu Dalilu, lai tā savaldzina Samsonu un izzina viņa spēka noslēpumu. Tas izdodas: iemīlējies varonis atklāj mīļotajai, ka spēks slēpjas viņa matos. Aizmigušajam Samsonam nogriež matus, filistieši viņu sagūsta un izdur viņam acis, nu arī Izraēļa tauta nonāk filistiešu varā. Uzvarētāji dzīro sava dieva templī, kurp atved arī nevarīgo Samsonu, lai par viņu paņirgātos. Bet filistieši tiek sodīti: Jehova atgriež Samsonam viņa spēku, un viņš sagāž kolonas, kuras balsta tempļa jumtu, līdz ar sevi aizraudams nāvē arī nodevīgo Dalilu un ienaidniekus.

2006. gadā pavasarī iznāca Antenu burtnīca ar matu cirtu uz vāka un es to paņemu līdzi uz Prāgas starptautisko grāmatu tirgu, kurp devos ar latviešu rakstnieku delegāciju. Prāga mūs sagaidīja ar dievišķu ziedoni. Neliels pārsteigums – man un diviem gados vecākiem poētiem jādzīvo grāmatu tirgus sponsorētajā viesnīcā. Kad limuzīns apstājas pie viesnīcas “Movenpick”, mana sirds nedaudz iedrebas, jo tā atrodas Mocarta ielā.

Man tiek luksusa klases apartamenti – divas plašas istabas ar apmēram 150 kvadrātmetru balkonu ar skatu uz Petrina kalnu – parku, kur pavasara ekstāzē nemitīgi pogo lakstīgalas. Mudīgi šķirstu savu Prāgas ceļvedi. Jā, turpat blakus viesnīcai, Mocarta ielā, Bertramkas villā atrodas Mocarta muzejs. Nākamās dienās rītā nedaudz satraukta turp dodos, esmu pirmā un vienīgā apmeklētāja.

Mocarts savas dzīves laikā Prāgu apmeklējis trīs reizes un daudz laika pavadījis Bertramkas villā. Šis nams, tobrīd ārpilsētas rezidence, kopš 17. gadsimta vidus bija izcilās čehu dziedātājas Jozefas Dušekas un viņas vīra, klavierspēles pedagoga un komponista Franca Klāva Dušeka vasaras mājvieta. Dušeki, kurus pazina Mocarta tēvs, aicināja Volfgangu pie sevis ciemos, sniedza viņam komfortablu mājvietu un sirsnīgu draudzību. Ar šo pāri viņu saistīja arī brīvmūrniecība. Bertramkas villas idilliskajā gaisotnē, īsu brīdi pirms neaizmirstamās Prāgas pirmizrādes 1787. gada 29. oktobrī, viņš pabeidza savu šedevru – operu “Dons Žuans”.

Pēdējo reizi Mocarts apmeklēja Prāgu 1791. gadā, lai piedalītos “Dona Žuana” uzvedumā Nostica teātrī (Stavovské didivadlo), vienā no Eiropas skaistākajiem un vecākajiem teātriem, kuru 1783. gadā uzbūvēja grāfs Františeks Antonins Nostics, ar imperatora Jozefa II labvēlību un atbalstu.

Tā paša gada 5. decembrī Vīnē, apmēram vienos no rīta, Mocarts trīsdesmit sešu gadu vecumā devās pie Dieva. Viņam bija trešās šķiras, ne gluži ubaga bēres. Vīnieši tām nepievērsa uzmanību. Pēc pieticīgas reliģiskas ceremonijas Svētā Stefana katedrālē ap sešiem novakarē viņa zārku guldīja kopējā kapā līdz ar pieciem citiem zārkiem Svētā Marka kapsētā, bet ne iešūtu maisā un apbērtu ar kaļķi, kā atainots Formana filmā. Nav zināms, vai bēres notika 6. vai 7. decembrī un kurš tajās piedalījās. Nezināma ir arī apbedījuma vieta, tolaik kapa plāksnes ļāva novietot pie kapsētas sienas, nevis uz kapa.

Deviņas dienas pēc komponista nāves Prāgā pulcējās ap 4000 cilvēku, lai, pieminot Mocartu, 120 cilvēku orķestra izpildījumā noklausītos Antonio Rozeti 1776. gadā komponēto “Rekviēmu”.

Mocarta mūzikai klusi skanot, klimstu no vienas Bertramkas villas galerijas septiņām istabām uz otru un aplūkoju artefaktus. Sienas tapsētas ar dārgiem audumiem, eksponātu vidū ir gravīras, rokraksti, mūzikas instrumenti, arī vēsturiskas afišas, kurās izsludināti koncerti ar Mocarta piedalīšanos. Villā esmu pilnīgi viena.

Visbeidzot nonāku pēdējā no muzeja galerijas istabām, pie vitrīnas, kurā apskatei izlikta… Mocarta matu šķipsna. Mana sirds viegli iedrebas. Atceros, ka turpat no šīs muzeja telpas zvanīju Sandrai Amerikai uz Rīgu un stāstīju par savu dīvaino pieredzi Prāgā, par šīm neizskaidrojamajām sakritībām, kas mani aizveda pie Mocarta matu šķipsnas. Kā kas tāds vispār iespējams? Bet ir! Kunga ceļi, pa kuriem viņš mūs ved, patiesi ir neizdibināmi. Vēlāk uzzinu, ka šo matu cirtu uzskatot par vērtīgāko muzeja relikviju. Nez kurš no villas iemītniekiem savulaik šos matus saglabāja? Dziedātāja Jozefa? Vai varbūt kāds kalps, kura vārdu nekad neuzzināsim?

“Piecgadīgs Volfgangs diriģē putekšņu baletu…”

Prāgas dienas bija skaistas. Kolēģi nāca zvilnēt un sauļoties uz mana karaliskā balkona. Ar Laimu Kotu un Andri Zeibotu apmeklējām arī Mocarta stīgu kvarteta koncertu Bertramkas villā. Kad ieradāmies, biļetes bija izpārdotas, tādēļ apmetāmies pagalmā pie kafejnīcas galdiņa, kafijojām un klausījāmies mūziku, kas plūda no trim atvērtajiem villas logiem. Netālu no mums sēdēja japāņi, attālāk krievu tūristi.

Skanēja Mocarta stīgu kvartets. Petrina kalna lakstīgalas pogoja, improvizējot un piebalsojot mūzikai. Mēs to dzirdējām, tas nav izdomāts, to apliecinu.

Dzimumu nevienlīdzība, dzimumu vienlīdzība (klausies arī Audiorakstos)

Droši vien neesmu pirmā, kas norāda, ka visās sarunās, kurās lieto abstraktus jēdzienus, šie jēdzieni vispirms ir jādefinē. Nebūšu arī pirmā, kas norāda, ka abstraktiem jēdzieniem, jo īpaši ētikā, tieslietās un valstslietās, ir milzīga vara. Tā ir tik milzīga, ka paši šie jēdzieni, pirms vēl definēti, bieži iegūst gandrīz maģisku, hipnotisku spēku. Minot tikai dažus no tiem, varētu nosaukt tādus kā “brīvība”, “autonomija”, “tiesības” un no pēdējos gados biežāk lietotajiem – “diskriminācija” vai “nevienlīdzība”. Pēdējais ir īpaši zīmīgs ar to, ka pats par sevi, proti, bez iepriekšējas definīcijas, neuzrāda ne nošķīrumu starp aprakstošo un priekšrakstošo lauku, ne arī jomu, par kuru ir runa. Aicinājumu “visur un visā novērst nevienlīdzību starp dzimumiem” diez vai kāds uzdrošinātos apšaubīt. Tas šķiet pašsaprotami pareizs un krietns. Taču, nošķirot aprakstošo lauku no priekšrakstošā, kā arī koncentrējoties uz noteiktu jomu, uzreiz ir redzamas šī aicinājuma problēmas.

Piemēram, ko nozīmē teikt: “sievietēm visā ir jābūt vienlīdzīgām ar vīriešiem”? Ja ir runa par pieeju darba tirgum vai pieeju izglītībai, tas ir pašsaprotami patiesi. Bet tā tas ir tāpēc, ka darbs un izglītība ir jomas, kuras tikai ļoti nelielā mērā ir atkarīgas no cilvēka dzimuma. Ļoti nelielā mērā, jo daži fiziski prasīgi amati un darbi sievietei varētu nebūt vēlami vai pat būt bīstami viņas ķermeņa uzbūves dēļ.

Taču sievietes un vīrieši ir uzskatāmi atšķirīgi, nevienādi un tāpēc nevienlīdzīgi tieši tajās jomās, kurās visspilgtāk izpaužas abu dzimumu atšķirīgais un tādējādi savstarpēji papildinošais raksturs. Sievietei kļūt par māti nozīmē kaut ko pavisam citu, nekā vīrietim kļūt par tēvu. Abi dzimumi šī procesa priekšā ir fundamentāli un dabīgi nevienlīdzīgi. Sievietei kļūšana par māti nozīmē deviņus grūtniecības mēnešus, no kuriem pēdējie var būt smagi un apgrūtinoši. Tas nozīmē arī bērna dzemdības, kas lielākoties ir ļoti sāpīgs, mokošs, emocionāli satricinošs un arī bailes uzdzenošs process. Vīrietim nekā tāda nav – nav nekāda līdzvērtīga fiziska apgrūtinājuma. Sieviete pēc dzemdībām bērnu, visdrīzāk, baro ar krūti ik pēc pāris stundām, arī naktī, un tādējādi – dabiski un likumsakarīgi – visdrīzāk kļūs par zīdaiņa galveno aprūpētāju. Sacīt, ka tēvam pēc bērna dzimšanas būtu jābūt “vienlīdzīgam” ar māti sniegtajā aprūpē, nenozīmē teikt neko citu, kā vien to, ka viņam vajadzētu nevis aizvietot, bet gan atvieglot māti, turklāt atvieglot tieši tajās darbībās, kurās nedēļniece ar viņu nevar būt vienlīdzīga. Saprātīgs spriedums šajā “nevienlīdzības” risinājumā ir nevis pāriet uz bērna barošanu ar pudelīti, kuru tad vienlīdzīgi varētu veikt arī vīrietis, bet gan atbalstīt sievieti tādā veidā, lai viņa varētu, cik vien iespējams, mierīgi nodoties zīdaiņa kopšanai. Sievietei tas lielākoties gan patīk – dabīgi patīk –, gan arī labāk padodas. Tas padodas labāk un aizvien labāk tieši tāpēc, ka viņas dabiskie instinkti viņu šim aprūpes ciklam ir gatavojuši jau no bērnības un cauri visai cilvēces vēsturei kopš aizvēstures, kas ir tālā tumsā.

Prasība novērst “nevienlīdzību” starp dzimumiem tādējādi ir sauklis bez seguma, nesaprotams ārpus konteksta. Tieši tajās jomās, kurās dzimumu atšķirības izpaužas viskrasāk, tas vai nu nav īstenojams, vai arī tā piespiedu īstenošanai būtu bīstamas un negatīvas sekas. Piemēram, kādas? Šis nav tikai mēģinājums novērst nākotnes eksperimentus vai lauzt pastāvošo dabīgo kārtību. Tā tikpat lielā mērā ir atskatīšanās uz pagātnē jau veiktiem eksperimentiem. Piemēram, uz mums pazīstamo Padomju Savienību. Komunistiskās valstis bija tādas pirmrindnieces dzimumu līdztiesībā un vienlīdzībā, ka gandrīz neviens no manas paaudzes, 1970. gados dzimušajiem, nav zīdīts ar krūti ilgāk par pirmajiem mēnešiem, varbūt pat nedēļām. Dzemdību namos atņemot zīdaiņus mātēm un novietojot citā telpā, dabiskais piena rašanās process neattīstījās, tāpēc zīdīšana lielākoties nebija veiksmīga. Padomju Savienībā arī pastāvēja zīdaiņu novietnes. Burtiski tikai dažus mēnešus vecus bērnus varēja atstāt pieskatīšanai svešiem cilvēkiem, lai sieviete atgrieztos darbā vienlīdzīgi ar vīriešiem. Kā sociāli kaitīgu prasību visiem spēkiem nīdēja sieviešu vēlmi palikt mājās ar mazajiem. To nīdēja gan ar materiālu spiedienu (ģimene nevarēja izdzīvot no vienas algas), gan arī ideoloģiski. Mātes aicināja raudošus bērnus neņemt rokās, jo tad viņi izlaidīšoties un neiemācīšoties paši nomierināties un aizmigt. Bet bērnam ir dabiski tiekties pie vecākiem, jo īpaši pie mātes, un mātei ir dabiski gribēt paņemt rokās, nomierināt un ieaijāt savu bērnu.

Vai esat kādreiz domājuši, kāpēc mēs esam šeit? Kāpēc es varu šo rakstīt un jūs – to šobrīd lasīt? Ikviens no mums ir dzīvs tāpēc, ka nepārrautā ķēdē līdz pašiem cilvēces pirmsākumiem vienmēr kāda sieviete, jūsu tiešais sencis un priekštecis, kaut kur ir sekmīgi dzemdējusi citu jūsu tiešo senci un priekšteci. Tātad ir bijusi vieta, kur dzemdēt – sliktākajā gadījumā kāda ala. Ir bijis siltums un, teiksim, lāčāda, uz kuras bērnu nolikt. Un bērns ir izdzīvojis. Viņš ir izdzīvojis, visdrīzāk, tāpēc, ka sievieti kāds ir atbalstījis un viņai palīdzējis. Starp citu, kāds arī ir palīdzējis dzemdībās – parasti tā ir cita, pieredzējusi, sieviete, jo Homo sapiens sieviešu kārtas īpatņiem ir bīstami dzemdēt vienatnē, it sevišķi, ja tas notiek pirmo reizi. Cilvēka tuvākajiem radiniekiem – cilvēkpērtiķiem tas ir daudz vieglāk. Pērtiķu mātītes iztiek bez palīdzības, pašas mazuli arī saķerot.

Jūs esat šeit, jo nepārrautā ķēdē cauri jūsu senčiem kāds ir atnesis sievietei ēdienu, kamēr viņa aprūpē bērnu. Kāds ir apsargājis alu no plēsīgiem zvēriem. Kāds ir nodrošinājis, lai tur būtu silti un droši. Varbūt tas ir bijis tēvs, varbūt kāds cits radinieks, varbūt pat svešinieks. Tā tas ir noticis gan pašos materiāli primitīvākajos laikos, gan kara, bada un mēra laikos. Pat koncentrācijas nometnēs piedzima daži bērni, un daži pat izdzīvoja. Cilvēce pastāv un spēj turpināties tikai tāpēc, ka tas tā notiek. Tāda ir dabīgā lietu kārtība. Tā ir dabīga nevis tādā nozīmē, ka cilvēks dara visu to pašu, ko dara citu sugu dzīvnieki – meklē pārtiku, ēd, guļ, kopojas ar pārinieku sugas turpināšanai, laiž pasaulē mazuļus un tos aprūpē, un vecumā mirst –, bet tāpēc, ka cilvēks savas saprātīgās iedabas dēļ visus šos procesus gan izprot, gan pārveido un papildina, tiecoties uz to ideālo izpausmi. Cilvēks tos arī piesūcina ar simboliskām un morālām dimensijām, kuras dzīvniekiem viņu iedabas atšķirīguma dēļ nav pieejamas.

Rietumu kultūras areālā 20. gadsimts bija ļoti ievērojams ar saviem centieniem apkarot dzimumu nevienlīdzību. “Nevienlīdzību” saprata kā ietverošu jumta jēdzienu, bez kura nav uzbūvējams neviens nams. Tajā iekļāva visdažādākās parādības, un to attiecināja uz visdažādākajām jomām. Bieži neatkarīgi no tā, ko sieviešu vairākums tiešām vēlētos un kā viņas redzētu savu dzīvi un savas vajadzības. Joprojām visos “sieviešu problēmu” apskatos un pētījumos grūti atrast reālas sieviešu pieredzes atspoguļojumu – piemēram, tādu, kas koncentrētos nevis uz bezbērnu sievietēm vecumā no 25 līdz 35 gadiem, bet arī pārējām vecuma grupām 35–45, 45–55, kā arī 75–85, 85–95. Tie, visdrīzāk, būtu atšķirīgi skatījumi. Piemēram, skatījums uz ģimenes saišu un dzimtas nozīmību gados vecākām sievietēm (šeit spriežu pēc savu vecmāmiņu teiktā) būtiski atšķiras no jaunu, neprecētu un sabiedriski aktīvu sieviešu skatījuma.

Slēdziens par visu šo pēdējās simtgades procesu, manuprāt, ir neviennozīmīgs. Dažās jomās, tādās kā izglītības iespējas, darbs un veselības aprūpe, ir panākti ļoti nepieciešami uzlabojumi. Sabiedrība kopumā, jo īpaši intelektuālās un radošās kultūras, ir ieguvušas no lielākas sieviešu iesaistes un līdzdalības. Turpretī citās jomās cīņa pret nevienlīdzību un nesakarīgs jēdziena “nevienlīdzība” lietojums ir novedis pie negodprātīgiem un pat amorāliem slēdzieniem, kuriem sekojusi negodprātīga un amorāla rīcība. Lai novērstu jau minēto nevienlīdzību bērnradīšanā, esam bijuši spiesti atzīt par patiesu amorālo un nesakarīgo spriedumu: ja grūtniece bērnu vēlas, viņai un viņas gaidāmam bērnam pienākas visa iespējamā palīdzība un mīlestība, savukārt, ja viņa to nevēlas, tad tas ir nevis gaidāmais bērns, bet gan medicīnisks atkritums, kura vieta ir mēslos.

Dabīgās nevienlīdzības dēļ sievietes un vīrieši arī nebija vienlīdzīgi 1970. gadu seksuālās revolūcijas manifestu un cerību priekšā. Domāju, ka ilgtermiņā seksuālā liberalizācija un intīmo attiecību trivializācija bija kaitīga visiem, bet īpaši kaitīga tieši sievietēm. Tā atraisīja rokas plēsonīgiem vīriešiem, turklāt teica viņiem to, ko viņi visvairāk gribēja dzirdēt: sievietes vēlas tieši to pašu – asas izjūtas, sakarus bez jūtām. Visbeidzot, milzīgas pasaules teritorijas – gandrīz visa Rietumu kultūras ietekmes zona – nevienlīdzību 20. gadsimtā ir apkarojušas tik mērķtiecīgi un ar tādu uzsvaru uz dabīgo atšķirību noliegumu, ka laulības institūts – tieši tas iedibinājums, kurš lika tēvam gādāt lāčādu, pienest pārtiku nedēļniecei un sargāt alu no plēsīgiem zvēriem, – vairs ir nevis saprātīga un taisnīga norma, bet aizvien retāks izņēmums. Kad dažas no zemēm, kuras pamīšus bija atradušās nevienlīdzības apkarotāju komunistiskajā un kapitālistiski liberālajā valdījumā, secināja, ka dzimstības koeficients noslīdējis tik zemu, ka kļūst ticamas runas par rietumnieku izmiršanu, tās bija vīlušās. Kā tā var būt, ka lielāka “vienlīdzība” padara kopienas vājākas un apdraud to ilgtspēju?

Bet problēma ir nesakarīgā vārdu lietojumā un tad noticēšanā vārdu maģiskajam spēkam. Īstenība ir spēcīgāka par vārdiem. Tā tos vienmēr uzvar, un daba, kā savulaik rakstīja romiešu dzejnieks Horācijs, lai kā viņu mēģinātu padzīt, vienmēr atgriežas. Pastāv divi dzimumi, tie nav vienādi un vienlīdzīgi ne tajā, ko tie sagaida viens no otra, ne arī nozīmīgajā pēcteču radīšanas un audzināšanas jomā. Tiem ir jāsadarbojas un vienam otru jāpapildina. Šāda kārtība saprātīgajam dzīvniekam cilvēkam ir dabīga, un, būdama dabīga, arī laba. Būdama laba, tā atnes drošību un laimes iespējamību visiem iesaistītajiem. Cīņā pret šo kārtību ir kaut kas dumpinieciski iedvesmojošs, pat pacilājošs, tāpēc nav brīnums, ka nu jau kurā paaudze to atkal un atkal izmēģina. Bet šī cīņa ir lemta sakāvei, jo tā ir cīņa pret pašu cilvēku.

Vai garajā Rietumu vēsturē ir pastāvējis un joprojām pastāv seksisms tādā nozīmē kā nepamatoti un vispārināti negatīvi pieņēmumi tieši par sievietēm un viņu spējām? Jā. To vēsture ir sarežģīta – tā daļēji ir pirmskristīgo laikmetu palieka (pēc mirkļa paskaidrošu), daļēji aprobežotība un muļķība un daļēji pārsteidzīgs spriedums, kas izdarīts no dotajā laika posmā pieejamajām empīriskajām zināšanām. Ja ieskatīsieties visā garajā tekstu vēsturē, ievērosiet, cik lielu lomu ir spēlējis apstāklis, ka sievietes dzimumšūnu – olšūnu atklāja tikai 19. gadsimta sākumā. Pirms tam, jau antīkajos laikos, cilvēka ķermeņa pētnieki ļoti mocījās ar neizpratni par sievietes devumu bērna ieņemšanā. Vīrieša nestā sēkla bija acīmredzama, bet, tā kā par olšūnu nezināja, nācās pieņemt, ka sievietes dzemde ir kā augsne, kā matrica, kurā sēkla – īstais topošā bērna būtības un gara nesējs – iekrīt. Ja palasīsiet manis un manas kolēģes Aijas van Hofas savulaik tulkotos Hipokratiskos rakstus, droši vien pamanīsiet, cik tālejošas konceptuālas sekas bija olšūnas nepazīšanai un cik lielā mērā tās ietekmēja it kā pakārtotas vietas ierādīšanu sievietei un viņas devumam. Kad to saprotam, uz tālaika pārspriedumiem par dzimumu “nevienlīdzību” skatāmies draudzīgāk. Savukārt, par seksismu kā aprobežotību un muļķību runājot, to izpausmes mūsdienās lielākoties ir tik retas un maigas, ka ir gandrīz vai mīļas.

Visbeidzot par seksismu kā pirmskristīgo laikmetu palieku. Es esmu kristiete, kristietību atzīstu par patiesu – tad no šāda viedokļa kāds ir šis stāsts? Vecā Derība ir pirmā stāsta daļa un Jaunā Derība ir otrā un pēdējā. Vecās Derības Radīšanas grāmatā nepārprotami ir uzrādīta kaut kāda “problēma” ar sievieti. Tā ir viņa, kuru čūska savaldzina, sastāstot melus, un tā ir viņa, kura neklausa aizliegumam ēst no Laba un Ļauna atzīšanas koka. Ādams, šķiet, ir turpat blakus, bet viņš it kā ļaujas šai Ievas kļūdai, kurai ir dramatiskas sekas. No šī stāsta ir grūti tikt vaļā, un tas ir bijis ārkārtīgi ietekmīgs. Starp citu, šis stāsts par sievietes neprātību un nesavaldību interesanti un drosmīgi atspoguļots dāņu kinorežisora Larsa fon Trīra šaušalīgajā filmā Antikrists (filmas nozīmes atslēga, manuprāt, ir tās nosaukumā). Arī tur tā ir sieviete, kura ir neprātīga un nesavaldīga, un viņas vainas dēļ iet bojā abu bērns.

Bet Vecās Derības stāstam ir otrā un nepieciešamā daļa. Tas ir stāsts par nabadzīgu jūdu meiteni Mirjamu no Nācaretes. Viņa nonāk līdzīgā situācijā, taču viņu uzrunā nevis čūska, bet eņģelis, un sola nevis, augli ēdot, kļūt kā Dievam, bet ka viņai būs bērns no Svētā Gara, kurš valdīs kā Ķēniņš. Atbildot eņģelim ar “Lai man notiek Dieva prāts”, viņa atbild tieši pretēji Ievai. Tāpēc arī Mariju mēdz saukt par “otro Ievu” – sievieti, kuras paļāvība nolīdzināja un izlaboja sākotnējo traģisko kļūdu. Viss “sliktums” saistībā ar sievieti, kas tur sākotnēji bija un vilkās līdzi cauri gadsimtiem, līdz ar to bija nodzēsts. Var pat pateikt konkrētu laiku, kad tas notika – pirms aptuveni 2021 gada. Piekritīsiet, tas ir diezgan sen. Bet labi un svarīgi jaunumi dažkārt ceļo ļoti lēni.

Sieviete, kā teiktu britu filozofi, ir pilnā mērā “intelektuāls aģents” un pilnā mērā “morāls aģents”, viņa ir spriestspējīga un rīcībspējīga. Viņa pati spriež, pati lemj un pati arī atbild. Gan tad, kad viņai ir darīšana ar čūsku, gan tad, kad ar eņģeli. Tā arī ir tā vienlīdzība – un vienīgā, kurai galu galā ir nozīme.

Ikara mācekļi

Rolf Peter Sieferle, Finis Germania, Schnellroda: Verlag Antaios, 2017

Eiropas pašreizējās situācijas diagnozes ir dažādas. Tajās mēdz gan uzsvērt Eiropas atkarību no lielajiem pasaules politikas un ekonomikas spēlētājiem, gan raudzīties uz Eiropas Savienības programmatiskajām nostādnēm. Tomēr ir arī tādas diagnozes, kuras spilgti izgaismo Eiropas un pasaules kopainu, par sākumpunktu ņemot vienas Eiropas valsts vēsturi un pieredzi. Ar šīm diagnozēm ir vērts iepazīties. Tajās bieži netrūkst ne konkrētu analīžu, ne aptverošāku secinājumu. Vācijas novietojums Eiropas vidū, kā reiz izteicās vācu politikas zinātņu profesors Herfrīds Minklers, mudina ne tikai vāciešus, bet arī viņu Eiropas kaimiņus jautāt par laikmeta zīmēm un to skaidrojumu no vācu perspektīvas.[1] Par vienu šādu diagnozi jāatceras īpaši: tās liktenis rāda, cik lielā mērā laikmeta un kultūras diagnostika ir vienlaikus bīstams un vitāli nepieciešams uzdevums.

Pirms vairākiem gadiem Rolfs Pēters Zīferle (1949–2016) pabeidza darbu pie manuskripta, kurš sauksies Finis Germania. Viens no labākajiem Eiropas vides un industrijas vēsturniekiem, Pazemes meža un citu atzītu darbu autors, izslavēts profesors, pats jaunībā drīzāk 1968. gada kreiso studentu nemieru paaudzes ideju sekotājs, Zīferle šajā eseju, fragmentu un piezīmju krājumā ne tikai izklāsta domas par Vāciju, bet arī ieskicē visas Eiropas un Rietumu civilizācijas kopainu. Šīs kopainas dēļ noteikti ir vērts šo grāmatu izlasīt ar skatu uz mūsdienu kultūras iekšējo loģiku un modernās sabiedrības likteni.

Zīferles rakstītais pārsteidza daudzus lasītājus. Modernās civilizācijas redzējuma bezkaislīgums tur mijas ar rūgtuma pilnu skatījumu uz vācu vēsturi 20. gadsimtā un skaudru politikas norieta diagnozi. Savu artavu Finis Germania izraisītajā apjukumā un neziņā, kādā plauktā ievietot Zīferles domas, sniedza arī mediju skandāls ap šo grāmatu. Finis Germania 2017. gada jūnijā ievietoja vācu laikrakstu un radio veidotajā “Mēneša grāmatu” sarakstā. Tūlīt pat kreisi noskaņoti redaktori un žurnālisti izraisīja asu diskusiju par to, kā gan tas varējis notikt. Strīdi un diskusijas turpinājās ilgi, kāds no “Mēneša grāmatas” žūrijas atkāpās, kāds tika apsaukts, kāds izslēgts no publisko sarunu telpas. Tomēr grāmata savu vietu starp redzamākajām publikācijām nezaudēja ilgi.

Grāmatas publikāciju, tās ceļu pie lasītājiem un diskusijas tās sakarībā pavadīja tieši autora darbā aprakstītie paradoksi, liktenīgs vēstures mītu iedarbīgums un neziņa, ko iesākt ar šo grāmatu. 2016. gadā Zīferle savā Heidelbergas mājā labprātīgi aizgāja no dzīves. To presē atspoguļoja gan kā viņa nespēju sadzīvot ar smagu slimību, gan kā citu personisku apstākļu noteiktu soli. Tomēr viņa atraitne kategoriski noliedza šādus skaidrojumus; runa esot bijusi par daudz dziļāku izmisumu, par daudz nopietnāku izšķiršanos. Rolfs Pēters Zīferle aizgāja no dzīves izmisumā par Eiropas kultūras likteni. Šo noskaņu var labi izjust Finis Germania rindās. Ar katru nodaļu, ar katru fragmentu autors aizvien asāk un skaidrāk atklāj pašreizējās eiropeiskā tipa sabiedrības tēlu, kurā, ņemot talkā savu iepriekšējo darbu idejas, parāda mūsdienu sabiedrības attiecību ar pasauli pamatlīnijas.

Lai tuvotos šim tēlam, pievērsīsimies autora domu gaitai. Daudzas Zīferles domas, kas attiecas uz Vāciju un vēstures skaidrojumu, paliks šoreiz nomaļus. Tām noteikti ir vērts pievērsties atsevišķi, turklāt kopš grāmatas publicēšanas ir pagājuši vairāki gadi, kas ļāvuši paraudzīties uz vēsturi Finis Germania gaismā.

Vienā no Finis Germania fragmentiem Zīferle aplūko modernitātes teoriju, kurā uzsvērta tehniskās racionalitātes, rūpnieciskās attīstības un liberāli demokrātisko principu nepieciešama vienība. “Nevis vēsturiska šo principu kopā pastāvēšana Rietumos vai šādas vienības vēlamība, bet gan šo principu neapšaubāma savienošanās” ir šī skatījuma centrālais pieņēmums. “Nemoderna, tas ir, neatomistiski neindividuālistiski neliberāli nedemokrātiska sabiedriskā un politiskā sistēma nesader kopā ar tehniski ekonomisko modernizāciju. Kaut kad sabiedrībai un valstij ir jāpielāgojas dabaszinātņu, tehnikas un industrijas prasībām, un tieši šī ir “modernizācijas” pazīme”. Zīferle raksta, ka vācu atbilde uz šo vēsturiskās situācijas aprakstu kopš 1914. gada bija savdabīga vērstība uz kopīgo labumu, kopienu un tehnisko attīstību. Vijot Špenglera pavedienu, Finis Germania autors raksta par to, ka “prūšu vai nacionālā sociālisma programma mērķēja uz neatomizētu, neliberālu modernitāti”. Šis vācu īpašais ceļš cieta neveiksmi. “Pateicoties ar to (varbūt tikai nejaušā kārtā [izcēlums: R.B.]) saistītajam šausmīgumam, to pilnībā stigmatizēja”. Zīferle norāda uz mūsdienu Āzijas sabiedrībām un valstīm, kurās sadzīvo tehniski industriālā hipermodernitāte un vērstība uz nacionālu kopienu un kolektīvu. Šāda sadzīvošana un simbioze ir iespējama. Modernais un kopiena nav nesavienojami elementi.

Bet kādi ir tie vēsturiskie paradoksi, kuros, pēc Zīferles domām, ir iepinusies Rietumu kultūra? Viens no šiem paradoksiem ir relatīvisms. “Tikai kultūra, kura kā vienīgā ir spējīga uz absolūtu varu, visas pārējās uzvarot un ievietojot muzejā, ir pārliecināta par savu relatīvismu. Tas, ka te ir darīšana ar kaut ko absolūtu [izcēlums: R.B.], labi redzams tad, kad tā ar smīnu uz lūpām satriec gruvešos nākamo fundamentālismu, to nosauc un padara par objektu estētiskai lietošanai.”

Cits paradokss ir politikas noriets un sistēmas vara. Politiku Zīferle raksturo kā ļoti senu cilvēkbūšanas jomu, kura saistīta ar valsti un sabiedrību, valstsvīriem, vadoņiem un ideoloģijām, ar politiskiem tikumiem, programmām un mērķiem. Turpretī vārds “sistēma” apzīmē “patlaban uzplaukstošas augstākas sarežģītības kārtības īpašību”, kura patriec politiku no cilvēku dzīves. Sistēmām nav fokusa, nav vērtību, mērķu un programmu. Tajās “tikumi un uzupurēšanās ir anahronismi, kari – tikai neizdevušies konfliktu noregulējumi, kurus vajag, veikli rīkojoties, novērst”.

Sistēmas veidojas kā objektīvi apstākļi, no kuriem neizbēgt, nevis kā lēmumi vai apzināti izvēlēti normatīvi: “Sistēmu struktūras indivīdu gadījumā ir kā magnētiskais lauks tērauda kniepadatai. Indivīdi neko par sistēmu “nezina”, tomēr seko sistēmas iezīmētajiem maršrutiem. Svarīgākās norises sistēmā netiek vadītas un ir gandrīz teorētiski netveramas.” Pat ja plašajā pasaulē vēl kaut kur domā politiski, tad sistēma ir pārņēmusi Rietumus. “Komunisms bija priekšpēdējais politikas aizsardzības postenis pret sistēmu”, tāpat kā pretošanās tam nacionālisma vai liberālisma formā. Taču pat tie drīzāk kalpoja sistēmas uznākšanai uz skatuves un politikas pilnīgai nozušanai no tās. Viena šīs norises iezīme ir politiķu kā tādu izsīkšana. Zīferle raksturo “intelektuālo politiķi” politikas ziedu laikos (no 18. gadsimta līdz 20. gadsimta sākumam) un uzsver, ka intelektuālais politiķis nevar būt praktiķis, nebūdams vienlaikus arī teorētiķis. Postpolitikas jeb sistēmas telpā politiķi izsīkst, tiem vairs nav nekā, ko teikt; tiem nav programmas un, pat ja tā vēl ir, tad kļuvusi nodrāzta un virspusīga, zaudējusi principiāli ideoloģisku raksturu; tā neko nespēj iekustināt, tai nav harizmas.

Vēl viens vēsturiskais paradokss ir ar sistēmas bezpersoniskumu tieši saistītā indivīdu atomizācija. Politisko kolektīvu, kopienu, dzimtu, ģimeņu cilvēks, kuram šajos ietvaros bija sava identitāte, lielā mērā ir zudis, “paņemot līdzi arī telpas, kurās tas mājoja”. Kopienu vietā ir vairs tikai lielas “ceļojošās kāpas”, kuras virza tikai ekonomiska mehānika. Indivīds kā smilšu grauds šajās kāpās ir neapskaužamā stāvoklī, kuru Zīferle raksturo visā tā skaudrumā un bezcerībā. Indivīds dzīvo saskaldītā telpā, kura vienlaikus ir standartizēta. Indivīds pats īstenībā ir nevis “indivīds”, bet tikai individuālas eksistences nejaušs fakts. “Nevienam vairs nav īpašas telpas, bet gan apkārtne, kurā sastopami pamatā vieni un tie paši priekšmeti dažādās kombinācijās”. Šajās kombinācijās indivīds ir tik vien kā jau zināmu, seklu elementu kopums, kura pārdzīvojumi ir gluži masveidā ražotas preces: “Viņš ir noķerts ietverošā tīklā, pēc kura kustībām pats raustās”.

Cits paradokss ir “riska” sabiedrības jeb apdraudētās sabiedrības pasludināšana. “Nīče reiz runāja par baru, kura morāle raksturīga modernajai pasaulei, – viņš domāja aitu baru, kuru gana (vairāk vai mazāk labs) gans. Šodien morālās kārtības aprakstam drīzāk noder vistu bara tēls. Šī bara pirmā iezīme ir tūlītēja gatavība sabīties, panika jebkā priekšā, kas kaut attāli atgādina lapsu.” Nekad neviena sabiedrība nav bijusi tik pārņemta ar drošību un riska mazināšanas pasākumiem visās jomās. Un tieši šāda sabiedrība līdz ar to arī savērpjas nebeidzamu baiļu un nedrošības spirālē.

Mūsdienu sabiedrība tās “virsmas aprakstā”, pēc Zīferles domām, izskatās šādi: “Labā sabiedrībā nekad nav bijis smalki runāt par naudu; šī sabiedrība savukārt nerunā vairs ne par ko citu, kā tikai naudu. Neviena sabiedrība nav zinājusi tik daudz; neviena nav bijusi tik antiintelektuāli noskaņota. Neviena sabiedrība nav dzīvojusi tādā labklājībā; neviena nav bijusi tik apsēsta ar bagātības vairošanu. Neviena sabiedrība nav bijusi tik daudzslāņaina; neviena nav bijusi tik viendimensionāla. Neviena sabiedrība nav tik ļoti ticējusi politikai; neviena sabiedrība nav tik ļoti nicinājusi politiķus. Neviena sabiedrība nav bijusi tik daudzskaitlīga; neviena nav vērtējusi indivīdu augstāk. Neviena sabiedrība nav bijusi tik civilizēta; neviena nav bijusi vulgārāka. Neviena sabiedrība nav bijusi paēdušāka; neviena nav bijusi alkatīgāka. Neviena sabiedrība nav bijusi drošāka; neviena nav bijusi bailīgāka. Neviena sabiedrība nav bijusi pacifistiskāk noskaņota; neviena nav bijusi labāk apbruņota”.

Pēc šī modernās sabiedrības iezīmju kataloga nonākam pie galvenā: vēsturiskie paradoksi ir tikai daļa no tā, ko Zīferle sauc par “cilvēciskotās telpas zudumu”. Modernās sabiedrības dziļākais konflikts, no kura izriet arī minētie paradoksi, ir nevis kopiena pret sabiedrību (vai indivīds pret kopienu), bet cilvēciskās saderības meklējumi ar pasauli pret funkcionālu, pēccilvēcisku telpu. Finis Germania autors nonāk ne tikai pie sabiedrisko attiecību raksturojuma, bet gan pie attiecību ar pasauli raksturojuma. Šis modernitātes konflikts, tās “pamatparadokss” ir tajā, ka tieši pēccilvēciskajā telpā cilvēks ir “nonācis pilnīgi paradoksālās attiecībās ar pasauli” – pilnīgi zaudējis jēgpilnu saskari ar to.

Zīferle asi uzsver: pēccilvēciskā telpa vairs nav nedz nepakļaujama, nedz sasniedzama; tā vienkārši ir mēma. Tai vairs nav pasaules raksturlielumu. Sabiedrība, kura ieiet šādā telpā, ir sabiedrība bez pasaules īpašā, kāpinātā formā. Paradokss ir tajā, ka tieši šādā “telpā” arī indivīds ir zaudējis jebkuru patību; indivīdi kļuvuši kā “vēja pūstas smiltis”, kuru plaknēs veidojas lielāki raksti, bet tie vairs nav nolasāmi no indivīdu skatpunkta un tajos nav ielasāma kāda jēga. Kur attiecības ar pasauli zūd, kur sabiedrība iegrimst uz sevi vērstā noburtībā, tur pāri paliek vairs tikai bezpersoniska, pēccilvēciska telpa bez antīkās ģeometrijas logosa un bez romantisma dabas noslēpumainās valodas. Pasaule apklususi, sabiedrība dzird vairs tikai pašas atbalsi telpā, kurā ārpus tās vairs nav neviena. Šī telpa ir tukšums – viena no Nīčes aprakstītā nihilisma galastacijām.

Stāvot plastmasas drazu piesārņotā jūrmalā, Zīferle norāda uz sākotnējo cilvēka vēlmi būt attiecībās ar pasauli, nevis lepoties ar to, ka cilvēks spējis ielauzties it visur: “Mūsu acs gaida, kad atradīs kaut ko, kas neesam mēs paši, nevis gremdējas tajā, ka mēs esam visur. Tāpēc mēs paceļam skatu no sagandētās jūras malas uz apvārsni, pār kuru joprojām paceļas Homēra saule.”

Par sevi pašu kā vērotāju Zīferle kādā fragmentā raksta: “Kādas gan iespējas ir Ikaram, kad viņa spārni kūst un viņš gāžas dzīlē? Viņš var aizvērt acis un tik ilgi kliegt, līdz jūra viņu aprij. Taču viņš var arī atvērt acis un baudīt aizkustinošo ainu, kamēr tā redzama. Iznākums abos gadījumos ir viens un tas pats; taču ceļš pie tā ir pilnīgi pretējs.” Kliegt nozīmētu iesaistīties laikmeta polemikā, kritizēt, darboties. Taču situācija ar to nav “glābjama”. Autors tāpēc izvēlas estēta un aukstasinīga vērotāja perspektīvu. “Pasaule vēlas tapt dziedināta un pamācīta; tā pieprasa receptes un ceļrāžus. Taču labākais, ko tai piedāvāt, ir skarbs un skaidrs tās virsmas apraksts”, kas ir viņpus “brēkas, kritikas un pārņemtības ar praksi”. Pēc šāda apraksta arī jātiecas Ikara mācekļiem.

Uz jautājumu, vai viņiem jābūt arī vēl citiem uzdevumiem “Ikara kritiena” laikmetā, reiz atbildēja Ernsts Jingers: viņiem jābūt robežpostenim, “kas nekurienes robežjoslā starp paisumu un bēgumu asina redzi un dzirdi.”

[1] Herfried Münkler, Macht in der Mitte, Hamburg: Die neuen Aufgaben Deutschlands in Europa, 2015.

[2] Rolf Peter Sieferle, Finis Germania, Schnellroda: Verlag Antaios, 2017.

Māmiņu forumi un citi ķeceri (klausies arī Audiorakstos)

Sveiki, lai kas jūs būtu! Maz ticams, ka esam tikušies, tāpēc piedosiet man, ka īsti nezinu, kā jūs uzrunāt. Tiesa, man deva padomu. Sacīja, ka man vajadzētu jūs uzrunāt tā, it kā es rakstītu vēstuli cilvēkam, kuru cienu un kurš rūpīgi izlasīs to, ko rakstu. Diemžēl es laikam neviena šāda cilvēka nepazīstu, tāpēc varbūt būs labāk, ja iztēlošos, ka jūs sēžat man pretī manā virtuvē un ka jums piemīt šī brīnišķīgā īpašība, kas tā apbur latviešos – spēja sēdēt mierīgi (varbūt pat nedaudz bezkaislīgi, kas vienmēr mulsina britus) un klausīties manā haotiskajā monologā. Un, ja tas ir tā, tad lai Dievs vai dievi jūs svētī – jūs esat tikpat pacietīgs kā mana sieva.

Īstenībā es pazīstu vienu cilvēku, kurš varbūt izlasīs to, ko rakstu (lai teiktajam piesietos). Pēdējā reize, kad ar viņu sarakstījos, bija janvāris… kā tas sanāk? Mūsu Kovida Gada Vienpadsmitajā mēnesī? Šis atgādinājums palīdzēs ievadīt tēmu.

Viņš ir kolorīts tips. Precējies ar latviešu sievieti, pats no manas dzimtās salas, šobrīd dzīvo Briselē. Izlasījis daudz grāmatu, runā daudzās valodās, pļēguro. Un, tā kā tas bija janvāris, mūsu sarakste ietvēra domu apmaiņu par obligāto masku nēsāšanas priekšlikumu jaunāko klašu skolēniem un aptuveni 28 000 pilsoņu parakstīto protesta vēstuli ar prasību ļaut bērniem brīvi elpot. Viņš mani informēja, ka, viņaprāt, ierosinājums likt bērniem staigāt maskās ir šaušalīgs, bet viņš nekad to neatzītu īstam un pilnasinīgam koronas noliedzējam – plakanās zemes apoloģētam. Tad viņš turpināja ar viedu atziņu, ka sadarbošanās ar citiem vecākiem, lai nodrošinātu mājmācību, nozīmētu sadarbošanos ar “plānprāšu ģimenēm… ar eņģeļiem, čipošanu un visu pārējo.”[1]

Dažas dienas vēlāk man gadījās papļāpāt ar kādu jaunu māmiņu pie viņas dzīvokļa ieejas. Tā bija nelegāla satuvināšanās un apspriede (es nespēju izsekot līdzi, kas ir un kas nav atļauts), un mūsu saruna pievērsās nākotnē plānotajām nelegālajām darbībām. Viņa ierosināja, ka mūsu bērni varētu satikties XXX, jo tur nebūtu ne policijas, ne ziņotāju. Abi par to nedaudz pasmējāmies, bet man jāatzīst, ka sāku justies neomulīgi. Te nu viņa stāvēja: konservatīvi un ikdienišķi ģērbusies, apzinīga gaišmate, kura brīvi runāja trīs valodās un dzīvoja ļoti kārtīgā un plašā desmit gadus vecā dzīvoklī. Domāju, ka Rīgas Stradiņa universitātes absolvente, un zinu, ka senāks sīkburžuāzijas elements viņai reiz piederēja neliels uzņēmums. Taču te viņa stāvēja un runāja tā, it kā būtu disidente totalitārā distopijā. Un viņa tā nerunāja tikai ar mani savā dzīvoklī, viņa tā runāja tīmeklī māmiņu forumā, kur māmiņas dalās ar visādām saitēm uz pētījumiem un sazvērestībām, it kā viņa būtu tieši tādas personas karikatūra, kurai mans senais britu draugs nekad neatzītos savās izjūtās attiecībā uz bērniem maskās.

Viņai un citām māmiņu foruma biedrenēm ir ienaidnieks. Jūs zināt, kurš tas ir. Pēdējo reizi, kad redzēju šī ienaidnieka bildi foruma “apšaudē”, tā lika nedaudz salekties. Viņam bija pusatvērta mute virs klasiska piegriezuma pletkrekla un ikdienišķa džempera, un viņš tieši kādā jautājumā apgaismoja BBC žurnālistu, kurš pundura izmērā stāvēja pie viņa kājām. Bils, jo tas bija Viņš, bija redzams uz milzonīga ekrāna, it kā viņš būtu dievišķa būtne, kuras tēls projicēts ēkā, kas atgādināja baznīcu (mājīgs apgaismojums plūda no kolonnām greznotām, elegantu arku ieskautām velvēm zem augstiem gotiskiem griestiem). Tā, izrādījās, bija nevis baznīca, bet gan Londonas Dabaszinību muzejs.

Tieši virs Bila karājās skelets ar kādas plēsoņas profilu. Tas izskatījās kā milzīgs lidojošs dinozaurs, gatavs ar atplestu rīkli mesties virsū nabaga žurnālistam, kurš šķirstīja savas piezīmes. It kā Geitsa kungs būtu no viņsaules izsaucis izmirušu sugu, kas tagad kārotu cilvēka miesas. Izrādījās gan, ka tas bija zilā vaļa skelets, kas, ja turpinām analoģiju, nozīmētu, ka žurnālists bija tikai planktons, kura kuslo dzīvību tūlīt aizslaucīs.

“Bil!” sauca žurnālists klusinātā balsī, kuru tūlīt apslāpēja milzīgās, bet tukšās baznīcas apgarotā atbalss. “Vai varat mūs dzirdēt?” Bils varēja un dāsni veltīja savu laiku, lai iezīmētu radikālās izmaiņas, ar kurām cilvēcei nāksies sadurties nākamajos trīsdesmit gados. To klausoties, man pamazām atausa, ka vietai, kurā saka sprediķi, tiešām ir liela nozīme. Ar to es gribu teikt, ka šī nebija vieta, kurā ērti noturēt interviju (pat intervētājs atvainojās par sliktu skaņas kvalitāti), un nebija nekāda cita iemesla, kāpēc tur būt – izņemot, ka šī vieta bija tukša. Tad kāpēc to darīt šeit? Varbūt ir tā, ka zinātniskie, administratīvie un tehniskie risinājumi, kurus viņš sludināja, bija ietērpti jaunas, savādas reliģijas talārā un stājā? Un, ja tā un ja pašreizējās zinātnes ortodoksijai tiek pievienots dievišķas ortodoksijas cietinātājs, vai šī foruma māmiņu un viņu ceļabiedru liktenis ir nevis tikai disidentiem, plānprāšiem, antivakseriem un kovididiotiem paredzētā nostumšana malā, bet gan senu ķecerību jaunākā uzlējuma publisks nosodījums, sagatavots tiem, kuri atsakās atzīt dievišķā iedvesmā atklāto patiesību?

Dievs mans liecinieks, es neesmu teologs. Taču nesen izlasīju Marka Gafnija Naasēņu gnostiskosnoslēpumus, un mani aizrāva kristīgās baznīcas pirmās lielās ķecerības – ariānisma – gnostiskā interpretācija. Šobrīd nav īstais laiks iedziļināties detaļās, kuras nesaprotu, bet Gafnija kungs, vispirms lielās līnijās iezīmējis imanences nozīmi, pavēstīja, ka, lai arī Baznīca skaidri nolēma, ka Jēzum Kristum nebija cilvēka dvēseles, ķecerība joprojām bija populāra, jo “atzīstot pilnīgu Kristus cilvēciskumu, Arijs parastiem cilvēkiem dāvāja cerību. Ariānisms implicīti ietvēra gnostisko pārliecību, ka parasti kristieši spēj sekot viņu Glābēja pēdās.” Tātad viņi varēja izglābties, nevis pielūdzot Kristu, bet gan līdzinoties viņam.

Vai jūs manī vēl klausāties?

Lūdzu, esiet pretīmnākošs un paraugieties, vai varat saskatīt paralēles starp šīs ķecerības demokrātisko pievilcību un to ideoloģiju, kas laistīja saknes Geitsa kunga komerciālajai godībai, proti, Silīcija ielejas agrīnajām dienām un vispasaules tīmeklim, kurā ķecerīgās māmiņas dalās ar savām bažām.

BBC

Elektroniskās agoras – šī virtuālā tirguslaukuma, kurā mēs varam sazināties bez cenzūras, – ultrasonogrāfiju veica 1968. gadā Sanfrancisko pilsētā, “visu demo versiju pirmmātē”. Tur sapulcinātie bija liecinieki hiperteksta, e-pasta un peles izgudrošanai. Prezentācijas veidošanā palīdzēja Stjuarts Brends, kopienas “Atpakaļ uz laukiem” vadošā personība. Ādama Kērtisa dokumentālajā filmā Visu uzrauga mīlošās žēlastības mašīnas (All Watched Over by Machines of Loving Grace) viņš sacīja, ka, viņaprāt, iesaistītie cilvēki “jūtas tā, it kā datori tos būtu atbrīvojuši, un nu viņi ļaus datoriem atbrīvot sabiedrību un civilizāciju … katru sasodīto ķermeni. Datori izglābs pasauli… datori burtiskā nozīmē atdos varu tautai. Tā bija agrīnā interneta, Google un visa pārējā iterācija. Internets bija plašs tīkls, un tas pats sevi uzlaboja.”

Uzreiz pēc dzimšanas bērns sāka augt un pieņemties spēkā. Apmēram trīsdesmit gadus vēlāk Ričards Bārbrūks un Endijs Kemerons savā esejā Kalifornijas ideoloģija apgalvoja, ka “ASV rietumkrasta rakstnieku, hakeru, kapitālistu un mākslinieku lielajai aliansei ir izdevies definēt neviendabīgu ortodoksiju nākamajam laikmetam – Kalifornijas ideoloģiju.”

Neviendabīgu, jo tajā joprojām dzīvoja hierarhijas nicinošais hipiju gars, ko labi raksturoja Brends un angļu profesors Māršals Makluens, kurš ticēja, ka dialogs jaunajā tirguslaukumā aizstās sprediķi lekciju. 1990. gadu beigās kopīgs tehnoloģiskais determinisms to bija sakausējis ar rendiānisku (pēc Ainas Rendas vārda) ekonomisko libertārismu, ko tajā laikā iemiesoja “Jaunie labējie”. Tas bija izveidojis modernās gigantiskās korporācijas, kuru neatkarīgo libertāriešu garu, protams, nedaudz apvaldīja atkarība no valsts pabalstiem, pēc kuriem Bila galva, karājoties Dabaszinību muzejā, turpināja saukt.

Toreiz, deviņdesmito gadu beigās, Bārbrūks un Kemerons arī pievērsa uzmanību Silīcija ielejas fantāzijām par atteikšanos no cilvēka ķermeņa “miesiskuma” (wetware). Šis transhumānistu sapnis kopā ar Kalifornijas ideoloģiju un ticību gaidāmajai singularitātei veidoja tehnoutopisko trīsvienību.

Viņi varēja tikai minēt, vai, kā un kad šis sapnis taps par īstenību. Protams, tagad, 2021. gadā, iesoļojot Kovida Otrajā gadā, mums – man, manam vecajam biedram, māmiņu forumiem un arī jums – tas būtu jāzina, vai ne? Vai šajā ainā ar ietekmīgo virzītāju vēlmēm nav izveidojusies šaubas nepieļaujoša ortodoksija? Un, ja ir, tad kāda?

Nesen noskatījos Klausa Švāba videolekciju – tikai, lai pārbaudītu sazvērestību teorētiķu faktus. Švābs paziņoja, ka 4. industriālā revolūcija “novedīs pie mūsu fizisko, digitālo un bioloģisko identitāšu saplūšanas”. Mums vajadzētu viņā ieklausīties. Viņš ne tikai ģērbjas tā, it kā būtu starpgalaktiku sūtnis, bet ir arī Pasaules ekonomikas foruma vadītājs, kura dalībnieki ir planētas lielākās korporācijas. Un te nu viņš ir, ieskicējot tādu tehnoloģiju briedumu, ko atpazītu deviņdesmito gadu tehnodistopistiutopisti. Jo šī mūsu trīsvienība ir dziļi iegremdēta mākslīgā interneta un Lietu Tīmekļa virskundzībā. Tā paziņo par savu ienākšanu pasaulē, kurā dzīvi bez tīmekļa vairs gandrīz nav iespējams iedomāties.

Šī ir pasaule, kurā, teiksim, mūsu tālruņus šobrīd var skenēt, lai apliecinātu vakcinēšanos – vēl vienu būtisku farmācijas industrijas un tehnoloģiju saplūšanas piemēru Geitsa zemē. Mūsu ķermeņus – fiziski, bioloģiski un digitāli apvienotus – tagad var daudz vieglāk izsekot un nopēlēt, marķēt un iepakot. Turklāt tas ir tas, ko dienā, kad šo rakstu, manas dzimtās zemes valdība apsver kā nepieciešamu, lai iegūtu piekļuvi mūsu gaitām darbā, baznīcā un krodziņā. Diezgan liels spiediens un diezgan liela prasība, lai iekļautos stingrajās vadlīnijās.

Tomēr atgriezīsimies pie ķeceriem. Mūsu māmiņu forumi un to līdzskrējēji saziņai joprojām izmanto veco ķecerīgo, prethierarhisko tehnoloģiju, vai ne? Rau, te viņi dalās ar saitēm uz pētījumiem, kuros secināts, ka iedzimtais grēks asimptomātiska transmisija notiek ļoti reti, ka dievbijīgas paklausības izrādīšana masku nēsāšana – īpaši uz bērniem – ir maziedarbīga vai pilnīgi neiedarbīga, nevajadzīga un neveselīga, ka mazi bērni gandrīz nekad nepārnes vīrusu uz pieaugušajiem un ka slēdzes un ierobežojumi, kas balstīti grafikos, kuri apkopo cilvēku dvēseļu pēdējos elpas vilcienus tāltālos štatos, piemēram, Ziemeļ- un Dienviddakotā, Kalifornijā un Floridā, šķiet, neatstāj lielu iespaidu uz neredzamo vīrusa kustību.

Nu jā, viņi to pagaidām izmanto, lai gan varbūt ne uz ilgu laiku. Mūsu pašu TVnet nesen deva platformu NATO Izcilības centra stratēģiskās komunikācijas direktoram Jānim Sārtam. Saistībā ar to, ko viņš dēvēja par “lēni nākošo jauno laikmetu”, viņš apsprieda nepieciešamību regulēt publisko telpu, lai apkarotu sazvērestības teoriju izplatības draudus. Būtībā līdzīgi tam, kā nodrošina, ka draudze pirms sprediķa, tā laikā un pēc tā nepļāpā savā starpā.

Kā nesen ierosināja vietējais transhumānists, starplaikā varētu izveidot rīku, kurš periodiski ķērstītu blogus un blogu ierakstus, meklējot ķeceru kovidiotu vaidus. Lai gan viņš ieteica to darīt labdabīgos nolūkos, tomēr, paturot prātā ķeceru likteni visā vēsturē, nav nepieciešams īpaši augsts domas lidojums, lai iztēlotos gaidāmās sankcijas. Iedomāsimies, kā šīs māmiņas varētu tikt regulētas (līdzīgi pašuzlabojošai programmai), lai viņas vairs nedalītos ar ķecerību dezinformāciju izplatošiem ierakstiem. Varbūt liedzot saņemt 500 eiro par bērnu no nu jau paralizējošos parādos iedzītās nācijvalsts devīgās rokas?

Labi, vai nevēlaties iedzert? Pēc šī visa es tiešām vienu vēlētos. Un, riskējot ar salkanību, savu sakāmo noslēgšu, paceļot glāzi par kaut ko svarīgu.

Vai atceraties, sen atpakaļ, vēl 1. vai 2. mēnesī, kad rosināja bērniem aizliegt pieeju rotaļu laukumiem? Pašvaldības policija tad ierastos ar smagiem soļiem un maigām balsīm un bērnus padzītu. Tomēr nepagāja ilgs laiks, līdz sarkanbaltā lente, kas norobežoja aizlieguma zonu, tika pārrauta un saplēsta, un gulēja, neviena neievērota, uz asfalta. Lai gan daži ļaudis iebilda, bērni atgriezās spēļlaukumos, un policija, garām braucot, skatījās caur pirkstiem.

Es redzu māmiņu foruma pretestībā to pašu īpašību, ko redzu sarkanbaltās lentes ignorēšanā. Nezinu, kāpēc, bet Latvijā šāda attieksme nav reta. Varbūt tā ir jūsu pagāniskā pagātne? Vai tas varētu būt saistīts ar kādu jums piemītošu ticību, kuru pašreizējais Laika Gars izsmej? Varbūt tās sēkla slēpjas neuzticībā autoritātei un labā spējā saost lienošo totalitārismu – vismaz vecākajās paaudzēs? Lai vai kāda ortodoksija neieperinātos mūsu šejienes dzīves centrā, ceru, ka tai kā būtiska sastāvdaļa vienmēr piemitīs šī iezīme. Proti, tas, kas slēpjas saiknē starp māti, bērnu un sabiedrību, un tas, kas šobrīd ir pati lielākā ķecerība: jūsu vietējo viedums.

Priekā!

Oriģināls angļu valodā pieejams kā PDF:
MummysGroupsandOtherHereticsEnglishFinalLejupielādēt

[1] Šeit uzticīgi tulkojam Bārnija kunga tekstu. Piebilstam, ka asi iestājamies pret “čipošanu” un tamlīdzīgām izdarībām, taču atzīstam un apliecinām eņģeļu un ļauno dēmonu reālu pastāvēšanu – kas arī daudz ko izskaidro. Skat. Thomas Aquinas, Summa theologica, Ia, Pars prima, Quaest. 50–64; 106–114. (Red. piez.)

Mij-krēslī

Dienvidu pusē klints nogāze bija apaugusi ar dzeltenpelēku ķērpi. Vēl zemāk mazs, sarkanām ogām piebiris krūmājs turpināja lepoties košā zaļumā, kaut arī iedobe aiz tā jau bija piepildīta ar dzeltenām un sarkanām lapām.

“Vēja atnestas, citu koku taču šeit nav!” – Zigis nodomāja.

Vienalga, zaļganajām sūnām un košajām lapām pildītā ieplaka izskatījās kārdinoši. Gulēt tajā būtu daudz ērtāk nekā uz cietās klints, taču, lai aizkļūtu līdz tai, Zigim vajadzētu vairākas reizes pārvelties no sāna uz sānu un varbūt pat mazu gabaliņu rāpot uz elkoņiem, lai tad ar pēdējo kūleni iekristu mīkstajā lapu segā.

Citkārt vienkāršais, praktiski bez domāšanas paveicamais uzdevums šoreiz bija tālu pāri iespēju robežām. Vēl vienreiz, nu jau drīzāk, lai pārbaudītu nepielūdzamo, Zigis pamēģināja pacelt plecus, atbalstoties uz labās rokas elkoņa, – lai vēlreiz atskārstu, ka viņam vairs nemaz nav labā elkoņa. Ja gribētos būt ļoti godīgam un precīzam, tad varētu sacīt, ka nebija visas labās rokas.

Atmiņā vēl glabājās kaulu un muskuļu nosaukumi: humerus, ulna, radius, biceps brachii, brachialis, coracobrachialis un brachioradialis…

“Pietiks, bračiņ!” – pats priekš sevis uzskaitījumu nobeidza Zigis.

Atslēgas kauls un lāpstiņa savās vietās, sānu un pleca muskuļi pārvērtušies par maltu gaļu… ribas, mjā – ribas bija tik pamatīgi ietriektas akmenī, ka jau šķita tam piederīgas.

“Fosilās ribiņas” – Zigis gribēja iesmieties, bet iznāca kaut kā nelāgi: “Labs ir, jādomā par kaut ko citu. Kaut ko ēdamu…”

Krūms ar sarkanajām ogām bija tuvāk nekā lapām pildītā iedobe, un doma par atveldzējošu, skābenu sulu, kas piepildītu muti, ogas sakožot, daudz uzmācīgāka nekā mīkstākas guļvietas kārdinājums.

“Mēģināt veldzēt slāpes ar iztēles spēku” – Zigis atkal iesmējās, bet tūlīt pat kļuva nopietns: “Un kāpēc ne? It kā man būtu izvēle.” Viņš pacēla skatienu augšup, lai lēnām un pamatīgi izbaudītu visu procesu: kā krūms lēnām iepeld redzeslokā, ogas tiek pamanītas, novērtētas un tad uzsāk ceļu uz muti, tiek satvertas ar lūpām, uzmanīgi pārkostas un pār mēli izlīst skābenā sula…

“Hek” – kaklu aizsprostoja pēkšņas izbailes: “Drāšu krūms, bleķa ogas…” Skābumam bija pārāk spēcīga metāla piegarša, tā nevēstīja neko labu.

“Ar iztēles ogām noindējies… cik tā būtu skaista epitāfija…” – doma iesākās un pazuda, Zigis sasprindzināja redzi. Apkārtnē kaut kas mainījās, it kā savirpuļoja lapas…

“Vējš, vējš no ielejas nes lapas šurp…” – arī šī doma pazuda turpat, kur iepriekšējā. Zigis piesardzīgi skatījās uz nupat ieraudzīto jaunumu – starp viņu un krūmu bija ienācis papēdis. Augsts, apmēram divas collas, slīps un uz augšu platāks. Papēdī atspiedās dzeltenas ādas zole, kas straujā izliekumā devās uz leju tam palīgā balstīt savu valkātāju. Pāri zolei stiepās divas metāla važiņas, tās aptvēra zābaka arku un noslēdzās pēdas ārpusē ar sprādzi, virs papēža slējās piesis, iekšpusē daudz spožāks kā ārpusē.

“Kavalērija ir klāt, filma iet uz beigām” – izšāvās cauri prātam, bet Zigis nespēja atraut skatienu no zābaka. Tumši brūnā virsāda aptvēra potīti, praktiski nekrokojoties. “Tur kaut kur jābūt rāvējslēdzējam” – viņš nodomāja un pamēģināja atkal pacelt skatienu, bet stulmu aizsedza tumši zila smaga zīda kroka. Pāri tai vēlās violeti mežģīņu volāni, kas, sajaucoties ar vēl kādām melnām špicēm, apstiprināja apziņas nostūrī uzplaiksnījušās aizdomas… tas bija sievietes zābaka papēdis. Jātnieces, kura prata un nevairījās lietot piešus.

Zābaks sašūpojās un pagriezās, priekšplānā izvirzot purngalu. Pēc mirkļa tam blakus nostājās otrs un tad abi papēži atrāvās no akmens. Jātniece, noliecoties uz priekšu, pārnesa svaru uz pirkstgaliem. Cenšoties nemirkšķināt, Zigis pat aizturēja elpu.

Vispirms redzeslaukā nonāca cimds. Tādas pašas brūnas ādas, šaura plauksta ar ļoti gariem pirkstiem… No stāvās mežģīņu apkaklītes spraucās ārā smalka šalle, kakls… Zigim galvā iedunējās asinis… vēl pēc mirkļa viņa acīm atklājās zods, sarkanas – kāds varbūt teiktu: pārāk plānas lūpas, ar aristokrātisku izliekumu greznots deguns, augstos vaigu kaulus ietvēra tumšu mati vilnis… un tad viņš ieraudzīja acis – ļoti tumšas, gandrīz melnas, lielas, mirdzošas un samtainas.

“Ehh” – smagi izelpoja Zigis, samirkšķinājās un, beidzot ieraudzījis visu jātnieces seju kopumā, saprata, ka skatās uz visskaistāko sievieti, kādu jebkad ir redzējis. Viņš pāris reizes dziļi ieelpoja, lai saņemtos dūšu, un tad pārcēla skatienu vēl vairāk atpakaļ. Galvā atkal iezvanījās – uz kreisā ceļa pietupusies, pār viņu bija noliekusies sieviete, kuras smaida dēļ iet līdz pasaules galam būtu vienkārši bauda.

Lūpu kaktiņiem piepaceļoties un ar mazliet vibrējošu ‘r’ skaņu jātniece ierunājās: “Des hehrsten Helden verzehrt!” (1)

Vācu valoda, ko Zigis bija mācījies septiņus gadus skolā un tad vēl četrus universitātē, viņam nu bija sublimējusies četros vārdos: “Meine Damen und Herren!” “Damen – tas taču ir daudzskaitlis” – domās ievaidējās Zigis: “Mehrzahl – Damen, Einzahl – Dame; meineDame!” Atkal vaids: “Tas neder! Kā tad tas bija … Frr … Frau! … Arī neder … Frr … Frühstückszeit … Idiots … Fräulein! FRÄULEIN!”[1] No piepūles galvā iedārdējās, daiļavas stāvs viņa acu priekšā notrīcēja un it kā pārplīsa divās daļās. Abas daļas sašūpojās un aizpeldēja katra uz savu pusi. Galva noreiba un Zigis smaidot noraudzījās abās skaistulēs, kuras bija noliekušās par viņu. “Nu redz! Būtu noderējis arī daudzskaitlis: Meine Damen!” – tālumā iežūžojās doma, bet kakla galā kaut kas noguldzēja un metāliski skābenā garša atkal izplūda mutē.

Šādus krēslus ar apaļu sēdekli, liekta koka atzveltni un kājām vecmamma bija saukusi par Vīnes krēsliem. Šeit tie bija salikti garās rindās uz sarkanas mīkstas grīdsegas – kopā ar liekto metāla stieņu margām gar krēslu rindām tiem vajadzēja radīt vieglu un apgarotu gaisotni. Patiesībā tās bija šausmīgi neērtas mēbeles, kuru atzveltņu apaļkoki tā vien kāroja iegrauzties sēdētāju mugurās kaut kur zem lāpstiņām, tur, kur vairāk sāp. Skrūves veikli griezās ārā no savienojumiem un plēsa apģērbu. Salaidumu vietas atlīmējās un čīkstēja, skaļumā pārspējot vijoles.

“Šī noteikti nav Vīne” – sev atgādināja Zigis. “Bet vismaz krēsli kā Vīnē!”

“Dižais varonis še galvu nolicis” (1) – tālu lejā savu dziesmu turpināja ražena apjoma dīva. “Pā-pā-pa-pā-pāā!” – straujā ritmā kāpienu uzsāka tromboni. “Hoja-toho, hojo-toho, hei-a-ha, hei-a-ha!” – tiem palīgos aizdrāzās vijoles.

“Mēs pielidosim zemu – uzlecošās saules aizsegā”, Ziga galvā ierunājās puskails vīrietis platmalainā kavalērista cepurē un, mirkli padomājis, piebilda: “Mīlu napalma smaržu rītausmā!” Zigis iesmējās. „Ššhh! Nu tiešām!” – uz viņu iešņācās no vairākām pusēm, un Zigis nokautrējies nolaida plecus. Viņš jutās pārējai publikai mazliet nepiederīgs – Mūsdienu apokalipse bija pabeigta vairākus gadus, pirms Zigis nāca pasaulē, tomēr pirmoreiz Vāgnera mūzikā viņš tiešām ieklausījās skatoties, kā pulkvežleitnanta Kilroga vadītā helihopteru kaujas ierinda uzbrūk vjetkongu ciematam. Valkīru leitmotīvs – jeb, kā pats komponists teiktu, “Grundthema” – vēlāk kļuva par Ziga iemīļotāko muzikālo epigrāfu… tas ieskanējās jo īpaši tad, kad motocikla spidometrs rādīja vairāk par 150 km stundā.

“Zvērestu mūžīgais sargs!” – dziedātāja sakratīja spārniem greznoto ķiveri. “Savu skatu no manām sērām nenovērs!” (2)

“Ar šito gabalu savu pastāvēšanu beidza Berlīnes filharmonija! Viņi to esot spēlējuši gaisa uzlidojuma laikā, kad filharmonijas ēka sabumbota lupatu lēveros… dzīvi palikušie orķestranti esot turpinājuši spēlēt līdz nākošam bumbas trāpījumam… diriģents palicis pēdējais!”

“Visu, visu, visu nu es zinu!” – pacēlusi uz augšu apaļīgās rokas, primadonna savicināja tajās sažņaugto ķēdi: “Viss nu man atklāts!” (3) Aiz viņas muguras ieblāzmojās sarkans prožektors.

Jātniece bija nometusies uz ceļiem. Cimdotās plaukstas cieši kopā saspiedusi, viņa šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

“O ihr, der Eide ewige Hüter!” – viņa sacīja izmisuma pilnā balsī. Acis uz mirkli pavērās tālumā, tad atkal pievērsās Zigim, nu tās bija kļuvušas patiesi melnas: “Lenkt euren Blick auf mein blühendes Leid!” (2)

“Mir is´ alles Wurscht”[2] – no jauna atgūto apziņu Ziga galvā apsveica priecīga maza balstiņa. Zigis atkal ievaidējās. Viņš gribēja pateikt svešiniecei kaut ko jauku, kaut ko par to, ka ir priecīgs, jo piedzīvojis šo dienu un viņu redzējis, ka nav varējis ticēt, ka pasaulē vispār dzīvo tik skaistas sievietes, ka viņš pavisam drīz dabūs savu ārsta diplomu un varēs apmaiņas programmas ietvaros doties stažēties – uz Vāciju vai Austriju, no kurām viena taču ir viņas Heimat and Vaterland, un tad viņi varēs atkal satikties un…

“Du bist verückt mein Kind – Du muss nach Berlin!”[3] – mazā balstiņa atkal iegavilējās. Zigim gribējās palūgt, lai jātniece neraud, lai pasmaida…

Tas bija neiespējami, bet uz mirkli šķita, ka sieviete viņu ir sadzirdējusi. Viņa pārstāja šūpoties, izstiepa uz priekšu roku, ļoti lēnām un, apņēmīgi sacījusi: “Alles, alles, alles weiß ich, alles ward mir nun frei!” (3), piecēlās. Zigis ar skatienu sekoja viņas sejai, līdz tā pazuda no redzeslauka, acu priekšā palika tikai tumši zilais jātnieces zīda tērps.

“Heh” – cauri Zigim izšalca nu jau labi pazīstamais metāliskais skābums. “Der verfluchte Liederkranz”[4] – viņš pārmetoši sacīja baltajai gaismai, kas iešļācās acīs, izdzēšot visu.

Redzes leņķis bija mainījies. Tagad Zigis varēja redzēt nevis griestus, kā tas piederētos, guļot uz muguras ar ļoti zemu spilvenu, nu viņš skatījās it kā no griestiem uz leju: uz gultu ar metāla margām un balto palagu, ko pats jau bija paspējis ar asinīm nosmērēt tumši sarkanu. Pār gultu bija pārliekusies viena no slimnīcas nakts dežurantēm – viņš šo meiteni bija redzējis lekcijās medicīnas fakultātē. Hilda – tāds bija viņas vārds.

Meitene pacēla galvu un, ar roku atglaudusi no sejas tumšos matus, ievaidējās. Tad vēlreiz pārbrauca ar roku pār seju un saņēmusies uzsauca kādam, kas bija kaut kur aiz šīs istabas: „Mūsu baikerim 280 un kāpj! Aizskrieniet pēc doktora Granes!”

“Nu, un kāpēc šajā jāiejauc galvenais ārsts un mūsu profesors? Viņš ko – gribēja man pateikt ardievas?” – Zigis jautāja meitenei, bet viņa neklausījās. Satvērusi gultā gulošā roku savās plaukstās, viņa stāvēja pie gultas ar aizvērtām acīm…

Aplausi un kaut kas ovācijām līdzīgs skanēja tikai parterā. Balkonā un galerijās skatītāji pāris reizes sasita plaukstas un, no Vīnes krēsliem kājās pielēkuši, devās uz izejām. Zigis atspiedās ar muguru pret sienu, lai nebūtu ceļā mākslas baudītāju vilnim. Viņam nebija, kur steigties, viņš nevarēja nokavēt autobusu. 40 minūtes ar motociklu – un viņš būs mājās, tikai ģērbtuvē ķivere jāpaņem…

Līdzi pēdējiem klausītāju soļiem kaut kur no orķestra bedres tumsas spārnos pacēlās divi kraukļi. Tie lēni uzņēma augstumu, ar platu loku izvairījās no kroņluktura un smagu spārnu vēzieniem devās cauri tumšajam un garajam gaitenim uz baltās gaismas pielieto izeju. Pārsteigts noskatījies putnu lidojumā, Zigis tiem sekoja.

—————————————————————————————————————-

Piezīmes.

Reizēm pēc stāsta izlasīšanas rodas jautājums: Par ko tas bija?

Vienā teikumā – medicīnas fakultātes pēdējā kursa students Zigfrīds (Zigis) pēc Vāgnera operas Dievu mijkrēslis noklausīšanās, dodoties mājup ar motociklu, cieš negadījumā un mirst, pie samaņas tā arī nenācis. Stāstā ir atainotas viņa dzīves pēdējās minūtes, kad viņš atrodas it kā divās pasaulēs: savās atmiņās un domās. Divi kraukļi, ko viņš redz pašās beigās, ir skandināvu dievības Odina pavadoņi Hugins un Mugins. Hugins simbolizē domas un Mugins atmiņas. Pa šīm divām jomām klejo Zigis; grimstot dziļāk nemaņā, viņš no vienas nonāk otrā.

Stāsts ir cieši saistīts ar operu. Zigis pirmsnāves vīzijā redz kādu sievieti, kas sarunājas ar viņu vāciski. Sekojot līdzi viņas teiktajam, kļūst skaidrs, ka viņa atkārto operas pēdējo āriju, ko dzied galvenā valkīra – Brunhilde, tikai vācu valodā. Brunhilde to dzied pie Zigfrīda bēru sārta un pēc tam liek atvest savu zirgu Grani, lai uz tā iejātu uguns liesmās. Zigim līdzās pie viņa gultas stāv studiju biedrene Hilda, kura vienā brīdī liek pasaukt dakteri Grani. Kur šai brīdī īsti atrodas Zigis? Slimnīcas gultā – vai jau nākošajā pasaulē? Šķiet, ka viņš nesaprot, ko viņam saka sieviete – jātniece, neatpazīst viņā valkīru, neatpazīst viņas teiktajā slaveno āriju, atbild viņai ar muļķīgu bērnu dziesmiņu tekstiem. Valkīru uzdevums bija kritušo varoņu dvēseles aizvest uz Valhalu, lai tur tie dzīrotu mūžīgi kopā ar Odinu. Vai Zigim ir priekšā ceļš uz Valhalu? Bet Brunhildes iejāšana bēru sārtā izraisa šīs dievu mītnes bojāeju! Vai vispār ir Valhala Zigim?

Jātniece saka tos pašus vārdus, ko Zigis pirms tam dzirdējis Brunhildes noslēguma ārijā, tikai vācu valodā. Vienlīdzīgie teksti ir atzīmēti ar skaitļiem 1, 2, 3.

[1] “Manas dāmas un kungi!… Daudzskaitlis – dāmas, vienskaitlis – dāma; mana dāma… Kundze… Brokastlaiks… Jaunkundze!” – vācu val.

[2] “Man tas viss viena desa” – dziesmiņa vācu val.

[3] “Tu esi traks, mans bērns – tev jādodas uz Berlīni” – dziesmiņa vācu val.

[4] “Nolādētais Dziesmu Vainags” – vācu val.

Aktīvā eitanāzija – mēreni sekulārs skats caur austriešu brillēm

2021. gada 10. martā Saeimas Mandātu, ētikas un iesniegumu komisijas locekļu vairākums nolēma neatbalstīt iniciatīvu “Par labu nāvi – eitanāzijas legalizācija”, kuru bija parakstījuši vairāk nekā 10 000 Latvijas pilsoņu. Pirms komisijas balsojuma tika uzklausīti mediķi un Latvijas lielāko reliģisko konfesiju pārstāvji, kuru attieksme, kopumā raugoties, bija vai nu vienkārši noraidoša, vai asi noraidoša – kas arī bija sagaidāms.

Pret aktīvo eitanāziju ir daudz argumentu – gan reliģisku, gan sekulāru. Patiešām, no etimoloģijas viedokļa vārds “eitanāzija” ceļas no diviem sengrieķu vārdiem: εὐ (‘labs, labi’) un θάνατος (‘nāve’). Taču vārdkopai “laba nāve” (nevis sengrieķu, bet jebkurā no dzīvajām Rietumu pasaules valodām) ir nepārprotami reliģiska nokrāsa. “Laba nāve” jeb “labas nāves svētība” ir kristīgs jēdziens, kas nozīmē kaut ko pavisam konkrētu: nevis ātru un nesāpīgu nāvi, bet gan iespēju Dieva nolemtajā brīdī aiziet no šīs dzīves mūžībā ar tīru, žēlastības stāvoklī esošu, no grēkiem un kaislībām brīvu dvēseli. Katoļu baznīcā pat ir īpaša lūgšana “par labas nāves svētības dāvāšanu”. Es patiešām nezinu, vai iniciatīvas autori to ir apzinājušies. Ja atbilde ir apstiprinoša, tad jāsecina, ka viņi bija izvēlējušies klaji provokatīvu taktiku: atklāti pretstatīt vecajam un “atpalikušajam” kristīgajam “labās nāves” jēdzienam savējo – moderno un progresīvo “labās nāves” jēdzienu ar pavisam citu nozīmi. Bet, ja viņi to neapzinājās, tad… secinājums ir tāds pats: objektīvi raugoties, abu “labās nāves” jēdzienu pretnostatījums nekur nepazūd; tas joprojām atspoguļo divu pretēju un nesavienojamu filozofiju sadursmi.

Reliģiski un ētiski argumenti, neapšaubāmi, ir svarīgi – lai gan, protams, tīri reliģiskas dabas apsvērumi diez vai spēs pa īstam pārliecināt neticīgu klausītāju. Manuprāt, daudzi komentētāji tomēr nesaskata problēmas patieso kodolu, kas īstenībā ir ļoti vienkāršs. Lai šo kodolu ieraudzītu un apjēgtu, ir nepieciešams uz laiku atlikt malā visus reliģiskos, medicīniskos, emocionālos, morālos un tamlīdzīgus apsvērumus un paraudzīties uz eitanāzijas problēmu no viena konkrēta skatu punkta – ekonomiskā. Uzreiz nomierināšu lasītājus: nē, tas nav par to, ka “ja visi sāks eitanizēties, tad no tā cietīs Latvijas tautsaimniecība” – tik muļķīgus argumentus es nelietoju, tādēļ varat droši lasīt tālāk. Es ar nodomu saku “atlikt malā uz laiku”: reliģiskie, medicīniskie, emocionālie, morālie un tamlīdzīgie apsvērumi arī ir ļoti svarīgi, taču tos varēs izmantot jau pēc tam, kad būsim noskaidrojuši problēmas kodolu.

Par ko īsti mēs diskutējam?

Vispirms skaidri novilksim mūsu diskusijas robežas. Pirmkārt, šeit nav runa par pašnāvību, t.i., aktīvu vai pasīvu rīcību, ar kuru cilvēks apzināti pats sev atņem dzīvību – vienalga, kāda iemesla dēļ un kādā veidā tas tiek darīts. Ja rīcībspējīga persona pati nolemj sevi nonāvēt, tad viņa pati arī pilnībā uzņemas atbildību par to.

Patiešām, var būt gadījumi, kad viens cilvēks noved otru līdz pašnāvībai, cietsirdīgi ar viņu apejoties vai sistemātiski pazemojot viņa personisko cieņu; šādiem gadījumiem mūsu Krimināllikumā ir paredzēta kriminālatbildība par “novešanu līdz pašnāvībai”. Taču arī šādās situācijās cietušais pats pieņem liktenīgo lēmumu un pats sevi nonāvē. Lai cik drausmīgi nebūtu lietas apstākļi, cietušajam vienmēr ir bijusi iespēja šo soli nespert. Tieši tādēļ likumdevējam nācās izveidot atsevišķu noziedzīga nodarījuma sastāvu – “novešana līdz pašnāvībai” – jo kā “slepkavību” vai “līdzdalību slepkavībā” to loģiski nav iespējams kvalificēt. Savukārt, ja pašnāvību izdara rīcībnespējīga persona (mazgadīga, garīgi slima vai tml.), tad juridiski un/vai morāli atbildīgs principā ir tas, kuram, vienkāršoti sakot, šī persona bija jāuzrauga. Taču, kā jau teicu, par pašnāvību mēs šoreiz nerunājam.

Otrkārt – un tas ir ļoti svarīgi – ir jāizšķir aktīvā un pasīvā eitanāzija. “Pasīvā eitanāzija” pati par sevi ir strīdīgs un neviennozīmīgs termins; ar to mēdz apzīmēt divus visai dažādus procesus. Tā var būt vienkārša ārstniecības metožu pielietošanas ierobežošana vai pārtraukšana: ja pacienta atkārtota reanimēšana draud tikai paildzināt neatgriezenisku un mokpilnu agoniju bez reālām uzlabošanās izredzēm, ārsts atsakās no reanimēšanas un ļauj slimniekam mierīgi nomirt. Pret to nekādu īpašu ētisku iebildumu nav. Jāpiebilst, ka no terminoloģijas viedokļa raugoties, ne visi piekrīt apzīmēt šādu situāciju ar vārdu “eitanāzija”. No otras puses, par “pasīvo eitanāziju” sauc arī kaut ko jūtami atšķirīgu: ja ārsti uzskata, ka pacienta smadzenes ir “mirušas” (apzināti lieku šo vārdu pēdiņās, jo tas pats par sevi ir lielu strīdu priekšmets), tad viņš tiek vai nu atslēgts no dzīvību uzturošās aparatūras, vai – ja nespēj paēst un padzerties pats – burtiski nomērdēts badā. Šeit, protams, ir daudz vairāk nopietnu ētisku problēmu, taču tās mēs šoreiz neaplūkosim.

Savukārt aktīvā eitanāzija jeb, kā to vēl mēdz saukt, “medicīniski asistētā pašnāvība” nozīmē pacienta aktīvu nonāvēšanu, kad ārsts iedod viņam vai ievada viņa organismā nāvējošu zāļu devu tiešā nolūkā viņu nogalināt. Aktīvā eitanāzija notiek vai nu pēc paša pacienta pieprasījuma, ja viņš cieš no pirmšķietami nedziedināmas slimības un cieš pirmšķietami neatvieglojamas mokas (es īpaši uzsveru vārdu “pirmšķietami”), vai arī pēc viņa tuvinieku lūguma, ja viņš pats nav pie apziņas. Turpmāk mēs runāsim tikai par šo – aktīvo eitanāziju.

Visbeidzot, treškārt, noskaidrosim tās personas, kuras ir objektīvi ieinteresētas (t.i., kurām ir kaut kāda teikšana) ne tikai vispārēji politiskajā jautājumā par aktīvās eitanāzijas pieļaujamību, bet arī par katru individuālo aktīvās eitanāzijas aktu. Šādas ieinteresētās personas (vai personu grupas) ir četras: (1) pats pacients, (2) viņa tuvinieki, (3) ārsts un ārstniecības iestāde, (4) tiešais maksātājs, t.i., vai nu privātais veselības apdrošinātājs, vai valsts, kas maksā par ārstēšanu no sava budžeta. Ceturtais punkts ir jāpatur prātā; tas ir īpaši svarīgs.

Cilvēka rīcības aksiomas un to sekas

Tagad, kā pirmīt solīju, paraudzīsimies uz aktīvās eitanāzijas problēmu no ekonomiskā viedokļa. Austriešu ekonomikas skolas dibinātājs Ludvigs fon Mīzess (Ludwig von Mises, 1881–1973) savā 900 lappušu traktātā Cilvēka rīcība (Human Action) definē ekonomiku kā lielākas, visaptverošākas zinātniskas disciplīnas – prakseoloģijas – atzaru. Prakseoloģija ir teorētiska mācība par to, kā cilvēki vispārīgi rīkojas. Tā neaizvieto morāli un ētiku, bet aplūko to pašu priekšmetu citā plaknē: morāles un ētikas priekšmets ir cilvēka rīcības jābūtība (t.i., kā ir un kā nav jārīkojas), savukārt prakseoloģija pēta esību: to, kā cilvēki reāli rīkojas dažādās situācijās. Ekonomika ir prakseoloģijas atzars, kurš pēta to, kā cilvēki izmanto šīs pasaules ierobežotos resursus savu mērķu sasniegšanai.

Kā jau teorētiska mācība, prakseoloģija pamatojas uz vairākām aksiomām, kuras Mīzess definē savā darbā. Mūs šobrīd interesē četras no tām, kas ir vai nu apriori loģiski patiesas, vai arī ir atvasināmas no pieredzes.

Pirmā un galvenā ir pašas rīcības aksioma: cilvēki rīkojas. Šis apgalvojums varētu šķist absolūti skaidrs un pašsaprotams, taču austriešu skolas teorētiķi ir snieguši pamatojumu arī tam. Mīzess pamatoja šo aksiomu ar atsauci uz Kantu: rīcības aksioma ir sintētiska apriora tēze, kas nāk pirms empīriskās pieredzes un ir savā būtībā patiesa. Mīzesa skolnieks Marejs Rotbārds (Murray Rothbard, 1926–1995) izvēlējās citu ceļu – empīrisku. Sekojot Aristotela un sv. Akvīnas Toma piemēram, viņš izsecināja rīcības aksiomu no ikdienas pieredzes datiem. Savukārt Rotbārda skolnieks Hanss-Hermans Hope (Hans-Hermann Hoppe, 1949) izrietina šāda veida aksiomu patiesumu no to neapstrīdamības: tās nemaz nav iespējams noliegt, nenonākot pretrunā pašam ar sevi (t.s. “performatīvā pretruna”). Rīcības aksiomas noliegums (mutvārdos vai rakstveidā) taču pats par sevi ir rīcība! Ja kāds saka: “Nē, cilvēki nerīkojas!”, tad uz to uzreiz jāatbild ar pretjautājumu: “Bet ko tad jūs pašlaik darāt?”

Otrā aksioma, tāpat kā pirmā, ir pamatojama gan apriori racionāli, gan empīriski. Tā ir labākās alternatīvas aksioma. Jebkura mūsu rīcība vienmēr ir mēģinājums aizvietot mazāk apmierinošu situāciju ar labāku, t.i., tādu, kas mūs apmierina vairāk. Arī tad, ja jūs atpūšaties horizontālā pozā un pagriežaties no vieniem sāniem uz otriem vai vienkārši pakasāt sev degungalu – pat šādos sīkumos jūsu rīcības mērķis ir novērst kaut kādu ķermenisku diskomfortu un sasniegt lielākas labsajūtas stāvokli. Šo patiesību jau sen pirms Mīzesa noformulēja sv. Akvīnas Toms savā darbā Summa contra Gentiles: ja rīcības subjekts ir pilnīgi vienaldzīgs pret dažādām alternatīvām, tad viņam nemaz nav pamata izvēlēties vienu no tām – un tātad vispār rīkoties.

Trešo aksiomu, kuru apstiprina mūsu ikdienas pieredze, varētu nosaukt par piepūles ekonomijas jeb “slinkuma” aksiomu. Cilvēks pēc savas dabas ir slinks dzīvnieks un vienādos apstākļos vienmēr izvēlēsies mazāku piepūli; atpūta ir vispārīgi patīkamāka par darbu. Šī patiesība ir visa cilvēces tehniskā progresa dzinulis; televizora pults, lifts un ūdensvada krāns ir tās tuvākie un acīmredzamākie iemiesojumi. Iedomāsimies, ka jums ir ieradums regulāri mērot kājām veselu kilometru (un pēc tam tikpat daudz atpakaļ), lai aizietu līdz saldējuma kioskam un iegādātos īpaši garšīgu saldējumu. Kādu dienu tāds pats kiosks tiek ierīkots tieši jūsu durvju priekšā: tas pats uzņēmums, tā pati saldējuma kvalitāte, tās pašas cenas. Protams, ka vispārējos apstākļos jeb ceteris paribus (“visiem pārējiem apstākļiem paliekot tādiem pašiem” – latīņu val.) jūs vairs neiesiet uz tālo kiosku un pirksiet saldējumu tepat savas mājas priekšā. Jā, var būt arī sevišķi gadījumi: piemēram, ja saldējuma pārdevējs ir jūsu labs paziņa un jūs izmantojat šo iespēju, lai ar viņu papļāpātu. Šādos gadījumos ir jākonstatē, ka lietas apstākļi vairs nav identiski, jo jums ir papildu rīcības motivācija jeb pamudinājums (incentive – angļu val.), lai turpinātu regulāri mērot kājām šos liekos divus kilometrus.

Ceturtā ir ierobežoto resursuaksioma: mēs dzīvojam ierobežotu resursu un iespēju pasaulē. Tā ir patiesība, kuru mums sniedz mūsu ikdienas pieredze. Turklāt jāatceras, ka “resursi” nav tikai nauda, nafta, koksne vai elektrība. Galvenie un primārie cilvēka rīcībā esošie resursi ir, pirmkārt, viņa ķermenis un, otrkārt, laiks un laiktelpa. Un tie neapšaubāmi ir ierobežoti: jūs nevarat vienlaikus aizņemt to pašu fizisko telpu, kur jau atrodas cits cilvēks. Jūs nevarat vienlaicīgi lasīt šo rakstu savā istabā Rīgā un nodarboties ar zemūdens peldēšanu Franču Polinēzijā. Ja runājam par naudas resursiem, tad pat Īlonam Maskam un Bilam Geitsam ar visiem viņu miljardiem banku kontos ir tieši tik daudz naudas, cik ir, un ne vairāk.

No visām četrām iepriekšminētajām aksiomām līdzīgi matemātiskai teorēmai izriet piektā atziņa: maksas jeb cenas jēdziens. Vārdi “maksa” un “cena” šeit ir saprotami plašākā, nevis tikai finansiālā nozīmē: izvēloties vienu alternatīvu citu starpā, mums ir neizbēgami jāatsakās no citām. Šo smeldzošo patiesību mēs visi atceramies no bērnības laikiem: tik ļoti gribas gan paskatīties interesantu filmu, gan uzspēlēt ar draugiem pagalmā futbolu… bet ir obligāti jāizvēlas kaut kas viens! To labi ilustrē franču sakāmvārds: “On ne peut pas avoir le beurre et l’argent du beurre” (“Nevar paturēt gan sviestu, gan naudu par sviestu”). Patiešām, jūs nevarat nopirkt veikalā sviesta paku, vienlaikus nezaudējot attiecīgu naudas summu no jūsu maciņa vai bankas konta.

Un no maksas jeb cenas jēdziena izriet jau kaut kas konkrētāks: mērķu hierarhija, bet no tās – dilstošās marginālās noderības likums, kas ir viens no austriešu ekonomikas skolas pamatpostulātiem. Taču šeit es savu izklāstu beigšu, jo visas tikko izklāstītās atziņas mūsu diskusijas mērķiem ir pilnīgi pietiekamas. Tagad šo atziņu gaismā – “caur austriešu brillēm” – paraudzīsimies uz šīs diskusijas pamatpriekšmetu – aktīvo eitanāziju.

“Tev nebūs nokaut”

Austriešu ekonomikas skolas sekotājiem bieži – un absolūti netaisnīgi un nepelnīti – pārmet “materiālistisku un mantkārīgu” skatījumu uz pasauli. Tas vienkārši neatbilst patiesībai. Viens no austriešu skolas cēluma un diženuma stūrakmeņiem ir tas, ka tā savas analīzes vajadzībām nevis uzbur kaut kādu abstraktu “homo economicus” tēlu, bet gan uzlūko cilvēkus tādus, kādi viņi reāli un objektīvi ir. Un reāli un objektīvi cilvēkiem ir ne tikai šauri ekonomiskas intereses. Lai apmierinātu mūsu materiālās vajadzības, nav izgudrots nekas labāks par brīvo tirgu – taču cilvēkam kā būtnei ir ne tikai materiālas vajadzības. Mīlestība, ģimene, draudzība, gods un cieņa, tautiskas jūtas, tikumi, daile, prieks – tās visas ir vērtības, kas cilvēku vairākumam ir dārgas, un tas ir obligāti jāievēro.

Viena no šādām vērtībām ir cieņa pret cilvēka dzīvību un slepkavības aizliegums. Krimināllikuma pants par slepkavības sodīšanu nav vienkārša likumdevēja iedoma: tas kodificē un konkretizē to pašu vispārcilvēcisko postulātu, kas cita starpā ir atrodams arī Bībeles Dekaloga bauslī: “Tev nebūs nokaut” (pareizāk sakot – “Tev nebūs noslepkavot”, ierastais latviešu tulkojums no senebreju valodas nav precīzs). Slepkavības aizliegums ir viena no “antropoloģiskajām konstantēm”: to, ka nevainīgu cilvēku nedrīkst nogalināt, principa līmenī atzīst pilnīgi visas pasaules tautas un ciltis bez izņēmuma. Protams, dažādām tautām un ciltīm var būt ļoti dažāda izpratne par to, kurš ir “nevainīgs” un kurš nav, kā arī par izņēmumiem, kas no šā principa ir pieļaujami, – tomēr vispārēja principa līmenī šī atziņa ir universāla. Arī individuālā līmenī katrs psihiski un morāli vesels cilvēks to intuitīvi saprot.

Mūsu Rietumu civilizācija šo principu ir izkopusi un attīstījusi tiktāl, ka tīša un aktīva otra cilvēka nonāvēšana tiek pieļauta tikai trijos gadījumos: (1) nepieciešamā aizstāvēšanās, (2) ienaidnieka nogalināšana karā un (3) valstiskās kopienas pilnvaroto iestāžu piespriests nāvessods (tur, kur likums to paredz). Turklāt šie trīs izņēmumi nav tulkojami plaši un ir pakļauti dažādiem nosacījumiem: piemēram, pašaizsardzībai ir jābūt samērīgai ar uzbrukumu; kara laikā ir aizliegti nežēlības akti un apzināta civiliedzīvotāju nonāvēšana; nāvessodam ir jābūt piespriestam tiesiska un taisnīga tiesas procesa rezultātā. Svarīgi it tas, ka visos pārējos gadījumos šāda tīša nonāvēšana tiek kvalificēta kā slepkavība un ir sodāma – tātad arī aktīvas slimnieka eitanāzijas gadījumā. Līdz ar to apgalvojums, ka aktīvās eitanāzijas legalizācija esot “progresīvs” solis, ir absurds. Atļauto tīšas nogalināšanas gadījumu paplašināšana ir solis atpakaļ no civilizācijas barbarisma virzienā, tātad skaidrs un nepārprotams regress.

Personas autonomija un nonāvēšanas veidi

Aktīvās eitanāzijas aizstāvji bieži piesauc personas autonomijas principu, kas nozīmē cilvēka iespēju pašam brīvi pieņemt viņa dzīvi nosakošus lēmumus – it sevišķi svarīgus un liktenīgus. Personas autonomija patiešām ir ļoti svarīga, taču tā attiecas tikai uz paša cilvēka personīgo rīcību: viņš pats rīkojas un pats arī uzņemas pilnu atbildību par savu rīcību. Viena lieta ir pašam izdarīt pašnāvību un pavisam cita – pamudināt otru cilvēku veikt slepkavību. Tas, ka slepkava nogalina pašu slepkavības pasūtītāju ar viņa piekrišanu, neko nemaina: tā tik un tā paliek slepkavība, kas pārkāpj iepriekš minēto nevainīga cilvēka nogalināšanas aizlieguma principu.

Pirms vairākiem gadiem dzirdēju kādu dvēseli plosošu stāstu, kas acīmredzami bija domāts publikas saraudināšanai un, kā tagad mēdz teikt, “gatavināšanai” aktīvās eitanāzijas legalizācijas virzienā. Kāda pusmūža sieviete vienā no Eiropas valstīm bija ilgu laiku cietusi no depresijas (un laikam arī citām līdzīgām kaitēm) un beidzot darīja sev galu, pārdozējot miega zāles. Viņas radiniece nāca klajā ar traģiskos toņos ieturētu paziņojumu: aizgājēja esot eitanāzijas aizlieguma upuris, jo neesot varējusi cieņpilni doties viņsaulē legālā un komfortablā nāves klīnikā. No veselā saprāta viedokļa šāda sūdzība izskatās pagalam absurdi: lai kāda būtu mūsu attieksme pret pašnāvību morālajā aspektā, aizgājējai taču bija objektīvi izdevies veiksmīgi sasniegt to pašu iecerēto gala rezultātu pašas spēkiem. Diemžēl šīs nostājas dziļākais psiholoģiskais cēlonis ir pārāk labi saprotams: cilvēks dvēseles dziļumos saprot, ka grasās izdarīt kaut ko morāli nelāgu, un viņam pietrūkst drosmes pašam uzņemties pilnu atbildību par šo liktenīgo soli – kaut vai paša sirdsapziņas priekšā. Viņš vēlas vismaz daļēji pārlikt šo atbildību uz citu pleciem: ne tikai ārsta un klīnikas personāla, bet arī likumdevēja, kurš šādu iespēju ir legalizējis, sabiedrības, kas to pieļauj, utt.

Aktīvā eitanāzija var izpausties nedaudz atšķirīgos veidos. Skaidrības labad šoreiz neiedziļināsimies jautājumā par to, vai ir pieļaujama speciāli pašnāvībai domātu līdzekļu tirdzniecība aptiekās, pa pastu vai tml., lai cilvēks varētu pats brīvi tos iegādāties un pats nonāvēt sevi mājas apstākļos. Vai valstij šāda tirdzniecība būtu jāatļauj vai, gluži otrādi, jāaizliedz un jāapkaro? Atbilde uz šo jautājumu ir lielā mērā atkarīga no tā, vai mēs to principiāli pielīdzinām aktīvajai eitanāzijai vai ne. Šo jautājumu varētu iztirzāt kādā no nākamajām publikācijām; šajā rakstā aplūkosim tikai eitanāziju, kas notiek vai nu ārstniecības iestādē, vai pacienta mājās, bet ar medicīnas darbinieka piedalīšanos.

Vienkāršākais veids ir, kad ārsts iešļircina pacientam nāvējošu zāļu devu – vai nu pēc paša pacienta lūguma, vai pēc viņa tuvinieku pieprasījuma, ja viņš pats ir nesamaņā. Šādos gadījumos aktīvās eitanāzijas saukšana par “asistēto pašnāvību” ir maldinošs eifēmisms; tā nav nekāda “pašnāvība”, bet gan reāla slepkavība. Saukt to par “asistēto pašnāvību” ir tikpat absurdi, cik zādzību vai laupīšanu – par “asistēto labdarību”.

Mazliet niansētāk izskatās gadījums, kad ārsts un iestādes palīgpersonāls tikai sagatavo visu nogalināšanai nepieciešamo, bet liktenīgo soli sper pats pacients – piemēram, nospiežot pogu, kas izraisa nāvējošās vielas ieplūšanu viņa organismā. Šajā situācijā pacienta nāves tiešais cēlonis formāli ir viņa paša, nevis ārsta darbība. Tomēr stipri jāšaubās, vai starp šo un iepriekš aprakstīto vienkāršās un tiešās slepkavības piemēru ir būtiska morāla atšķirība. Ja cilvēks aptiekā vai pa pastu iegādājas speciālu “eitanāzijas aparātu” un pēc tam mājas apstākļos to pašrocīgi pielieto, darīdams sev galu, tad viņš principā saglabā pilnīgu un reālu rīcības brīvību. Viņš var jebkurā brīdī bez īpašām grūtībām atteikties no savas drūmās ieceres realizēšanas. Savukārt gadījumā, kad viss ir demonstratīvi sagatavots un pacientam atliek tikai piespiest pogu vai veikt tamlīdzīgu darbību, viņa griba vienmēr ir pakļauta psiholoģiskam spiedienam – sākot kaut vai ar vainas un atbildības sajūtu medicīnas personāla priekšā (“Viņi ir strādājuši un pielikuši pūles, lai visu organizētu”) vai tuvinieku priekšā (“Viņi ir speciāli atbraukuši, lai no manis atvadītos”). Pat ja juridiski kvalificēt šādu gadījumu kā slepkavību ir grūti vai pat neiespējami, morālā ziņā tā maz atšķiras no parastas slepkavības.

Turklāt katrā lietā var būt arī īpaši apstākļi. Piemēram, ja veselības apdrošināšanas sabiedrība ir atteikusies apmaksāt dārgu ārstēšanās kursu un tā vietā ir “gādīgi” piedāvājusi eitanāziju, pacienta lēmums ārsta klātbūtnē nospiest nāvējošā aparāta pogu diez vai ir uzskatāms par pilnīgi “brīvu”. Vispārīgi sakot, pacienta gribas izpaudumu šādās situācijās nevar atzīt par īstu un brīvu. Jo, kā tūlīt redzēsim, cilvēks īsti nemaz nevar vēlēties nomirt.

Neviens negrib mirt

No kurienes vispār ceļas šī īpašā cieņa pret cilvēka dzīvību un slepkavības aizlieguma princips, par kuriem pirmīt runāju? Vai to var pamatot tikai ar reliģiskiem apsvērumiem (cilvēks ir radīts pēc Dieva līdzības, Dievs aizliedz slepkavot, u.tml.), vai tam ir arī kāds racionāls, “sekulārs” pamats? Protams, ka šādi racionāli pamati ir. Piemēram, tas, ka dzīvs cilvēks pastāv jeb eksistē nesamērojami augstākā un labākā veidā un līmenī, nekā miris, jo, kamēr viņš dzīvo, viņš spēj pats sava prāta un gribas vadībā īstenot neskaitāmas spējības, ko nedzīvs ķermenis vairs nespēj. Tātad dzīva cilvēka eksistence jebkurā gadījumā ir pilnīgāka nekā nedzīva; dzīvs cilvēks nesamērojami vairāk atbilst idejai “būt cilvēkam” nekā miris. Tieši tādēļ mums visiem piemīt pašsaglabāšanās instinkts, un tieši tādēļ jebkura sabiedrība principu līmenī apjauš, ka cilvēka dzīvība pati par sevi ir viena no augstākajām vērtībām, kas ir jāaizsargā. Reliģiski apsvērumi var šo vērtību skalu grozīt (piemēram, “Ir labāk mirt, bet neizdarīt smagu grēku, kas pazudina dvēseli”), taču tīri sekulārā perspektīvā nāve ir objektīvi vissliktākā situācija, kādā cilvēks var nonākt. Tas fakts, ka atsevišķos ārkārtas gadījumos ir patiešām labāk nereanimēt smagi slimu pacientu un ļaut viņam pašam mierīgi nomirt, negroza un neietekmē vispārējo postulātu, saskaņā ar kuru dzīvība ir labāka par nāvi, un tīša dzīvības atņemšana otram cilvēkam ir principiāli aizliegta un sodāma.

Nupat minēto atziņu apstiprina arī tas vienkāršais fakts, ka neviens cilvēks īstenībā negrib mirt. Kā mēs tikko redzējām, viena no Mīzesa minētajām cilvēka rīcības aksiomām, kuru pēc būtības formulēja jau sv. Akvīnas Toms, ir labākās alternatīvas princips: jebkura mūsu rīcība vienmēr ir mēģinājums aizvietot sliktāku (jeb mazāk apmierinošu) situāciju ar labāku. Nav šaubu, ka, ja cilvēks meklē sev eitanāzijas iespēju, tad viņš vērtē savu esošo situāciju kā ārkārtīgi sliktu. Bet kas tad īsti ir tā “labākā situācija”, kuru viņš ar savu rīcību cenšas sasniegt? Vai patiešām nāve? Bet mēs taču tikko redzējām, ka no tīri sekulāra viedokļa nāve ir vissliktākais, kas var atgadīties; sliktāk nemaz nevar būt.

Izdarīsim nelielu teorētisku domu eksperimentu. Iedomāsimies, ka jūs esat labs burvis, kuram ir dota iespēja ar burvju nūjiņas mājienu brīnumainā kārtā risināt dažādas problēmas. Pie jums pēc palīdzības atnāk četri raudoši, bēdu sagrauzti cilvēki: uzņēmējs, kurš bankrota un ugunsgrēka dēļ ir zaudējis savu uzņēmumu un visu privāto mantu; jauneklis, kuru ir pametusi viņa mīļotā meitene; jauna sieviete, kuru darbavietā pastāvīgi pazemo un aizskar priekšniece, un vientuļa pensionāre, kura ir zaudējusi interesi par dzīvi. Visi četri lūdz jums viņus ātri un nesāpīgi nonāvēt, “lai izbeigtu šīs ciešanas”. Un jūs viņiem atbildat tā:

“Labi. Es cienu jūsu personīgo autonomiju un izvēles brīvību un tādēļ izpildīšu jūsu lūgumu. Taču es gribētu piedāvāt katram no jums arī alternatīvu. Jūs taču zināt, ka man ir dots varens burvju spēks, un es varu daudz ko mainīt. Uzņēmējam es piedāvāju atdot atpakaļ visu viņa mantu un atjaunot viņa plaukstošo uzņēmumu. Ja pensionāre piekritīs, viņa jau šodien pat satiks cilvēku, kurš piešķirs viņas dzīvei jaunu jēgu un ar kuru kopā viņa varēs nodzīvot atlikušos mūža gadus laimīgi un piepildīti. Puisim es piedāvāju divus variantus: vai nu viņa mīļotā meitene atgriezīsies pie viņa un viss būs kā iepriekš, vai arī viņš par savu iepriekšējo mīlu aizmirsīs un atradīs jaunu mīlas objektu. Un jaunajai sievietei arī piedāvāju divas iespējas pēc viņas izvēles: vai nu viņas priekšniece pārtaps par jauku un labestīgu cilvēku, vai arī viņa atradīs jaunu, tikpat labu vai pat labāku darbu citur. Padomājiet: vai tas nav tas, ko katrs no jums īstenībā vēlas? Bet, protams, ja jūs tomēr esat stingri nolēmuši aiziet no šīs dzīves, tad es šo jūsu vēlmi respektēšu un palīdzēšu jums ātri nomirt.”

Vai patiešām jūs pieļaujat, ka šie nabaga ļaudis vienotā korī atbildēs: “Nē, mums neko no tā nevajag; mēs tik un tā gribam mirt!”? Protams, ka nē: izrādīsies, ka īstenībā viņu vēlēšanās bija – nevis mirt, bet gan atbrīvoties no ciešanām, atrisinot šīs ciešanas izraisošo dzīves problēmu. Taču viņi bija pārliecināti (pamatoti vai ne – tas ir cits jautājums), ka ciešanu pamatā esošo problēmu atrisināt nekādi nevarēs. Tādēļ viņi automātiski izvēlējās līdzekļu hierarhijā nākamo līdzekli: izbeigt ciešanas kopā ar dzīvību, kas diemžēl izrādās objektīvi sliktākā situācija, kādā cilvēks var nonākt.

Zinātnes progress un ierobežotie resursi

Tieši tas pats attiecas arī uz smagi slimiem cilvēkiem, kuri cieš drausmīgas sāpes un meklē eitanāzijas iespēju. Tas, ko viņi reāli vēlas, ir nevis mirt, bet vairs neciest sāpes. Un šajā brīdī diskusija kļūst ļoti vienkārša. Šajā brīdī es atkārtošu to pašu “maģisko” izteicienu, kuru tik bieži lieto “progresīvi” domājoši ļaudis: “Mēs dzīvojam 21. gadsimtā!”. Zinātnes progress ir devis mums jaunas un efektīvas paliatīvās aprūpes tehnoloģijas un jaunus atsāpināšanas līdzekļus (un pie sasniegtā nekādā gadījumā nedrīkst apstāties; šis progress ir obligāti jāturpina). Tātad slimnieka rīcībā ir līdzekļi, kas ļauj pilnīgi vai vismaz daļēji novērst sāpju problēmu, pacientu tīši nenonāvējot.

Man varētu iebilst, ka šiem līdzekļiem var būt spēcīgas un kaitīgas blaknes, kas riskē saīsināt pacienta dzīvi. Citiem vārdiem sakot, slimnieks sāpes vairs nejutīs (vai gandrīz nejutīs), taču pretsāpju zāles ātrāk novedīs viņu kapā. Protams, ir dīvaini dzirdēt šādu rūpju pilnu argumentu no oponentiem, kuri ir gatavi šo slimnieku nosūtīt uz viņsauli tagad un tūlīt. Tomēr ir jāatbild arī uz to: ja slimnieka nāve netiek paātrināta ar tiešu nodomu, bet iestājas kā uz pacienta stāvokļa uzlabošanu vērsta ārstniecības pasākuma sekundārās jeb blakus sekas, tad šāda situācija no ētiskā viedokļa ir pilnīgi pieņemama: nekāda tīša nonāvēšana šādā gadījumā nenotiek.

Visbeidzot, ja nekādi pretsāpju līdzekļi nedarbojas un slimnieks turpina ciest, vienmēr ir iespēja ievadīt viņu mākslīgajā komā vai terminālās sedācijas stāvoklī un ļaut viņam mierīgi nomirt dabiskā ceļā – tad, kad pienāks nolemtais brīdis. Šādā situācijā pacients neko nejūt un tātad arī necieš, bet vienlaikus netiek arī tīši nonāvēts. Manuprāt, kopš medicīnas zinātne ir atklājusi un pilnveidojusi šādu iespēju, eitanāzijas aizstāvju spēcīgākais arguments – slimnieka ciešanas – ir sašķīdis gabalos.

Interesants novērojums: sarunās ar aktīvās eitanāzijas proponentiem esmu vairākkārt minējis šo mākslīgās komas iespēju, taču nekādu pārliecinoši artikulētu atbildi tā arī neesmu saņēmis. Izskatās, ka vienīgais adekvātais iebildums šādam risinājumam ir… tīri ekonomisks, proti, manis jau minētā ierobežoto resursu aksioma. Citiem vārdiem sakot, mākslīgā komā esošs cilvēks ir jāuzrauga, jābaro un jāapkopj; viņš aizņem vietu un izmaksā naudu. Vai tas ir tā vērts, ja viņš tik un tā drīz dosies mūžībā? Vai tā nav ierobežoto resursu nelietderīga un neracionāla tērēšana?

Kādēļ ārstēt, ja var nošpricēt?

Kas ir medicīna jeb ārstniecība? No ekonomiskā viedokļa tas ir tāds pats pakalpojumu sektors, kā visi citi, un uz to attiecas visas raksta sākumā minētās prakseoloģijas aksiomas. Taču ārstniecība skar cilvēka personas intīmākos aspektus – dzīvību un fizisko un psihisko integritāti – un tādēļ šajā cilvēku darbības jomā ir daudz vairāk ētisku nosacījumu un ierobežojumu. Galvenais tabu – absolūtā “sarkanā līnija” – ir šajā rakstā pastāvīgi minētais un uzsvērtais tīšas nevainīga cilvēka nonāvēšanas aizliegums. Medicīnas jomā tas ir sevišķi svarīgs, jo pacients atrodas īpašas atkarības stāvoklī no ārsta. Ne velti Hipokrata zvēresta klasiskajā versijā ir teikts: “Nedošu nevienam nāvējošas zāles, ja man to lūgs, un neizteikšu šādu ierosinājumu.” Šai “sarkanajai līnijai” ir fundamentāla nozīme: tēlaini izsakoties, ja ārstniecības joma ir jūra vai okeāns, tad tīšas nonāvēšanas aizlieguma princips ir kā glābšanas riņķis, kurš tur pacienta galvu virs ūdens un neļauj viņam nogrimt ekonomisko apsvērumu dzelmē.

Ja mēs aizvācam šo glābšanas riņķi un nodzēšam šo sarkano līniju, tad pacienta dzīvība nokļūst praktiski pilnīgā ekonomisko spēku un apsvērumu varā – tā, kā to aprakstījām raksta sākumā. Pacients kļūst ne vairs par “homo economicus”, bet par “res economica” – ekonomisku lietu, t.i., objektu. Ja nonāvēšanas aizlieguma princips mīkstina piepūles ekonomijas aksiomas un ierobežoto resursu aksiomas praktisko iedarbību, tad tā atcelšana neizbēgami paliek slimnieku tieši zem šo aksiomu trieciena. Ja slimība ir īpaši smaga, slimnieks ļoti cieš, bet cerības uz atlabšanu ir niecīgas, tad ārstiem rodas leģitīms pamats pēkšņi atcerēties, ka slimnīcas gultu skaits ir ierobežots, ka zāles maksā naudu, un vai vispār ir vērts “ķēpāties” un tērēt laika resursu, ja pacients tik un tā visdrīzāk neizdzīvos. Šādas pašas pārdomas agri vai vēlu rodas tiešo maksātāju – apdrošināšanas sabiedrību un valsts budžeta pārvaldītāju apziņā. Vai ir vērts turpināt šķiest naudu un finansēt šādu “bezcerīgu” slimnieku uzturēšanu pie dzīvības? Mākslīgā koma? Kādas muļķības: tas taču izmaksā pārāk dārgi. Īsi sakot, ja mēs atceļam pastāvošo juridisko un morālo tabu (“Tev nebūs nokaut”), tad savā rupjajā tiešumā kļūst arvien skaidrāk dzirdams jautājums: “Kādēļ ārstēt, ja var nošpricēt?”

Ja jūs esat bagāts cilvēks vai jums ir mīloši un gādīgi tuvinieki, tad viss tikko teiktais uz jums neattiecas: jūs ārstēs un par jums rūpēsies līdz pašām beigām. Bet ja nu tā nav? Ja jūsu ārsts ir īsts cilvēkmīlestības varonis un svētais, tad uz jums arī tas neattiecas: par jūsu dzīvību cīnīsies līdz pašām beigām. Bet ja nu tā nav? Kamēr ir spēkā pacienta nonāvēšanas aizlieguma princips, tas nodrošina smagi slimo pacientu vienlīdzību. Pat ja jūs esat mazturīgs pensionārs vai ubags no pažobeles; pat ja jums ir neiejūtīgi un cietsirdīgi radinieki; pat ja jūsu ārsts izrādās sliņķis vai nelietis – jūs varat būt gandrīz pilnīgi drošs vismaz par to, ka netiksiet tīši nogalināts. Pat slikts un nelietīgs ārsts baidās no kriminālatbildības par slepkavību. Pat slikti un nelietīgi tuvinieki baidās no kriminālatbildības par slepkavības organizēšanu vai uzkūdīšanu uz to. Un, ja konkrēto gadījumu nevar kvalificēt kā slepkavību, ārstam tik un tā var draudēt disciplinārlieta un licences zaudēšana. Ja aktīvā eitanāzija tiek legalizēta, tad viss šis aizsargmehānisms sabrūk.

Mani varētu apsūdzēt krāsu sabiezināšanā, taču viss, ko saku, likumsakarīgi izriet no prakseoloģijas atziņām. Atcerēsimies: mūsu rīcību dažādās dzīves situācijās vada un ietekmē dažādas rīcības motivācijas, kas mūs pamudina kaut ko darīt vai, gluži otrādi, attur no noteiktas darbības. Ja aktīvā eitanāzija tiek legalizēta kā vieglākais un vismazāko pūļu patēriņu prasošais variants, tad ārstiem objektīvi zūd pamudinājums cīnīties par īpaši smagi slima pacienta dzīvību līdz galam un vienlaikus rodas pamudinājums pierunāt slimnieku izvēlēties eitanāzijas ceļu. Turklāt ārstam pat nav obligāti jābūt īpaši nelietīgam vai ļaunprātīgam. Tas pats attiecas uz slimnieka ģimenes locekļiem: ja aktīvā eitanāzija ir likumā pieļauta iespēja, tad viņiem rodas varens kārdinājums kārtējā slimnīcas apmeklējuma laikā pakļaut savu tuvinieku smalkam vai ne sevišķi smalkam spiedienam: “Tu taču saproti, mums visiem būs labāk, ja tu…” Jo laiks, nauda un emocionālā piepūle, kurus mēs patērējam savu radinieku labā, taču arī ir ekonomiski resursi! Protams, ne visas ģimenes šim kārdinājumam sekos – taču daļa noteikti sekos, ja šāda iespēja būs.

“Slidenā nogāze, slidenā nogāze!”

Oponenti noteikti iebildīs, ka aktīvā eitanāzija taču netikšot atļauta bez nosacījumiem un dažādiem juridiskiem aizsargmehānismiem, un pateiks, ka es pieļaujot tipisku “slidenās nogāzes” kļūdu (slippery slope fallacy – angļu val.). Taču problēma ir nevis otršķirīgu nosacījumu un ierobežojumu, bet gan paša principa līmenī. Ja mēs atkāpjamies no tīšas pacienta nonāvēšanas principiālā aizlieguma, tad nekādi aizsargmehānismi ilgtermiņā nepasargās mūs no iepriekš aprakstītajām sekām. Kas attiecas uz slideno nogāzi, tad ir pilnīgi dabiski, ka no augšas speciāli pagrūsts priekšmets gāžas un kūleņo pa to lejup; būtu dīvaini, ja tā nenotiktu.

Oponenti, iespējams, centīsies atkal un atkal izspēlēt emociju kārti, stāstot par konkrētiem traģiskiem atgadījumiem. Jā, man pašam arī ir zināms viens šāds gadījums, kad smagi slimas sievas ciešanu iespaidā līdz neprāta robežai novestais vīrs nosmacēja viņu ar spilvenu. Tomēr šādi piemēri mūsu diskusijas ietvaros ir pilnīgi neadekvāti un neko nepierāda. Pirmkārt, legalizētas aktīvās eitanāzijas gadījumā pacientu nonāvē nevis traģiska izmisuma stāvoklī esošs tuvinieks, bet gan ārsts, un dara to aukstasinīgi un profesionāli. Otrkārt, Rietumu valstu krimināltiesības jau tagad pieļauj niansētu un žēlsirdīgu attieksmi pret šādu tuvinieku. Tiesa var izrādīt viņam pretimnākšanu, piespriežot nosacītu sodu, vai atzīt viņu par vainīgu, nenosakot sodu, vai vispār atbrīvot no kriminālatbildības pastāvīgas vai pārejošas nepieskaitāmības dēļ. To visu var izdarīt, neaizskarot pamatprincipu: tīša un aktīva otra cilvēka nonāvēšana nekādā gadījumā nav pieļaujama un ir sodāma. Treškārt, kā jau norādīju iepriekš, mūsdienu medicīnas zinātnes sasniegumi padara aktīvo eitanāziju kā sāpju problēmas risinājumu par nevajadzīgu. Esmu izvērstā formā paskaidrojis, kā aktīvā eitanāzija izskatās no prakseoloģijas viedokļa un kādas ir tās nepieciešamās objektīvās sekas. Rodas jautājums: vai jūs vēlaties dzīvot sabiedrībā, kurā slimnieka nonāvēšanas aizlieguma princips ir atcelts un smagi slima pacienta dzīvība tiek pakļauta tīri ekonomisku apsvērumu spēkam, vērtējot to no ierobežoto resursu viedokļa? Varbūt jau esat nopratuši, ka es to absolūti nevēlos. Tagad, kad esam pilnīgi apjēguši un apdomājuši eitanāzijas problēmas kodolu, kļūst vieglāk vērtēt šo problēmu no dažādiem reliģiskiem, medicīniskiem, emocionāliem, morāliem un tamlīdzīgiem apsvērumiem. Šo tālāko uzdevumu es atstāju citu autoru ziņā.

No Māra Grīnblata atvadoties

Atmiņu un pārdomu zibsnis

Ziņa par Māra aiziešanu izsprāga šodienas virsrakstos, un tā mani negaidīti aizķēra. Savā ziņā savādi, jo, lai arī bijām pazīstami kopš deviņdesmito pirmās puses, tuvi draugi neesam bijuši.

Arī sajūta, ka “šauj daudz tuvāk” (abi esam dzimuši vienā gadā) šajā sadzīviski un sabiedriski samurdzītajā laikā zaudējusi asumu. Kas tad? Kāpēc noliku malā darbus, lai atcerētos kādu zīmīgu laiku 1995. gada nogalē? Izrādās, ka Māris man ir bijis simbols, tās politikas priekšstāvis, kuru jūtos pazaudējis nu jau gadus divdesmit.

Starp Māra dzīves un politiskās karjeras faktu atreferējumiem pazūd kas ļoti būtisks: pēc 6. Saeimas vēlēšanām Valsts prezidents viņu aicināja sastādīt valdību. Tolaik, pēc Banka Baltija kraha un tam sekojušās vētrainās vēlēšanu kampaņas, valstī iznira perspektīva dabūt Čevera – Zīgerista valdību, ar tik tiešām draudīgām sekām. Māris Grīnblats kā Nacionālā bloka premjera kandidāts sāka veidot valdību, lai arī no sākta gala jau bija skaidrs, ka pāris balsu var pietrūkt.

Tajā laikā es biju fonda TPF vadītājs, un pie manis nopietnu, bet lielā mērā neformālu tikšanos sarīkoja topošās valdības veidotāju ekonomiskās politikas autoritātes. Pasākums notika Valdemārpilī, un tas ieilga līdz vēlai naktij. Nākošajā rītā, kad visi jau bija izklīduši, Māris sev raksturīgajā mierā painteresējās, kur te ir autobusa pietura, jo viņam vajadzētu nokļūt Kuldīgā. Tas arī bija mirklis, kas iegriezās manā atmiņā: visi prom, pagalms tukšs, un Valsts prezidenta nominētais Ministru prezidenta kandidāts dosies uz sabiedrisko transportu. Jo viņam nebija sava auto. Vienkārši. Nebija.

Viņam bija autoritāte kā publicistam, kā Tautas Frontes un Pilsoņu kongresa līderim, bija spēcīga pārliecība un prasme argumentēt, bija apbrīnojama politiskās situācijas analīzes spēja, bet… viņam nebija automobīļa. Toreiz aizvedu viņu caur Talsiem līdz pieturai Veģos, uz Kuldīgas ceļa, un viņš tā arī aizbrauca tālāk ar autobusu.

Viņa valdībai to pāris balsu arī pietrūka. Tad valdību stādīja Čevers, kuram savukārt pietrūka tieši vienas balss. Un tad jau nāca Šķēles nominācija, un viņa vadītā valdība ar 70 balsīm Saeimā, kurā kā premjera biedri bija arī abi iepriekšējie premjera kandidāti. Māris vadīja IZM, kas manā atmiņā vairs nav palicis itin nemaz. Man šobrīd šķiet, ka jau tobrīd Māris iekļuva apritē, kura vairs nebija tā politika, kurā viņš bija ienācis. Ar citu loģiku, piegājieniem un citiem auto.

Un vēl viens atmiņu zibsnis. Kādas dienas pirms Grīnblata valdības balsojuma satikāmies uz sarunu Vecrīgā – nu kur gan citur, kā leģendārajā Možumā, – apmainīties ar aktuālāko informāciju. Pēkšņi Mārim priekšā tika uzservēts saldējums, un nevis kaut kāds, bet MILZĪGS, grezns kā kāzu torte. No virtuves bija iznākušas un mūs vēroja divas darbinieces, viņas smaidīja kā maija saulītes. Saldējums bija viņu cerību zīme, dāvinājums savam varonim. Un līdzīgi kā pirms laiciņa Valdemārpilī, arī šajā brīdī es sapratu: esmu klāt kādam unikālam notikumam, tautfrontisma pēdējam akordam manā dzīvē.

Latvijas politisko vēsturi rakstīs speciālisti, kuri Māra Grīnblata vietu tajā iezīmēs zinātniski un pareizi. Tas man šodien nav no svara. Es atvados no patriota, ar kuru likteņa virpuļa sagrieztas sagadīšanās dēļ iznācis satikties, sastrādāties un mācīties.

Un izrādās, arī apbrīnot. Ardievu.

Mārcis Bendiks,

2021. gada 15. martā, Baldones apkaimē.

Kristīgā ticība un zinātne

Lai gan kristīgā ticība ir bijusi Rietumu kultūras šūpulis, kurā izauklēti lieli dārgumi, to skaitā zinātne, mūsdienās bieži izskan doma, ka kristietība ir zaudējusi savu aktualitāti un tās vietā jāstājas zinātnei. Pēdējos gados arvien skaļāk to saka ne tikai par kristietību, bet arī par filozofiju un tradicionālo, dabīgajā likumā balstītu morāli, kuras vietu esot jāieņem zinātnei, īpaši fizikai. Tiesa, ne visi ir tik pašpārliecināti un kategoriski savos spriedumos. Kopumā zinātnieku attieksme pret kristīgo ticību, tāpat kā teologu attieksme pret zinātni, protams, ir dažāda. Īsi ieskicējot pozīciju aprises:

Daļa teologu un zinātnieku uzskata, ka zinātne un kristīgā ticība ir pilnīgi neatkarīgas viena no otras un konflikts starp tām nav iespējams.

Citi uzskata, ka vispārpieņemtais zinātnes virziens un kristīgā ticība atrodas dažādās ierakumu pusēs.

Vēl citi domā, ka zinātne un kristīgā ticība var papildināt viena otru, bet samērā ierobežotā veidā.

Ceturtā grupa pārstāv viedokli, ka mūsdienās valdošie zinātnes uzskati un kristiešu Svētie Raksti var tikt jēgpilni savienoti.

Lai gan atsevišķu cilvēku pārliecība varētu būt interesants pētījumu temats, tomēr patiesības meklējumos vienas vai otras uzskatu sistēmas piekritēju skaits un personiskais viedoklis nav izšķirošs. Statistika šajā gadījumā ir mazsvarīga, un tautas balss reti ir Dieva balss. Svarīgais ir saprast, ko kristīgā ticība un zinātne, paliekot savas kompetences robežās, var sacīt par tādiem fundamentāliem jautājumiem kā Visuma, cilvēka, dzīvības un saprāta izcelšanās, cilvēka dzīves jēga jeb mērķis, morāle un ētika, un kā rīkoties konflikta gadījumos, kad zinātnes viedoklis ir pretrunā Svētajiem Rakstiem.

Dialogs vai monologs?

Attiecības starp zinātni un reliģiju ir saistošs temats, kam pēdējā laikā pievērsts daudz uzmanības. Agrāk plaši izplatītais uzskats, ka zinātne un teoloģija ir ienaidnieces nebūs gluži patiess, kaut vai tādēļ, ka modernās dabas zinātnes sākotnēji attīstījās teoloģiskā kontekstā. Pateicoties pēdējo desmitgažu zinātnes vēstures pētniecībai agrākā tēze par zinātnes un kristīgās ticības naidīgumu ir tikusi noraidīta kā vēsturiski nepamatota. Kristietība nereti ir auklējusi un iedrošinājusi zinātniskos centienus, citos laikos tās abas pastāvējušas blakus bez īpašas spriedzes vai harmonizēšanas centieniem. Konflikta tēze, vismaz tās vienkāršotajā formā, tagad tiek plaši uzskatīta kā pilnīgi neadekvāts intelektuālais ietvars, kurā veidot jūtīgu un reālistisku Rietumu zinātnes historiogrāfiju. Nopietna zinātnes vēstures pētniecība konflikta tēzi mūsdienās uzskata par labākajā gadījumā pārāk vienkāršotu skatījumu, bet sliktākajā par maldinošu. Baznīcas un zinātnes attiecības atklāj daudzslāņainu raksturu, kas pazīstams arī citās cilvēka darbības jomās. Tur redzams konflikts, kompromiss, sapratne, pārpratumi, piemērošanās, dialogs, atsvešināšanās, vienota mērķa rašana un katram sava ceļa iešana. No šīm sarežģītajām attiecībām izauga renesanses un agrīnā modernā laika zinātne. Piemēra pēc apskatīsim tā saucamo “Galileja lietu”, kas ir visbiežāk minētais reliģijas un zinātnes naidīguma piemērs.

Galileja lieta

Lai gan šaubas par Ptolemaja ģeocentriskās sistēmas atbilstību realitātei sākās ar Kopernika izvirzīto heliocentrisko sistēmu, tomēr īsti aktuāls jautājums kļuva saistībā ar Galileju. Jautājums ir daudz sarežģītāks, nekā tas parasti tiek attēlots. Galilejs pieņēma Kopernika uzskatus, lai gan ne Kopernikam, nedz viņam pašam neizdevās atrast teorijai pietiekamus zinātniskus pierādījumus. Heliocentriskā sistēma bija pretrunā ar Aristotela uzskatiem, kas tajā laikā bija valdošie akadēmiskajā vidē, kurā darbojās Galilejs. Tādēļ konflikts vispirms sākās starp Galileju un citiem dabas filozofiem. Vēlāk priekšplānā izvirzījās jautājums par Bībeles skaidrošanu. Tā kā Galilejs izteica savu viedokli par divām Dieva grāmatām – dabas grāmatu un Bībeli, starp kurām nevar būt pretrunu, viņš bija uzurpējis baznīcas autoritāti – skaidrot Rakstus. Jautājums bija ļoti aktuāls Romas un luterāņu baznīcas konflikta dēļ. Luterāņu astronomiem bija būtiska loma Kopernika ideju izplatīšanā. Piemēram, Keplers lietoja Augustīna piemērošanās principu, lai attaisnotu simbolisku Bībeles skaidrošanu attiecībā uz saules kustēšanos. Bībele, norādīja Keplers, runā par ikdienišķām lietām saprotamā veidā, ikdienas valoda tiek lietota, lai atklātu augstas teoloģiskas patiesības. Tādēļ Bībeles izteikumus par dabas pasauli nedrīkst uzskatīt par zinātniskiem apgalvojumiem. Galilejs lietoja līdzīgu argumentu, protestantu garā uzdrīkstēdamies pats skaidrot Rakstus. Tā kā Tridentas koncils IV sesijā bija noteicis, ka Bībeli skaidrot drīkst tikai bīskapi un koncili, bet Galilejam nebija pat teoloģiskas izglītības, tad konflikts bija nenovēršams.

Privātās sarunās starp Galileju un kardinālu Belarmīnu tika panākta vienošanās, ka zinātniekam ir jāspēj pierādīt heliocentriskā teorija. Tādā gadījumā it kā pretrunīgie Rakstu izteikumi tiktu skaidroti nevis burtiskā, bet simboliskā nozīmē. Galilejs šādus pierādījumus sniegt nespēja, bet viņš uzskatīja, ka šis vispār nav ar ticības lietām saistīts jautājums. 1616. gadā Romas baznīca nosodīja Kopernika teoriju kā “maldīgu un pilnīgā pretrunā ar Svētajiem Rakstiem.” Savukārt Galilejs tika brīdināts – neaizstāvēt un neizplatīt Kopernika uzskatus. Tā kā Galilejs bija ignorējis brīdinājumu, par kura īsto saturu gan valda neskaidrība, tad 1633. gadā pret viņu uzsāka tiesas prāvu. Galileju apsūdzēja par savas grāmatas publicēšanu bez nepieciešamās baznīcas atļaujas un galvenokārt par nepaklausību 1616. gadā izteiktajam aizliegumam. Jautājuma būtība bija Galileja attieksme pret baznīcas autoritāti. Stāsti par Galileja spīdzināšanu ir izdomājumi, bet tiesa pieprasīja viņam publiski atteikties no Kopernika teorijas skaidrojuma. Galilejs bija publiski pazemots un garīgi salauzts. 1992. gadā Jānis Pāvils II paziņoja, ka Galilejs ir daudz cietis, bet laiki toreiz bijuši citādi. Viņš arī piebilda, ka Galilejs bijis labāks teologs nekā viņa pretinieki. Tomēr, tā kā Galilejs bija apsūdzēts nevis ķecerībā, bet gan nepaklausībā, pāvesta iespējas kaut ko mainīt bija ierobežotas.

Darvins un evolūcijas teorija

Mūsdienu evolūcijas teorijas pamatlicēja Čārlza Darvina (1809–1882) dzīve bija traģiska. Tā lielā mērā atspoguļo pretrunīgo laikmetu, kurā viņš dzīvoja. Pēc kāda kultūras vēsturnieka domām, nav grūti pamanīt, ka Darvina teorija “pārveidoja dzīvo pasauli pēc konkurences cīņas pārņemtās industriālās Lielbritānijas tēla.” Tā nebija objektīva zinātne, bet drīzāk jūtīgas dvēseles “mēģinājums racionāli izskaidrot britu imperiālismu, trūcīgo apspiešanu un plēsonīgu sabiedrības uzvedību, pārvēršot to par dabas likumu.” Medicīnas un teoloģijas studijas, vājā veselība, sievas Emmas gādīgā un dedzīgā dievbijība, cilvēki, kuri vēlējās viņa darbu izmantot ateistiskos nolūkos, kā arī bailes no sabiedriskās domas uzturēja Darvinu šaubu stāvoklī gan attiecībā uz viņa zinātniskajiem pētījumiem, gan kristīgo ticību. Izšķirošie notikumi šajā sakarībā bija Darvina tēva un vēlāk meitas Annijas traģiskā nāve. Darvins domāja, ka saskaņā ar evaņģēliju viņa tēvam un meitai, kas abi bija neticīgi, tāpat kā viņa brālis un lielākā daļa tuvāko draugu, būtu jānokļūst ellē. Šādu sodu viņš uzskatīja par amorālu un atteicās no kristīgās ticības. Tomēr Darvins nekad sevi neuzskatīja par ateistu, drīzāk par agnostiķi. Viņu apglabāja Vestminsteras Abatijā, baznīcas korim dziedot augšāmcelšanās himnu, un anglikāņu priesteriem stāvot plecu pie pleca ar Darvina agnostiskajiem draugiem – zinātniekiem. Darvina bēres uzskatīja par “ticības un zinātnes samierināšanos.”

Lai gan vienam otram biologam darvinistam evolūcijas teorija šķiet tikpat lielā mērā pierādīta kā Zemes griešanās ap sauli un tie, kuri tai nepiekrīt – nezinoši muļķi vai vājprātīgie (tā domā Ričards Dokinss), pazīstamais sociologs Rodnijs Stārks uzskata, ka visapkaunojošākais pagājušā gadsimta zinātnes noslēpums ir tas, ka jautājumā par sugu izcelšanos patiesībā trūkst ticamas zinātniskas teorijas. Pats Darvins šaubījās par to, vai viņš tādu ir radījis, bet ikviens kompetents biologs zināja, ka Darvinam tas nav izdevies. “Cīņa par evolūcijas teoriju nav piemērs varonīgu zinātnieku izturībai nemitīga reliģiska fanātisma radītu vajāšanu priekšā, drīzāk tā jau no paša sākuma galvenokārt ir bijis zinātnes mantijā tērpušos karojošu ateistu uzbrukums reliģijai.” Atklājot vairākas atklāti melīgas epizodes saistībā ar evolūcijas teorijas propagandas vēsturi, R. Stārks secina: “Tas nav veids, kā nodarbojas ar zinātnisko pētniecību; tas ir veids, kā ved ideoloģiskus krusta karus.” Viens no piemēriem ir attieksme pret ievērojamā zinātnes filozofa Karla Popera iebildumiem. Lai gan K. Popers pieņēma, ka evolūcijas teorija varētu būt pareiza un atzina arī dabiskās izlases nozīmi, tomēr viņam bija savs priekšstats par evolūciju un viņš brīdināja no dabiskās izlases absolutizēšanas, kas padarītu evolūcijas teoriju par nepārbaudāmu tautoloģiju. K. Poperu tūdaļ pakļāva publiskam nosodījumam un personiskiem apvainojumiem. R. Stārks norāda, ka attieksme pret Poperu ir simptomātiska – ikvienas disidentiskas balss apklusināšana zinātnieku nometnē. Līdzīgus uzbrukumus pēc savas grāmatas Darvins tiesas priekšā publicēšanas piedzīvoja Bērklijas Universitātes jurisprudences profesors Filips E. Džonsons. Matemātiķis Deivids Berlinskis paskaidro šādas agresijas iemeslus – ja biologi maldās attiecībā uz darvinismu, “tad viņi maldās arī jautājumā par dzīvību un, ja viņi maldās jautājumā par dzīvību, tad viņi maldās pilnīgi visā.” Darvinisms tādēļ ir mūsdienu bioloģijas “partijas līnija”, kā D. Berlinskim privātā sarunā atzinis kāds Nobela prēmijas laureāts bioloģijā, kura vārdu D. Berlinskis saprotamu iemeslu dēļ noklusē.

Partijas līniju ietur visur – pamatskolā un vidusskolā, jauno zinātnieku pulciņos un semināros. Jauniešiem veltītās populārzinātniskās grāmatās ikvienam tiek atgādināts, ka “neviens zinātnieks vairs nešaubās, ka evolūcijas teorija ir patiesa.” Pārsteidzošais šajā teikumā ir nevis apgalvojums, ka evolūcijas teorija ir patiesa, bet tas, ka neviens zinātnieks vairs nešaubās par tās patiesumu. Šaubas, kritiska pieeja taču ir viens no zinātnes pamatprincipiem, kura vietā evolūcijas teorijas gadījumā ir stājusies “partijas līnija”. Raksturīgs piemērs ir Gunāra Raņķa visnotaļ interesantais un saistošais darbs Eksaktā zinātne kultūras vēsturē. Tajā autors norāda, ka modernais cilvēks izturas ar aizdomām pret teoloģijas atbildēm uz esamības grūtajiem jautājumiem tieši tādēļ, ka teologu atbildes ir ļoti noteiktas un konkrētas. Turpat tālāk, raksturodams zinātni iepretī ezotēriskam pasaules skatījumam, G. Raņķis atzīst, ka viena no būtiskākajām zinātnes pazīmēm ir “kritiska attieksme pret jebkuru informāciju, nepakļaušanās autoritātei.” Tomēr pēc brīža viņš apgalvo, ka evolucionismam “neapšaubāmi” ir fundamentāli svarīga loma, un “nevar būt runas“ par pilnīgu atteikšanos no tā, “paliekot zinātniskā pasaulsuzskata ietvaros.” Ievērojiet vārdus “neapšaubāmi” un “nevar būt runas”. Kādēļ tas pats kritisko šaubu princips, kas citādi raksturo zinātni, neattiecas uz evolūcijas teoriju? Vai “neapšaubāms” un “neapstrīdams” ir vārdi, kas raksturo zinātnisku metodi vai ezotērisku doktrīnu? Karls Popers uzskatīja, ka, lai izvairītos no ezotēriska doktrinālisma zinātnē, “mums vienmēr ir jāmeklē iespējamas alternatīvas jebkurai valdošai teorijai”, kas evolūcijas teorijas gadījumā praktiski netiek darīts.

Paradigmas maiņa

Lai gan attiecības starp teoloģiju un agrīno moderno zinātni nebija vienkāršas, tomēr tās būtu grūti nosaukt par savstarpēju konfliktu. Par spīti pretējiem apgalvojumiem, agrīnie modernie domātāji, mūsdienu zinātnes pamatlicēji, reti nošķīra savus zinātniskos uzskatus no reliģiskajiem. Tādēļ savstarpējās attiecības starp zinātni un kristīgo ticību šajā laikā bija dziļas, plašas un dažādas, vienai otru savstarpēji iespaidojot.

Lai gan ģeoloģija, paleontoloģija, darvinisms, bioloģija, socioloģija, psiholoģija, neiroloģija un kosmoloģija meta jaunus izaicinājums kristietībai, teologi spēja parādīt, ka jaunie zinātnes atklājumi ne tikai nav pretrunā ar Bībelei, bet arī liecina par Dieva radošo gudrību, varenību un mīlestību. Tādas universitātes kā Kembridžas un Oksfordas veicināja kristiešu zinātnisko pētniecību, un baznīca izmantoja jaunos zinātnes atklājumus polemikā pret maldu mācībām un ateismu. Jauni zinātnes atklājumi arī parādīja zinātnes ierobežoto raksturu. Tāpat kā visi citi cilvēku centieni, zinātne bieži kļūdījās un bija spiesta atkal un atkal koriģēt savus uzskatus, kas tagad ir kļuvis par neatņemamu zinātniskās metodes daļu.

20. gadsimtā kristieši no jauna aktīvi iesaistījās zinātniskajā darbā. Zinātnes vēsturnieki un filozofi, iedziļinoties detaļās, arvien noteiktāk parādīja, ka ideja par zinātnes un kristietības naidīgumu ir pārāk vienkāršots, sekls un bieži vien atklāti maldīgs vispārinājums. Arvien vairāk pētnieku atgriezās pie agrākā uzskata, ka dabas pasaules tāpat kā Bībeles izpēte atklāj Dievu kā pasaules radītāju. Viens no ievērojamākajiem 20. gadsimta ateistiem Entonijs Flū (Antony Flew, 1923–2010) atzina, ka tieši mūsdienu zinātnes atzinumi ir mudinājuši viņu atteikties no ateisma par labu kristīgajai ticībai. Filozofs Tomass Neigels un citi domātāji uzskatāmi parādīja kristietībai naidīgā naturālisma un redukcionisma kļūdas. Atjaunotā interese par kristietības un zinātnes savstarpējām attiecībām rosināja daudzas universitātes un sabiedriskās organizācijas dibināt biedrības zinātnes un kristīgās ticības dialoga veicināšanai. Kristietības un zinātnes dialogs turpinās īpaši šim jautājumam veltītos kristiešu zinātnieku izdevumos, kā, piemēram, Zygon un Perspectives on Science and Christian Faith, bet, kas īpaši interesanti, šim jautājumam arvien biežāk pievēršas tādi laicīgi izdevumi kā Nature un The British Journal for the Philosophy of Science. Templtona Fonds ir piešķīris lielus līdzekļus zinātnes un kristietības dialoga veicināšanai. Miljons dolāru balvas saņēmēju vidū var minēt tādus vārdus kā Pauls Deiviss, Džons Polkinghorns un Džordžs Elliss. Savukārt Kembridžas un Oksfordas universitātes ir nodibinājušas starpdisciplināras fakultātes zinātnes un teoloģijas jautājumu izpētei.

Bet ko domā teoloģija?

Lai gan šāda interese priecē un ir apsveicama, tā vienlaikus rada arī bažas. Pirmkārt, Svēto Rakstu atklāsme ir skaidri jānošķir no Dieva atklāsmes dabā, jo dabīgās zināšanas par Dievu nav tik drošas kā Dieva Vārda liecība, kas nav atkarīga no cilvēka prāta argumentiem, bet sniedz liecību pati par sevi. Otrkārt, piesardzībai šajā jautājumā ir arī citi iemesli, kas saistīti gan ar atsevišķām mūsdienu zinātnes filozofiskajām nostādnēm, gan ar to, ko varētu saukt par studentu slimību: domu, ka visu iespējams matemātiski aprēķināt un teorētiski aprakstīt, lai gan patiesībā, kā raksta iepriekšminētais G. Raņķis, “šāds priekšstats ir tālu no realitātes.” Dzīvei nav algoritma. Kopumā šajā jautājumā varētu piekrist uzskatam, ka, lai gan teoloģiju un zinātni nevar saukt par māsām, iespējams, “tās varētu būt māsīcas” (Polkinghorns). Tomēr nereti šajā ziņā vērojami arī kropļojoši pārspīlējumi. Piemēram, Nobela prēmijas laureāts, kvantu teorijas pamatlicējs Makss Planks savu lekciju par reliģiju un dabaszinātnēm beidz ar jūsmīgiem vārdiem: “Reliģija un zinātne kopīgi turpina nebeidzamo cīņu pret skepticismu un dogmatismu, pret neticību un māņticību. Lozungs, kas nosaka šīs cīņas virzību tagadnē un nākotnē ir: ceļā uz Dievu!” Tas varētu izklausīties tīkami kristiešu ausīm, ja vien šis un līdzīgie M. Planka izteikumi neliecinātu, cik tālu viņš tomēr atradies no kristīgās ticības. Pirmkārt, kristietībai nav vajadzīga tēvišķi gādīgā zinātnieku aizbildniecība. Otrkārt un galvenokārt, tas ir maldinošs apgalvojums gan par zinātni, gan par kristīgo ticību. Varbūt tas kaut kādā mērā iederētos kādā vispārīgā reliģiskā kontekstā, runājot par Dieva atklāsmi dabā, bet kristietībai pret šāda veida universālismu būtu nopietni iebildumi. Kristīgā ticība nav cilvēka ceļš pie Dieva, kas ir neiespējams, bet gan glābjošais Dieva ceļš pie cilvēka. Savukārt tas, kā zinātne, paliekot savās metodoloģiskajās robežās varētu būt ceļš pie Dieva, arī nebūs viegli saprotams. Tiesa, renesanses laika zinātnieki uzskatīja, ka dabas pētniecība novedīs pie zināšanām par Dievu, tomēr jau drīz tapa skaidrs, ka šie centieni ir nesekmīgi. Citādi tas arī nevarēja būt, jo labākajā gadījumā zinātne var runāt par Dievu kā hipotēzi, teoriju vai metafizisku ideju, bet nekādā gadījumā tas nav dzīvais un personiskais Bībeles Dievs – Persona, kura aizsniedzama tikai ticībā Kristum, sekojot Bībeles atklāsmei, bet ir nepieejama cilvēka prāta centieniem, dabas pētījumiem un zinātniskiem eksperimentiem.

Alsungas miniatūras

Aklais muzikants

Kultūras nama ballēs uz skatuves vienmēr spēlēja vietējais ansamblis. Džezu. Džezu, jo Raimonds Pauls vēl bija tikai izcils pianists, bet vārdu savienojums “estrādes mūzika” nebija pazīstams. No platēm varēja klausīties Paula Saksa ierakstus. Radio dziedāja Edgars Zveja. Margarita Vilcāne sāka. Džeza ansamblī spēlēja kāds akls cilvēks, kuru lēnām aizveda līdz krēslam un apsēdināja. Neredzīgais vīrs spēlēja bandžo. Tas bija gan vienreizēji, gan smeldzīgi.

Bagātais Miķelis

Vīrs gados bija kluss un sevī gremdējies. Viņa skats allaž bija vērsts lejup. Ejot Miķelis laiku pa laikam ar purngalu rūpīgi patrina zemi. Neatradis meklēto, viņš devās tālāk. Pēc gabaliņa atkal – patrina, patrina un tālāk. Zinātāji stāstīja, ka Miķelis Latvijas laikā zaudējis lielu bagātību.

Balles

Tās bija īpašs pasākums. Ja svešinieks gribēja izkauties, varēja iet. Zilums garantēts. Ja nē, – labāk neiet. Valdīja visai mežonīgi paradumi. Alsungas puiši brauca sirojumos uz Ēdoli vai Pāvilostu. Gadījās, ka no turienes – uz Alsungu. Reizēm kultūras nama skatuves aizkars tika pieslaucīts asinīm. “Ierāva” un kāvās. To puišu vairs nav.

Jēkopiņš

Radio meistars bija mācījies pie slavenā kokļu vīra, pulksteņmeistara – apbrīnojama cilvēka, daudzu amatu pratēja – Jāņa Poriķa. Alsungā Jēkopiņu cienīja, viņš bija vienīgais, kurš prata radio atdot dzīvību.

Ķīķis

Ugunsdzēsēju tornis atradās Tiesas kalnā pie grants bedrēm. Tas bija celts no resniem un gariem priedes baļķiem. No ārpuses torni sedza šķindeļu jumts, bet trīsdesmit divu metru augstumā to vainagoja stiklotu logu būda. Tornis bija vietējais brīnums, kas īpaši pievilka bērnus. Aiz koka durvīm cilvēks nokļuva krēslainā telpā, kuras vidū augšup slējās gandrīz vertikālas baļķu trepes ar koka lenteriem. Aiz nākošās platformas trepes bija no tievākiem baļķiem un īsākas par iepriekšējām. Šī mistiskā pasaule bērnos raisīja gan vieglas bailes, gan ziņkārību. Lai iekļūtu novērotāja būdā, jāpaceļ lūkas vāks. Gadījās vilties, ja lūkai bija piekārta slēdzene. Ja vaļā, – būdā sagāja vairāki cilvēki. Kas par skatu! Pa kreisi meži, pa labi Alsunga, apakšā grants bedres. Bet, ja līdzi paņemts binoklis, saulainā laikā rietumos caur kādu ieleju varēja saskatīt trīspadsmit kilometru tālo jūru.
Ķīķa vairs nav. Nodega. Pēdējais tāds Latvijā.

Laipa

Pēc kara pāri Alsungas ezera dumbrainajam augšgalam veda posmaina, veca, gara laipa, ko veidoja divas blakus uzliktas biezas koka plankas. To gali balstījās uz šķēršļiem, kas turējās pie dažādu garumu pāļiem. Dievs vien zina, kā tie dzīti. Laipa meta cilpas.
Kad Mazais pirmo reizi piestāja tās dubļos iegrimušajā galā, sirsniņa no pārsteiguma sarāvās. Tur būs jāiet? Tante mierināja, ka droši. Tikai neskatīties ūdenī. Lēnām uzgājis virs ūdens, puika uzmanīgi virzījās uz priekšu.
Nu viņš ir viens. Tante gabalu aiz muguras. Viena kāja uz vienas plankas, otra uz otras. Mazs solis ar vienu kāju, tad otru. Laipa sašūpojas. Ūdens labu gabalu zem tās. Tagad uzmanīgi trešo soli. Tā līdz pirmā posma galam. Nu jau drošāk. Nu jau māk. Bet laipas beigas aiz kokiem neredz. Pusceļā līdzsvara sajūta jau nostabilizējusies. Nu Mazais iet visai braši, dažreiz šūpošanās dēļ pielabojot soli. Rau, viņš gals! Atliek vien droši noskriet lejā – krastā.

Lībiņš

Lībiņš iznēsāja pastu. Viņa iegāja katrā mājā. Atnesa vēstules un avīzes. Parunājās un aizgāja. Tā katru dienu.

Mazbānis

Alsungu ar Kuldīgu saistīja šaursliežu dzelzceļš. Ne tik šaurs kā no Talsiem uz Dundagu, bet kā no Gulbenes uz Alūksni. Tāds pats bija starp Aizputi un Liepāju. Bānīti vilka tvaika lokomotīve. Alsungā bija pārkraušanas punkts no platsliežu dzelzceļa uz šaursliežu. Pārkrāva gan sīkās kravas, gan baļķus, no kuriem Kuldīgas “Vulkānā” ražoja finieri. Vakaros no Poriķmājas varēja redzēt, kā no Kuldīgas puses vilciens traucas pa kalnu lejup Alsungas virzienā.
Kādu dienu, kad Mazais bija aizklīdis līdz mazbānīša sliedēm, viņa galviņā iešāvās jautājums – kas būtu, ja uz sliedēm kaut ko uzliktu. Jā. Turpat ir gulšņu tapa, akmeņi, kociņi. Mazais ņem un liek sliedei virsū – un aizmirst. Tikai vakarā, kad vilciens straujā skrējienā dodas no kalna lejup Alsungas virzienā, viņš atceras. Bet nu dzimst kāda nebūt apjausma, ka tas var slikti beigties. Pat kaut kāds krampis iemetas vēderā. Kas nu būs? Apgāzīsies taču!!! Nē. Neapgāzās. Paldies, mīļo Dieviņ.

Nāve

Aiz loga satumsa. Vecāku nebija mājās. Bērnu pulciņš, iekaisis un aizrāvies ne pa jokam, istabā spēlējās. Kā jau bērni, skaļi un trokšņaini. Te pēkšņi lēni, lēni veras durvis. No virtuves tumsas atspīd šaudīga, zilgana blāzma. Durvis pamazām atdarās. Blāzma tuvojas. Trokšņainais bariņš pieklust. Un tad jau durvīs, baltā palagā tinusies, ar drausmīgiem, baltiem zobiem garenā sejā un zilgani liesmojošu paplāti sev priekšā stāv… – nāve. Māju sadrebina baiļu kliedziens un asaras.
Pārāk, pārāk skaļi bērni spēlējās. Poriķu mājas kādreizējā saimniece Tīliņš – tā viņu sauca pēc vārda Otīlija – mīļa un laba tante, nolēma bracmaņus nedaudz klusināt. Palags pa rokai. No kartupeļa lieli zobi. Spirts uz paplātes. Sērkociņi. Un – miers mājās.
Bet “kādreizējā saimniece”, jo māja padomju laikā tika nacionalizēta, tas ir, atņemta.

Pirts

Pirts ēka joprojām stāv, kur stāvējusi, – netālu no Alsungas robežas. Ja raugās no Ēdoles puses, ceļa kreisajā malā, zem pakalna. Padomju laikā to regulāri apmeklēja gan lieli, gan mazi, gan skolotāji, gan skolotājas. Ģērbtuves logus celtnieki bija krāsojuši tikai līdz pusei. Augstāk svešas acis neredzēs. Diemžēl pakalns nebija ierēķināts. Nu un, kas tad, ja viņš tur būtu? Puikas no vecākām klasēm gan tā nedomāja. Pirtī mazgājās arī skolotājas. Un, ja brāļi tur augšā sēdēja, tad viņu māsiņai skolotāja to neaizmirsa.

Rūciņš

Tikai vēlāk uzzināju, ka īstajā vārdā viņu sauc Marija. Alsungā – Rūciņš vai Ručs. Maizes veikala Rūciņu zināja visi. Kad vecāki sūtīja pie Rūciņa, līdzi deva trīs rubļus – tik vecajā padomju naudā maksāja viens “ķieģelītis”. Maizi veda no ceptuves, kas darbojās kādā no vecās pils ēkām. Ielu klāja apaļbruģis. Jau pa gabalu pircēju rinda dzirdēja zirga pakavu ritmiskos klikšķus. Zirgs un rati ar maizes būdu, apmetuši loku tirgus laukumā iepretim baznīcai, apstājās pie Rūciņa veikala durvīm. Kamēr maizi sanesa, cilvēki rindā vadīja laiku sarunājoties un garlaikojoties. Gadījās – zirgam pavēderē notika dīvainas lietas un tad atkal pazuda. Lielie klusēja. Bērniem kauns.

Snaiperis

Alsungas pamatskolas zēni šāva no kaķenēm. Piecdesmito – sešdesmito gadu puikas to prata. Gan ar cemmītēm, gan akmeņiem. Cemmītes varēja būt papīra vai metāla. Ar papīra, ko sarullēja no burtnīcas dzēšlapas, šāva klasē. Viens otram. Ar metāla, nē. Varēja savainot. Ja acī, tad pagalam. Metāla gandrīz ņēma cauri kāpostgalvai. Briesmīgs ierocis. Cemmīšu kaķenes žāklīti locīja no alumīnija stieples. Arī pirkstos maucamas bija modē. Lai trieciens būtu lielāks, gatavoja vairāku kārtu gumijas, ko izvilka no mammu diegu kastēs esošām baltajām svārku vai bikšu gumijām.
Akmens kaķenes šāva tālāk. Žākļiem vispiemērotākais bija ceriņu krūms – ar it kā speciāli kaķenēm paredzētu zaru slīpumu. Mazajam bija trīs kalibru šaujamie. Kalibram piemeklēja sava izmēra apaļus, gludus akmentiņus. Mazkalibra kaķenītei bija plakanā lidmodeļu gumija. Ļoti ērts rīks, bet nevilka tālu. Lielā – pudelēm. Taisot pirmo kaķeni, Mazajam radās problēma, piesienot gumiju žāklim. Tā spruka nost. Pieredzējušākie deva padomu, ka gumija, piesienot, jāiestiepj. Tad nācās iesaistīt slepenajā darbībā otru speciālistu. Slepenajā tādēļ, ka vecāki taisīt kaķenes bija lieguši. Vēlāk puika iemācījās iztikt bez palīga. Tāpat jāiestiepj arī gumija pie akmens metējādas. Bet āda nedrīkstēja trūkt. Vienlaikus tai vajadzēja būt mīkstai un lokanai. Kaķenes mazajam glabājās trīs dažādās vietās, kas bija slepenas. Kaķenes regulāri pazuda. Laiks bija tērēts un piestrādāts. Bet augstākā vara nez kāpēc zēnu saprast negribēja.
Mazais bija parasts kaķeņu vidusmēra speciālists. Ar kreiso roku atvilka, bet nebija kreilis. Viņa sapnis – kaķene ar sarkano gumiju. Tai esot sevišķs trieciens. Reizēm no centra atnāk snaiperis. Zēns ar īpašu ķērienu. Puikas liek uz lielās koka atkritumu kastes malas tukšas pudeles, un viss notiek. Mazais laiž pēc kārtas. Trāpīts, bet varēja būt labāk. Snaiperis: tinkš! – kakliņš nost. Šņirkt! – pudelei resnumā. Tā sajūk. Tad pa blakus esošām trim pudelēm. Tinkš!, tinkš!, tinkš!, – kakliņi nost. Klase! Mazajam un citiem puikām acis liesmo. Nepārspējami!
Vēl šobrīd vīra gados mazais atceras un stāsta, kādu neparastu zēnu viņš Alsungā pazīst.

Strāva

Gunāriņš izgājis pagalmā un paņēmis rociņā vadus, kas mētājās pa zemi. Plaukstiņa sakļaujas. Zēns guļ. Iet garām lielais Oskars. Trakums! Puika zem strāvas! Tikai pēc daudziem, daudziem gadiem nāk izpratne, ka Dievs glābis – gan te, gan citas reizes.

Ugunsgrēks

Puskilometru attālajā kaimiņu mājā bija izcēlies ugunsgrēks. Kurš varēja, devās palīgā. Arī bērni, kuri vilka no trušu būdām radībiņas, lai nesadeg. Truši spērās, un viens otrs dabūja pakaļkāju vilktu garu, asiņainu švīku delmā. Lielie glāba, ko varēja. Neatslēgtas elektrības dēļ pāris vīru aizgāja bojā. Nesadega zārks bēniņos. Tajā bijis svētīts ūdens.

Staļins

Vecāki aizbraukuši uz netālajām Zaķu mājām. Mamma labi prot krievu valodu. Rakstīšot vēstuli. Bet, kam – nesaka. Pēc daudziem gadiem mamma pastāsta, ka vēstule bijusi Staļinam ar lūgumu atbrīvot Zaķu māju piederīgo. Esot palīdzējusi.

Kā somu laikraksts maldina lasītājus

Jautājumi par dzimuma, seksualitātes un laulības nozīmi mūsdienās ir kļuvuši par galvenajiem jautājumiem viedokļa ietekmēšanā un ievirzīšanā. Tipisks piemērs maldinošajam veidam, kādā mūsdienu prese ziņo par ģimenes pētījumu rezultātiem, ir raksts ar nosaukumu “Vislabākais ģimenes veids” somu avīzē Keskisuomalainen.[1]

Raksts salīdzina dažādus savienību tipus, tādus kā nukleārā ģimene, audžuģimene, viena vecāka ģimene un viendzimuma kopība. Šajā sakarā tekstā ir citēts Kimmo Jokinens, kurš ir profesors un ģimenes jautājumu pētnieks Jiveskiles Universitātē Somijas vidienē. Rakstā viņš apgalvo: “Tradicionāli par normālu ģimeni ir pieņemts uzskatīt tādu ģimeni, kura sastāv no tēva, mātes un viņu kopīgajiem bērniem. Iepazīstoties ar pētījumiem, tomēr izskatās, ka ģimenes forma tiešā veidā neko daudz nenosaka, vai ģimenei klājas labi vai ne.”

Taču šāds neskaidrs izteiksmes veids lasītājus tikai mulsina. Jokinens nenoliedz, ka ģimenes veids ietekmē ģimenes locekļu labklājību. Taču viņš saka, ka ģimenes tips tiešā veidā neko daudz nenosaka, vai ģimenei klājas labi vai nē. Šādi izsakoties, lasītājam ir grūti saprast, ka patiesībā ģimenes tips līdz zināmai robežai tiešā veidā ietekmē ģimenes locekļu labklājību un caur pastarpinošiem faktoriem, tādiem kā ģimenes stabilitāte un finansiālie resursi, to ietekmē vēl daudz vairāk.

Pēc Kanzasas štata universitātes profesora Valtera Šumma sacītā, būtiski atšķiras apgalvojums, ka ģimenes tips tiešā veidā neko daudz neietekmē ģimenes labklājību, no apgalvojuma, ka ģimenes tipam vai ģimenes struktūrai nav nekādas nozīmes. Problēma slēpjas tajā, ka bieži ģimenes struktūra ir netiešs cēlonis labākam vai sliktākam iznākumam. Šādas netiešas ietekmes piemērs ir dažādu savienību tipu spēja vai nespēja saglabāt stabilitāti. Abu dzimumu savstarpējā papildināšanās, kas ir heteroseksuālas laulības pamatā, daudz lielākā mērā nodrošina ģimenes stabilitāti.[2]

Viena no viendzimuma kopību problēmām ir to lielāka nestabilitāte. Sieviešu pāriem ir visaugstākais šķiršanās līmenis salīdzinājumā ar visām citām attiecību formām, un dažu gadu laikā vairums vīriešu pāru pāriet uz atvērtajām attiecībām, kas ietver daudzus ārējus seksuālus sakarus. Savukārt kopības nestabilitāte negatīvi ietekmē gan pieaugušo, gan arī bērnu labklājību.

Laikraksts šos faktus lasītājiem vienkārši aizēno, par Jokinena interviju sakot, ka “Nav viena labākā ģimenes veida”. Tas ir maldinošs vēstījums, jo tas it kā apgalvo, ka nav īpaša iemesla censties saglabāt neskartu tēva un mātes ģimeni, jo gan pieaugušajiem, gan bērniem klāsies vienlīdz labi, ja jūs šķirsieties un kļūsiet par vientuļo vecāku, vai pēc šķiršanās nodibināsiet jaunas romantiskas attiecības.

Izvēlētais raksta nosaukums aizēno ģimenes stabilitātes nozīmi pieaugušo un bērnu labklājībā, un bērna būtisko vajadzību pēc identitātes un noturīgām attiecībām. Šo vajadzību vislabāk var apmierināt, ja bērns aug neskartā laulāta pāra ģimenē ar savu bioloģisko māti un tēvu.

Izšķirošais jautājums, ko Jokinens neapspriež, ir šis: kā tāda kopība, kurā cilvēku dzimumam nav nozīmes, ietekmē bērna dabīgās tiesības? Bērns ir cilvēks savas identitātes un dzīves jēgas meklējumos, un viņam ir vitāli nepieciešams zināt savu izcelsmi un augt, un dzīvot saskaņā ar to.

Margareta Somervila norāda, ka bērnam ir trīs cilvēka pamattiesības attiecībā uz viņa bioloģisko izcelsmi (tas ir, viņa rašanos kā tādu). Šīs pamattiesības viņam nevar atņemt, neradot neaprēķināmu kaitējumu. Tās ir “tiesības zināt savu bioloģisko izcelsmi; tiesības tikt audzinātam savās tuvākajās un plašākajās bioloģiskajās ģimenēs; un tiesības uz abu dzimumu vecākiem.”[3]

Bērna bioloģiskā izcelsme mīlestības attiecībās starp sievieti un vīrieti veido pamatu viņa identitātei vairākos aspektos. (1) Viņa kā cilvēka ar iekšēji piemītošu vērtību morālo identitāti stiprina fakts, ka viņa eksistence ir mīlestības auglis starp viņa māti un tēvu. (2) Viņa sociālā identitāte balstās attiecību tīklā, kurā viņš atrodas kā abu savu vecāku bērns. (3) Viņa seksuālās identitātes pamats ir apziņa, ka viņš ir vīrieša un sievietes mīlestības auglis. (4) Savu nacionālo identitāti viņš iegūst saitēs ar savu dzimtu un tās vietu plašākā nācijas kopienā. Tādā veidā viņš spēj atrast savu īpašo vietu cilvēcē kā tās loceklis. (5) Viņa bioloģiskā izcelsme saista viņu ar iepriekšējām paaudzēm un ar cilvēces vēsturi. Šo vēsturisko saišu pārraušana atstāj viņu bez atzītas vietas cilvēku paaudžu ķēdē. (6) Pateicoties vēsturiskajai izcelsmei, viņš piedalās savas mātes un tēva kultūras mantojumā ar attiecīgo valodu, literatūru un mākslu. (7) Vīrieša un sievietes laulība dabiski apvieno visas šīs bērna identitātes dimensijas vienā integrētā veselumā, nevis atstāj bērnu ar pārrautu vai neskaidru izcelsmes avotu tīklu un neatbildētiem jautājumiem, kuri viņam kavē izzināt, kas viņš ir.

Tāda kopība, kurā vecāku dzimumam nav nozīmes, grauj bērna tiesības uz integrētu identitāti, par pieņemamām nosakot ģimenes bez tēva vai bez mātes. Viendzimuma laulības struktūra nošķir bērnus vai nu no viņu bioloģiskās mātes, vai arī tēva, un tādējādi laupa tiem iespēju attīstīt integrētu morālo, sociālo, seksuālo, vēsturisko un radniecības identitāti saistībā ar viņu dubulto bioloģisko izcelsmi.

Viendzimuma attiecību nespēja īstenot laulības vienojošās un radošās dimensijas skaidri atklājas to nespējā balstīt mātes, tēva un bērna saikni.

Saskaņā ar Hārvarda universitātes sociologa Karla Cimmermana klasisko darbu Ģimene un civilizācija, civilizācijas uzplaukums un noriets ir atkarīgs no šīs saiknes spēka: ģimeniskumā, viņš raksta, “mēs varam pietuvoties šim filozofu sapnim noteikt ‘pirmo’ sociālo sistēmu cēloni”. Kad “mēs runājam par tādu lielu civilizāciju lejupslīdi kā senā Grieķija vai Roma, tās galvenais cēlonis ir iekšējs pagrimums. Tas mums sniedz pamatu cēloņsakarību analīzei attiecībā uz ģimenes sairšanu”.[4]

Ģimenes sairšanas negatīvās sabiedriskās sekas ir mūsdienu ģimenes izpētes centrā. Plaša attiecīgo sociālo zinātņu pētījumu metaanalīze parāda neskartas un neiedragātas laulātu bioloģisko vecāku ģimenes ieguldījumu bērnu veselīgā attīstībā un sabiedrības labklājībā.

Jokinens tādējādi neņem vērā faktu, ka stabilas savienības, kuru mērķis ir pēcnācēju radīšana, visur tiek nošķirtas un ir nošķiramas no citām attiecībām, tādām kā draudzība un biedriskums. Viņš aizmirst, ka, lai arī laulība pastāvīgi attīstās, tā “atspoguļo vienu ideju, kura ir nemainīga: katram bērnam ir tiesības uz māti un tēvu”.

Ne visas pretējā dzimuma laulības rada bērnus, taču šī laulības struktūra nodrošina, ka katrs bērns piedzimst savu bioloģisko vecāku mājās. Izjaucot šo struktūru, tiek pārkāptas bērnu tiesības uz identitāti un attiecībām. Viendzimuma savienības strukturāli nošķir bērnu vai nu no bioloģiskā tēva, vai arī mātes.

Risinot jautājumu, vai taisnīgums valstij un baznīcai pieprasa pieņemt viendzimuma laulību, mēdz apgalvot, ka homoseksuāli cilvēki ir neaizsargāta un apspiesta minoritāte, kuras tiesības mums vajadzētu aizstāvēt. Tomēr, kā norāda Mārgareta Somervila, lai arī homoseksuāli cilvēki ir neaizsargāta grupa, “tā kā viņi ir pieauguši, viņu prasības ir otrajā vietā pēc bērnu vajadzībām un tiesībām. Turklāt, aizstāvot bērnu tiesības, mēs rīkojamies visu bērnu labākajās interesēs neatkarīgi no tā, vai viņu seksuālā orientācija vēlāk izrādās heteroseksuāla vai homoseksuāla.” Un tas ir visu pilsoņu labākajās interesēs, jo kādā savas dzīves posmā visi ir bijuši bērni.

Oriģināls angļu valodā pieejams kā PDF: Latvia-article-TapioLejupielādēt

[1] 2018. gada 3. aprīlī.

[2] W.R. Schumm, “Navigating Treacherous Waters—One Researcher’s 40 Years of Experience with Controversial Scientific Research”, Comprehensive Psychology, 4, 24, 2015, pp. 19–20.

[3] M. Somerville, “Children’s Human Rights and Unlinking Child-Parent Biological Bonds with Adoption, Same-Sex Marriage and New Reproductive Technologies,” Journal of Family Studies, 13, 2007, p. 195.

[4] Carle C. Zimmerman, Family and Civilization, New York: Harper &Bros., 1947.

Mansi tauta par likteni un Dievu

Filozofijā un teoloģijā bieži sastopamas tēmas ir seno civilizāciju, piemēram, Grieķijas, Tuvo Austrumu, Indijas un Ķīnas mitoloģijas vai metafiziskie un kosmoloģiskie pasaules skatījumi. Daudz retāk esmu sastapies ar šādiem pārspriedumiem par nelielām, mazāk zināmām etniskām grupām, piemēram, somugriem, it kā tām nebūtu bijis sava pasaules skatījuma, vērā ņemamas gudrības vai patiesības izpratnes.

Lai pierādītu pretējo, iedziļinājos somugru tautas mansi mītos. Mansi dzīvo rietumu Sibīrijā starp Urāliem un Obas upi. Šajā rakstā es pievērsīšos diviem stāstiem no igauņu folklorista Ādo Lintropa sastādītā mansi mītu krājuma Pilsēta septiņspārnu dzelzs zirgā un tam, kā tur saprasts liktenis un Dievs.

Liktenis

Pirmais stāsts, kuru analizēšu, ir Svētais Zemes radīšanas stāsts. Tas ir tipisks somugru radīšanas stāsts. Vecs vīrs un sieva dzīvo mājā uz mazas saliņas bezgalīga okeāna vidū. Reiz no debesīm nolaižas dzelzs gārgale, ienirst okeānā, no tā savā knābī izceļ dubļus un uzsmērē tos uz salas. Tas atkārtojas vairākas reizes, līdz no dubļiem sāk veidoties Zeme.

Neparasti atgadījumi sāk notikt, kad vecā sieva kādu dienu pārnāk mājās ar savu dēlu. Šis dēls ir, iespējams, vispazīstamākais un iemīļotākais tēls visos Obas ugru mītos. Viņu šajā stāstā sauc par Taripēsņimālesou jeb Dzērveskāji mīkstādi, taču cituviet viņš pazīstams kā Mirsusnehums jeb Pasaulpārraugs. Pārējā stāsta daļā runāts par Mirsusnehuma pārdabiskajiem piedzīvojumiem: viņš nokauj ļaunas būtnes un sagatavo pasauli, lai tur varētu dzīvot cilvēki. Tomēr es vēlos runāt par to, kā šis stāsts apcer likteņa jēdzienu.

Mirsusnehums dzīvo kopā ar saviem vecākiem, līdz viņam ir izaugusi gara bārda. Taču viņš ļoti vēlas izzināt pasauli, jo īpaši – atrast zemi ar daudzām sievietēm. Apspriežoties ar saviem vecākiem, viņš no tēva saņem šādu padomu:

“Dodies uz sabrukušā staļļa stūri un roc tur. Ko tu tur ņem, to ņem, ko neņem, to neņem.”

Šāda veida padoms: “Ja kaut kas notiek, tas notiek, ja nenotiek, tas nenotiek”, ir ļoti izplatīts mansi tautas stāstos un dziesmās. Tas vēsta par likteņa spēku, kuram ir pakļauti pat tik spēcīgi dievi kā Mirsusnehums.

Atgriežoties pie stāsta, Mirsusnehums dara, kā viņam sacīts. Viņš dodas uz sabrukušā staļļa stūri un tur rok. Tas, ko viņš atrod, ir vecs zirgs uz miršanas robežas. Mirsusnehums uzsit knipi, un zirgs pēkšņi kļūst jauns un spēcīgs, dvešot uguni no vienas nāss un šķeļot dzirksteles no otras. Šis zirgs ir Toulenglū jeb Spārnotais zirgs – Mirsusnehuma uzticamais pavadonis.

Kopā viņi dodas daudzos piedzīvojumos. Reiz viņi lido pāri debesīm un sev priekšā dzird pērkonu. Toulenglū saka, ka pērkona grāvieni nāk no Sātsūjeņāreūltahuineoika jeb Vecā vīra, kurš guļ uz septiņām lūku kurpēm, krākšanas. Sātsūjeņāreūltahuineoiks ir ļoti bīstams un, ja pamodīsies, viņus nogalinās. Tomēr Mirsusnehuma uzdevums ir nokaut ļaunas būtnes, lai pasauli atbrīvotu cilvēcei, tāpēc Toulenglū piedāvā stratēģiju briesmoņa sakaušanai. Pēc plāna izklāsta viņš saka:

“Ja tev ir lemts turpināt dziesmu, turpināt stāstu, tad tu izdzīvosi, ja nav lemts, tevi nogalinās.”

Bez minstināšanās Mirsusnehums gatavojas cīņai ar milzi. Viņš uzvar kaujā, un Vecais vīrs, kurš guļ uz septiņām lūku kurpēm, viņam saka:

“Ak, Dzērveskāji mīkstādi! Nākamajā laikmetā tu dzīvosi līdz pēdējā vīrieša izzušanai, līdz pēdējās sievietes izzušanai, tomēr es miršu.”

Un Mirsusnehums atbild:

“Kad galu galā sāksies cilvēka ilgais laikmets, cilvēka mūžīgā ēra, neviens cilvēks nespēs tevi uzveikt. Tāpēc es tevi nogalināju.”

Kas ir šis cilvēka ilgais laikmets, cilvēka mūžīgā ēra? Lai izprastu likteņa jēdzienu, mums vispirms jāsaprot mansi laika skatījums. Kā daudzas pasaules tautas, arī mansi to redz kā ciklisku procesu, kas sadalīts laikmetos. Laikmets, kurā notiek šis stāsts, ir Ērigjīspora jeb Dziesmu laiks, kurā dievi pasauli padara piemērotu neizbēgamajam cilvēka laikmetam, ko mansi mēlē sauc par Ēlmholasjīsengtoremu, Ēlmholasnotengtoremu. Kad cilvēka laikmets beidzas, augstākais dievs Numitorums appludina pasauli ar “svēto dedzinošo ūdeni”, lai to iznīcinātu un sāktos jauna ēra.

Atgriežoties brīdī, kad Mirsusnehums atrada savu zirgu, viņa tēva sacītais kļūst daudz jēgpilnāks – katrs jauns šīs pasaules cikls ir nolikts tāpat kā iepriekšējais. Mirsusnehums atrod Toulenglū un sakauj ļauno milzi tāpēc, ka iepriekšējos ciklos šīs lietas jau ir notikušas un katra būtne ir pakļauta lielajam universālajam ritmam, kurš nosaka visu lietu iznākumu. Manuprāt, tāda ir likteņa iedaba mansi tautas metafiziskajā pasaules skatījumā.

Dievs

Ir ierasts reliģijas iedalīt monoteisma un politeisma kategorijās. Pārāk neiedziļinoties, jāatzīst, ka neviena dabiskā reliģija nav īsti politeistiska tādā nozīmē, ka tur vienmēr pastāv kāda dievišķā hierarhija. Tā tas ir arī mansi panteonā, kur augstākais dievs ir Numitorums, pazīstams arī kā Numikoress, un visi pārējie dievi atrodas zemāk par viņu. Tomēr tā vietā, lai runātu par Numitoruma izskatu un darbību, gribu runāt par to, kā viņam pakļautās būtnes viņu uztver un kāda ir viņa nozīme pavalstnieku acīs.

Kā piemēru ņemšu Stāstu par zemes parādīšanos no ūdens, kurš ir līdzīgs iepriekšējam. Vecs vīrs un veca sieva dzīvo uz salas okeāna vidū, sieva uz kādu laiku aiziet un atgriežas kopā ar dēlu, kurš atkal ir Mirsusnehums. Tomēr šī stāsta sižets ir nedaudz atšķirīgs, un tā vietā, lai dotos piedzīvojumos, Mirsusnehums aktīvi cenšas sagatavot pasauli cilvēku nākšanai. Pirmā problēma, ar kuru viņš saskaras, ir tāda, ka sala, kur viņi dzīvo, cilvēcei ir par mazu, tāpēc viņš lūdz tēva palīdzību:

“Tēvs, ko jūs, mans tēvs un māte, kas mani audzinājāt, domājat? Kā mums dzīvot nākotnē? Kad tēvs Numitorums ceļ vienu vēju, mūs iepūš okeānā, kad viņš ceļ citu vēju, mūs atkal iepūš okeānā. Vai man vajadzētu iet pie tēva Numitoruma?”

Un tēvs atbild:

“Mans dēls, kuram ir vājums rokās un vājums kājās! Ej tad, kad spēks tavās rokās pieaug, kad spēks tavās kājās pieaug! Vai tu jautā mums diviem, kā mēs dzīvosim cilvēka ilgajā laikmetā? Līdz tam laikam mums jau būs kūjas un sirmi mati. Kur tad mēs ņemsim gudrus vārdus, ko tev teikt? No šī brīža lai tēvs Numitorums tev saka gudrus vārdus, nākotnē lai tevi māca Numikoress!”

Un tā Mirsusnehums uzkāpj debesīs, lai satiktos ar Numitorumu. Pienācis viņš paklanās un lūdz Numitorumu atklāt, kā zemi paplašināt un padarīt lielāku. Numitorums iemāca Mirsusnehumam nirt okeānā un izcelt no tā dibena dubļus, kuri pēc tam pārtaps par zemi, pa kuru cilvēkiem staigāt. Kad Mirsusnehums atgriežas, viņš to pastāsta savam tēvam, kurš atbild:

“Kā Numitorums tevi mācīja? Kad iegūsi roku spēku, tad nāks arī muguras spēks. Tad tu varēsi izcelt no ūdens svēto cilvēku zemi! Ja tev nav spēka, tā ir tevis paša vaina. Ja tu lūdz mums palīdzību, kā gan mēs varam tev dot muguras un plecu stiprumu? Ja spēks tev tiek dots, to dod Numitorums.”

Mirsusnehums mēģina ienirt ūdenī. Viņš peld vairākas dienas, līdz viņam izsīkst spēki. Izniris virspusē, viņš sūdzas tēvam:

“Tā, tēvs un māte! Lai arī es peldēju sešas naktis un septiņas dienas, es neatradu dibenu. Manas muguras spēki ir izsīkuši un manu krūšu spēki ir izsīkuši.”

Un tēvs atbild:

“Tā, dēls! Ja šādi saki, tad es tev jautāju: kā es tev varu dot muguras spēku, krūšu spēku? Ja spēks tiek dots, to dod tēvs Numitorums, ja varenība tiek dota, to dod tēvs Numikoress.”

Pārējie stāsta notikumi atkārtojas šādā pašā veidā. Mirsusnehumam ir problēma, par kuru viņš apspriežas ar savu tēvu, un viņa tēvs liek viņam lūgt palīdzību Numitorumam. Mirsusnehums paceļas debesīs, lai to izdarītu, un pārrodas atpakaļ, lai problēmu atrisinātu. Stāsta gaitā Mirsusnehuma vecāki aizvien vairāk noveco un ikreiz aizvien mazāk spēj palīdzēt dēlam, tomēr Numitorums viņam palīdz vienmēr. Šeit gūtā mācība ir diezgan skaidra – Mirsusnehuma zemes vecāki noveco un izdilst, viņu gudrība aizvien samazinās, savukārt Numitorums, lielais Obas ugru panteona Dievs, paliek vienmēr un atbalsta pasauli ar savu mūžīgo spēku un gudrību. Stāsts vēsta būtisku patiesību par lietu dabu un dievišķo dabu. No šī stāsta cilvēks var daudz mācīties.[*]

Oriģināls angļu valodā pieejams kā PDF: Goldberg-Telos-MansiLejupielādēt

[*] Lai gan raksts nav garš un nesniedz daudz informācijas par mansi tautas mitoloģiju, ceru, ka esmu vismaz raisījis interesi par mazāk zināmu pasaules etnisko grupu mitoloģijām un tautas stāstiem, interpretējot dažas mansi tautas pasaules skatījuma atziņas. Diemžēl Pilsēta uz septiņspārnu dzelzs zirga pagaidām nav pieejama nevienā citā valodā, izņemot igauņu valodu. Taču daudzus tautas stāstus un to izvērtējumu, arī Ādo Lintropa veikto, var izlasīt igauņu vietnē folklore.ee angļu valodā.

Valodas vērsis iekāpis mūžībā. Uldis Bērziņš (17.05.1944–24.03.2021)

Kad aiziet liels dzejnieks, dzīves ainava mainās uz neatgriešanos. Gan tā, kas ārā, gan tā, kas katram iekšā. Nav vairs tā ozola. Plauktā nav atrodama valodas galoda, tā tur vairs nestāv, ir titāna atstātas grāmatas un manuskripti. Bitei uzslietas zelta trepes, lai tā medainām kājiņām nepaklūp.

Marta sniegs retām pārslām pārskrien pār vaigu un vajag paklusēt, bet, lai noturētu līdzsvaru, cilvēkam vajadzīgi vārdi.

Kā gaišas paģirās, tik kluss! Tik lielām pārslām snieg − pat naidam jāiet gulēt, ik sirdij vajag aprimt dziļos palagos: lai sēkla zemē, zivis dīķī, vēsture grāmatās. Bet uznāk sals. 0, mīnusvasara: tik tievs kā franču pareizruna dūms kāpj zilās zvaigznēs, pirksti aši svilst, bet mēness sārts un zils kā citkārt maijā − spēlē mandolīnu. (“Pārdomas 13. janvāra ielā”)

Uldis lasa dzeju, Uldis tulko, tad saka: “Man garšo jēra tauki!” Tad saka – “Braucam uz Afganistānu lasīt dzeju latviešu karavīriem, vai brauksi man līdz?” “Vai vīns vēl ir?” Tad runā arābu mēlē, tad stāsta par Ījaba ciešanām tā, it kā tās tikko notikušas, tad draugu pulkā viegli un šķelmīgi smaida savā 70 gadu jubilejā, ko svin savā pagalmā Maskavas forštatē ziedoņa triumfa brīdī. Ar bērniem un mazbērniem, ar mums. Pagalma koku paēnā, putniem gavilējot pārlaicīgi.

Uldis pats ir pasaules kultūras kanons, bet labi, ka ielika arī Latvijas kanonā.

Iestājās par taisnību, ko mīlēja un aizstāvēja.

Ar Ulža devumu katrs var iepazīties enciklopēdiju šķirkļos, bibliotēkās, viņa sadzejotajās un tulkotajās grāmatās, – tas ir titānisks. Atdzejojis no ģermāņu, turku, slāvu, semītu, irāņu, skandināvu, senebreju valodām, ļāvis mums lasīt pasaules pieminekļus latviski. Latviešu valodu vērtis okeānisku, līdzvērtīgu lielajām pasaules valodām. Pateicoties Uldim, neatpaliekam, varam burāt pasaules kultūrā.

1980. gadā Uldis ienāca kā jaunas poētikas zibens ar Pieminekli kazai. Savus dzejoļus bieži vien nosapņoja un no rīta pierakstīja. Retu reizi piezvanīja un tos lasīja. Atdzejojis Vislavu Šimborsku, Jaroslavu Seifertu, Fāzilu Hisni Dāglardžu, Rasulu Rza, Tomasu Transtremeru, Saadī, Veļimiru Hļebņikovu, Česlavu Milošu un daudzus citus. Bībeles, Korāna, “Dziesmas par manu Sidu”, “Vecās Eddas” pārcēlājs latviešu mēlē, lai mēs varam runāt.

Kas gan šodien mēs būtu bez šīs gudrības?

Par to visu paldies un mūžīga mīlestība.

Pie Dieviņa garajiem galdiem lai sastopi savējos, lai esi priecīgs par satikšanos.

Līdzjūtība ģimenei, piederīgajiem, kolēģiem, draugiem.

Zilonis zviedru istabā (klausies arī Audiorakstos)

Divi ar medijiem un politiku agrāk nesaistīti dokumentālisti Rikards Garts un Jērans Ulīns divus gadus filmēja dokumentālu stāstu par mūsdienu Zviedriju – Zviedru ziloni (A Swedish Elephant). Tā ir filma par aktuālajiem Zviedrijas iekšpolitikas jautājumiem, un tā veidota, intervējot gan cilvēkus ielās, gan sabiedrībā pazīstamas personas ar dažādiem uzskatiem un politiskajām pārliecībām. Visgrūtāk esot bijis pierunāt piedalīties tos, kuri pieder politkorektā toņa noteicējiem.

Filmas logo – zildzelteni svītrots zilonis ar mezglā sasietu snuķi – simbolizē filmas veidotāju atļaušanos pamanīt istabā esošo ziloni un par to neklusēt. Tā ir atsauce uz savulaik populāro zildzelteni svītrotā “Zviedru tīģera” attēlu, kurš radās pēc 1941. gadā Zviedrijas Aizsardzības štāba uzsāktās Modrības kampaņas pasūtījuma, ņemot piemēru no vācu Klusēšanas kampaņas. Šīs kampaņas mērķis bija panākt sabiedrības klusēšanu par visu, kas varētu kaitēt Zviedrijas “neitralitātei”. “Zviedru tīģera” vēstījums bija divējāds un apzināti pretrunīgs, jo vārds ‘tiger’ kā lietvārds nozīmē ‘tīģeri’, bet kā darbības vārds – ‘klusēt’. Tolaik restorānos, vilcienos un ielās tika izplatīti un izlīmēti 400 000 plakāti ar šo pamudinājumu klusēt. Tīģeri drukāja arī uz vēstuļpapīra un aploksnēm, piekodinot: “Domā, ko raksti!”

Filmas sākumā skatītāji tiek iepazīstināti ar negaidītiem vērtību pētniecības projekta World Values ​​Survey Association secinājumiem. Vērtību ziņā Zviedrija esot pasaules “ekstrēmākā valsts”. Paturot prātā šo ievadu, sekojošajās epizodēs pārrunātās pretrunas un attīstības tendences vairs nešķiet tik dīvainas un neiespējamas.

Kas tad ir filmā pētītie ziloņi zviedru istabā? Būtiskākie no tiem ir vārda brīvība, debašu un sabiedrības polarizācija, pašcenzūra, bailes no konfliktiem un no tām izrietošā vienprātības kultūra, kuru moderni saukt par toleranci. Piesardzīgie pazūd no politiskajām debatēm un izvēlas apklust, kad tās kļūs pārāk polarizētas. Tiek analizēta arī pieaugošā sabiedrības nedrošība, noziedzība un segregācija. Sarunas mijas ar paralēlas kultūras ilustrējošām epizodēm ielās un parkos. Pavasara sagaidīšanas svētku ugunskurus Valpurģos nomaina degošu auto kadri, savukārt parandžās tērptu sievu kvartāli kontrastē ar praidu kailumu.

Nejaušos garāmgājējus visvairāk samulsina dokumentālistu jautājums: “Kas tev ir zviedru kultūra?” Pārsteigumu par atbildēs dominējošo kulināro tēmu gan mazliet mīkstina rakstnieka un publicista Pēra Brinkemū teiktais, ka kultūra ir tas pats, kas zivij ūdens, un ka atbilde “Mums taču nekādas kultūras nav” liecina par kultūras pašsaprotamību. Tomēr atbildes reportāžās ieintriģē tik ļoti, ka gribētos nekavējoties doties Rīgas ielās, lai salīdzinātu un uzzinātu, vai atbildes par latviešu kultūru būs vai nebūs par sklandraušiem.

Filmas autoru jautājumi ir vai nu ļoti tieši, vai paliek aizkadrā, radot iespaidu, ka intervētie atbild paši sev, turpinot intensīvu iekšējo dialogu. Īpaši uzteicama ir šādām diskusijām netipiski brīvā gaisotne un pilnīgs morālās panikas trūkums par to, kas ir pareizi un nepareizi. Ja reportāžu dalībnieki tomēr reizēm pārdomā korektāko atbildi, tad garo interviju varoņi ir acīmredzami nolēmuši nelaipot. Ar aktuālo naratīvu neiepazīstinātajiem nelielu izbrīnu varētu izsaukt vien intervēto robežsardzes un policijas darbinieku atvainošanās par sava darba nepieciešamību.

Pārejās starp intervijām un reportāžām redzamās tipiski zviedriskās pilsētu un lauku ainavas arī ir ļoti būtisks identitātes tēls. Tā idilli pārtrauc laikrakstu virsraksti par pieaugušo vardarbību, – kā no aizsapņošanās īstenībā atsaucošs atgādinājums par to, kurp sabiedrība tiek virzīta.

Zviedru zilonis nav tikai nostalģija pēc klasiski tumšsarkaniem namiem ar baltām aplodām un cerība uz dziļāku atbildi par zviedru kultūru. Tas ir stāsts par vērtībām, kuras uzskatītas par tik pašsaprotamām, ka to pakāpeniska izzušana vai apzināta pārdefinēšana varbūt pat netiek pamanīta. To acīgāk ierauga cilvēki, kuru izcelsmes valstīs šādas vērtības nekad nav bijušas pašsaprotamas. “Zviedrija kāpjas atpakaļ jautājumos, kuri attiecas uz sievietēm un līdztiesību,” saka Irānā dzimusī sieviešu tiesību aktīviste Marija Rašidi, kura pēc sava vīra pasūtījuma sakropļota, sejā ielejot skābi. Savukārt Nima Dervišs, Irānā dzimis rakstnieks un žurnālists, apgalvo: “Daudzi zviedri nesaprot atšķirību starp atvērtību un pilnīgu naivumu.”

Interesants ir pētnieka Tobiasa Hūbineta (kurš pats pieder politiski kreisajam flangam) secinājums, ka notiek cīņa par nākotni. Kreisā flanga partiju piedāvājums, viņaprāt, paģērē jauna zviedriskuma radīšanu un dažu tradicionālā zviedriskuma aspektu upurēšanu, lai jaunajā zviedriskumā tiktu iekļauti pilnīgi visi. Kā šādā jaunā, iekļaujošā zviedriskumā vietu sadalīs Marija Rašidi, viņas sakropļošanu pasūtījušais vīrs un pasūtījuma izpildītāji, rādīs laiks.

Būtiska tēma filmā ir mediju loma notiekošajā, realitātes pētniecības vietā mēģinot izvairīties no sastapšanās ar īstenību un piedāvājot metodes, kā realitāti labāk relativizēt. Publicists Jens Ganmans min vienu smieklīgu, bet izplatītu paņēmienu. Norādot uz pagalmos dedzinātām automašīnām, mediju reakcija nereti ir pievēršanās kaut kam citam, piemēram, auto, kuri vēl nedeg. Bet situācijas nopietnību mediju jomā vistrāpīgāk raksturo attieksme pret žurnālista Jannes Josefsona vairākkārt un arī filmā izteikto nostāju, ka žurnālisti, nostādamies vienā vai otrā politiskās kampaņas pusē, atsakās no žurnālistikas uzdevuma. Sabiedriskajos medijos viņa nostāju ignorē vai vērtē kā savādu un apšaubāmu.

Filmā vairākkārt dzirdams zviedru jēdziens “viedokļu koridors” – metafora par publiskajās debatēs pieļaujamo viedokļu robežām. Latviskas līdzinieces tai pagaidām, par laimi, vēl grūti atrast. Zviedrijā tā ir ikdiena, un komiķis un publicists Ārons Flams pat apgalvo, ka politkorektums kļuvis par valsts reliģiju. Būtisks ir arī intervēto dāņu, norvēģu un somu skats no malas uz Zviedrijā notiekošo, vērtējot iespējamos riskus arī savās valstīs, ja vienvirziena attīstība kaimiņos turpināsies tikpat strauji. Neviena no tēmām filmā šķietami netiek izrunāta līdz galam. Nezinātājiem, iespējams, pietrūkst atskata pagātnē un skaidrojuma, kādām vadzvaigznēm vai maldugunīm sekojot, Zviedrija nonākusi šībrīža stāvoklī. Tomēr koncentrēšanās uz konkrēto sarunas brīdi attaisnojas, jo sociālās manipulācijas projektu un realitātes mijiedarbības rezultāts nav paredzams, taču ir vērts apstāties un saprast sevi kā indivīdu un daļu no tautas šeit un šobrīd.

Vairāk par pašu politiku filmas veidotājus interesē psiholoģiskie mehānismi, kuri virza tādu vai citādu politiku. Viņi plānoja turpināt dokumentālo pētniecību ar skatienu nākotnē, mēģinot uzzīmēt iespējamo nākotnes scenāriju 21. gadsimta 30. gadiem. Tomēr projekts pagaidām ir apstādināts finansējuma trūkuma dēļ.

Dažas nākotnes vīziju skices no iecerētā turpinājuma redzamas filmas noslēgumā. Skiču autoru prognozes pārsvarā ir rūgtas, neatkarīgi no viņu pārstāvētā politiskā virziena. Piemēram, Ārons Flams saka: “Mani satrauc, ka vairākas lielas, ilgstošas sociālās inženierijas programmas, kuras ir pretrunā ar realitāti, drīz vienlaicīgi saskarsies ar realitāti. Un šīs sociālās inženierijas programmas ir arī gādājušas par to, lai cilvēki, kuri saskarsies ar šīm milzīgajām problēmām, būtu vissliktāk sagatavotie cilvēki, kādi jebkad saskārušies ar problēmām.”

Zviedru ziloņa filmēšana notika par personīgiem un ziedotiem, arī pūļfinansēšanā savāktiem līdzekļiem. Lielie plašsaziņas līdzekļi nebija ieinteresēti dokumentālo filmu ne rādīt, ne to apspriest, jo daudzveidības alkstošajiem nav nepieciešama viedokļu daudzveidība. Tāpēc autori filmu ievietoja YouTube platformā, kur tā ir pieejama par brīvu. Filmai ir subtitri angļu, vācu un poļu valodās.[1]

Latvijas auditorijai, skatoties Zviedru ziloni tā iznākšanas – 2018. gadā, iespējams, varēja rasties zināma neizpratne, kāpēc jārunā par pašsaprotamo – par vārda brīvību. 2021. gadā ir izrādījies, ka iestāšanās par vārda brīvību spēj aizvainot un satraukt jūtas arī Latvijā. Daži sākuši vingrināties snuķu siešanā mezglos arī pie mums. Dzīvojot līdzi pēdējos gados Zviedrijā notiekošajam, vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka pret dažām ideoloģiskajām manipulācijām Latvijā esam aizsargātāki nekā padomju “laimību” nepiedzīvojušie zviedri, ka Latvijas pagātne – ja ne pašu, tad vecāku vai vecvecāku pieredze – ļaus atpazīt utopisku ideju absurdumu un mēģinājumus sabiedrības vairākumam manipulatīvi uzspiest kādas nelielas grupas viedokli. Tomēr daži notikumi un tendences liek šaubīties arī par mūsu imunitāti. Par to liek šaubīties, piemēram, relativizējošu apgalvojumu gūzma par to, ka viedokļu dzēšana sociālajos tīklos nav cenzūra, dažu žurnālistu politiskā aģitācija sabiedriskajos medijos, bet jo īpaši sabiedriskās televīzijas programmu direktores Ritas Rudušas izteikumi par masveida ideoloģiskas gatavināšanas nepieciešamību un šiem izteikumiem sekojošais asas reakcijas trūkums. Šīs un citas pazīmes liecina, ka sabiedrībai savu novājināto aizsargreakciju nāksies atjaunot. To darot, cerams, var noderēt arī informācija par “ārstēšanās un pašārstēšanās” tendencēm Zviedrijā.

[1]https://www.youtube.com/watch?v=xhf61C2-S4I

Sienas avīze

Aiz loga gaudo vējš. Šovakar stipri putina. Sēžu savā mansarda istabā un klausos vēja gaudās. Ir silti un omulīgi. Blakus glāzīte armēņu konjaka. Nu jau trešā šovakar. Rīt medicīniskā pārbaude. Man tagad ir “iesaucamais vecums” – katru brīdi var atnākt pavēste. Nāves spriedums var atskanēt jau rīt, ar vecišķu rentgenologa balsi: “Jums būs jāatnāk uz papildus pārbaudi.” Un viss. Drusciņ jau ir bailes, ko tur? Bet kādreiz tas notiks. Dzīve ir kā kara lauks, kurā svilpj lodes, rīb sprādzieni. Līdz piecdesmit gadiem mēs sēžam ierakumos. Lodes svilpj pāri. Tikai reta, reta negaidīti trāpa kādam biedram. Mašīna pēkšņi izbrauca… bēres. Kas to būtu domājis, tik agri un jau vēzis? Bet pēc piecdesmit mēs pieceļamies pilnā augumā un ejam uzbrukumā. Mēs zinām, ka nekad nesasniegsim ienaidnieka tranšeju. Bet ir jāiet. Lodes svilpj arvien tuvāk un tuvāk. Ienaidnieks šauj arvien precīzāk. Ai! Viens saķer galvu. Gatavs! Ai! Otram trāpa vēderā. Vēl vakar dzērām kāzās. Gatavs! Ai! Kādam trāpa dibenā. Droši vien nekad negaidīja, ka tur trāpīs. Bet tur sāp ne mazāk. Un tāpat – gatavs! Neviens no mums nesasniegs ienaidnieka tranšeju. Visi mēs paliksim kaujas laukā. Bet ir jāiet.

Zinu, ka šonakt atkal visu nakti staigāšu pelēkajā šinelī. Seržants Beridze atkal brēks savā āža balsī: “Zdesj vam ņe doma! Zdesj sovetskij armija!” (“Šeit jums nav mājās, te ir padomju armija!”) Un bagātīgi piemetinās neiztrūkstošos nenoteiktos artikulus: “blē nahui”. Atkal būs sniegs, spērieni, nemitīgas lamas. Un galvā doma: “Man jāiztur! Man jāatgriežas mājās. Es nedrīkstu šeit mirt! Pagājušas jau trīs dienas. Tas ir jau 0.4%. Vēl tikpat un būs procents. Gan viss paies tāpat kā šīs trīs dienas!”

Es sēžu pie bagātīgi klāta galda. It kā māsīcas kāzas. Kā tik uz galda nav! Kūpināta vistiņa, gaļas ruletītes, kūpināts šķiņķis, desas. Es palūdzu, lai man pasniedz vistu. Ēdu, ēdu, bet vista kaut kur pazūd. Paņemu desu. Bet desa pa ceļam pazūd, un man atkal tukšs šķīvis. Es saprotu, ka tas ir sapnī, bet tā gribas ēst, ka sāku lūgties: “Ak, nu kāpēc es nevarētu apēst kaut vienu gabaliņu?” “Celies! Celies!”, mani purina aiz pleca. Ar pūlēm atjēdzos. Kur es atrodos? Es atrodos 2000 kilometrus no mājām. Neganti aukstas un sniegotas Kazahijas stepes vidū. Es esmu ellē! Es esmu pašā elles dibenā! Es esmu Padomju Armijas soda bataljonā!

Man pretī stāv divi biedri pelēkos šineļos. Lietuvietis Ralis un latvietis Kivcāns. Mēs atrodamies Ļeņina istabā. Ir nedaudz pāri desmitiem. Caur netālajām durvīm dzirdama “vakara junda”. Mani biedri nostādīti divās rindās, un pa vidu staigā seržanti ar siksnām, aptītām ap roku ērtākai sišanai. Skan zvēriski rēcieni, sāpju kliedzieni, lamas. Uz grīdas asinis, izmētātas vēstules, diegu spolītes, baltas drēbes gabali. Kāds atkal turējis to visu kabatās. Tā nedrīkst. Bet, ja ieliksi skapītī, rītā tur nekā vairāk nebūs. Un, ja nebūs piešūta apkaklīte, būs “profilakse”. Meistarkandidāts boksā ar neslēptu prieku notrieks nokdaunā vaininieku un vēl piecus pēc viņa. Un būs jāceļas pēdējiem spēkiem, lai nesaspārdītu ribas. Neskaitāmie “gulties, celties” un lamas, nemitīgas lamas. Es to neredzu, bet tas ir tikai šovakar. Citus vakarus es tāpat tur esmu stāvējis. Šovakar man ir īpašs uzdevums – jāsataisa rītam sienas avīze. Abus biedrus man lika izvēlēties kā palīgus. Es zināju, ka viņiem ies garām vakara asins nolaišana, un izvēlējos divus, kuri jau nu likās tie tuvākie. Uz galda ir lielais A2 papīrs, bagātīgi apslacīts ar guaša krāsas miglu. Kaut kādu dizainu jau vajag. Biedri mērcēja zobu birstīti guaša krāsā un, velkot pa to ar pirkstu, izsmidzināja uz papīra. Ja smidzina uzmanīgi, kaut kā jau sanāk. Vismaz nav balts papīrs. Ralis ar redīsspalvām ir uzvilcis virsrakstu. Ar sarkano tušu skaisti sanāk. Kaut kāds mākslinieka talants viņam ir. Es pa to laiku esmu drusku “atslēdzies”, jo svarīga katra minūte, kad vari pagulēt. Skatos, ka biedri nav taupījuši sarkano krāsu. Es jau pieteicu – sarkano vairāk. Sarkanais te patīk. Tāpat kā mūsu asinis.

Biedri savu ir izdarījuši, un es redzu, ka viņi neko vairāk nevar man palīdzēt. Viņi ir vāji izglītoti, pārsvarā no mazgadīgo kolonijām un dažādām specskolām. Viņi skaitās “kriminālie”, es “politiskais”. Esam savākti no daudzām republikām kā “pēdējie mēsli, kuriem vajag mācīt Dzimteni mīlēt”. Apmēram tādu definīciju mums atskaņoja pirmajā dienā. Un apsolījās iztaisīt no mums cilvēkus. Ar ņirdzīgu piebildi “ja izturēsim”… Jā! Ne visi atgriezās mājās.

Piedāvāju biedriem vēl pasēdēt, jo guļamtelpā nupat ir sākusies “vakara vingrošana”. Atskan komanda: “Nogi sorok pjat gradus!” (“Kājas četrdesmit pieci grādi!”) Guļot uz muguras, jāpaceļ kājas dotajā leņķī un jātur. Minūti, divas. Vēders sāk neganti sāpēt, bet ir jātur. Kurš pirmais nolaiž kājas, tam ar siksnas sprādzi pa vēderu! Dzirdu, ka pirmais neiztur mazais Ahundovs. Skan sitieni, kliedzieni. Maza atpūta, kuras laikā populāri skaidro, ka mēs ne ar ko neatšķiramies no dzīvniekiem un ka mūs vajag tā un šitā… Atkal “gradus”. Mani biedri man blakus ir diezgan apmierināti, ka vismaz šovakar tas iet garām, bet viņu acīs tāpat ir satraukums un bailes.

Es sāku domāt, ko nu rakstīt? Avīzei vajag ievadrakstu. Cik labi, ka no bērnības esmu lasījis padomju avīzes. Tagad nav grūti atsaukt atmiņā vajadzīgos štampus. Tā nu sāku. “Sagaidot PSKP XXVI kongresu, mūsu īpašā celtniecības bataljona kareivji visi kā viens lielā sajūsmā pilda ikdienas uzdevumus. Mums jāpaaugstina mūsu tehniskā un idejiskā gatavība…” un tā tālāk. Nodomāju pie sevis: “Tu gan vareni māki pļūtīt. Pēc armijas jāstājas partijā.” Biedri skatās un ironiski pavīpsnā. Mēs saprotam viens otru bez vārdiem. Nupat seržanti norimuši aiziet, jautri tērzēdami un izmezdami pa kādam ņirdzīgam jokam. Es atlaižu biedrus, jo neko viņi man nevar palīdzēt. Pašam priekšā gara nakts, bet jāstrādā ātri. Jau pāri vienpadsmitiem, bet sešos jāceļas. Viss jāraksta krieviski, vēlams bez lielām kļūdām. Man sanāk labi. Sarakstu zampolita (“politiskās daļas priekšnieka”) dotos datus. Kurš jau nu kā tur izcēlies. Tad paliek vēl puse lapas. Zampolits pasūtīja “kaut ko humoristisku”. Izdomā nu! Stipri nāk miegs. Acis veras ciet, galva smaga un tukša. Bet ir jāizdomā kaut kas. Krieviski. Politiski pareizi. Smieklīgi. Cilvēciski. Un tas jāuzraksta elles vidū. Par dzīvi ellē. Jā!… Beidzot atlido Pegazs, laikam nobijies par saimnieka veselību.

Uzrakstu tīri jocīgu stāstiņu. Biedriem rīt patiks. Vismaz kaut kas, vismaz kāda dažādība. Pārskatu, vai nav saskatāma kāda slēpta ķecerība, vai nav izrāvies kas no sirds dziļumiem? Nē, viss labi. Piespraužu avīzi pie dēļa. Tualete ārā. Jāiet. Krietni simts metri pāri placim. Negants putenis. Kaut kur zem 40, jo termometrs sasalis un visu laiku rāda -38 C. Skatos, Kivcāns skrien pretī vienā apakšveļā. “Tu arī?”, noprasu. Viņš priecīgs māj ar galvu. Mums ir apsaldēti pūšļi un jāskrien uz tualeti reizi divās stundās. Arī naktī. Ieeju tualetē. Tā nedaudz atgādina autobusa pieturu ar caurumiem grīdā. Sasaluši urīna un fekāliju blāķi. Atvieglojos. Sasodīti sāp, bet tur es neko nevaru darīt. Atgriežos kazarmā. Ir trīs. Noģērbjos un palienu zem segas. Kazarmā ir auksti. Toverī sasalst ūdens. Virsū varu uzklāt tikai palagu, plāno flaneļa segu un vateni. Vatenis ir jāklāj uz gurniem. Ir nežēlīgi auksti, bet miegs ir stiprāks un momentā aizmiegu.

Spēcīgs spēriens mani izsviež no gultas. Neesmu dzirdējis celšanās komandu. Es neko nejūtu, es vienkārši redzu, kā manas rokas norauj segu, steigā kampj zaļās vatētās bikses, krampjaini bāž zaļo siksniņu sprādzē. Pamanu, ka man slapjas bikses. Esmu apčurājies. Modinātājs nav nostrādājis. Tas ir pirmo reizi. Biedri to redz, bet neviens nesmejas. Visi saprot. Šorīt pagalam neveicas un jūtu, ka nokavēšu. Tā arī ir. Pienāk seržants Mogiļenko un sāk brēkt āža balsī savu “blē nahui”. Trāpa divi sitieni pa galvu. Ne stipri, nieks. Kad jau stājos ierindā, trāpa vēl viens. Padusē. Pārplīst milzu augonis, kurš man tur izaudzis. Stāvu ierindā. Gar sānu siltā straumītē tek strutas un asinis. Kustēties nedrīkst. Tas vēl nav nekas. Man ir netīra apkaklīte. Vakar man nebija laika. Bet teikt to ir bezjēdzīgi. Arī uz kakla man ir pāris augoņi. Tie asiņo un smērē apkaklīti. Atskan komanda: “Apkaklītes!” Es padevīgi atpogāju āķīti un izplešu savu apkakli. Pienāk Mogiļenko. “Ā, tā jau domāju! Latvijas nacionālais varonis ir netīrelis”, viņš ņirdzot saka. Protams, sitiens pa žokli. Nokritu biedriem pie kājām un dabūju vēl ar zābaku pa gurnu, jo neesmu ātri piecēlies. Šoreiz blakus biedrus nesit. Nav bokseris. Tam gan šī izprieca patīk.

Skatos uz konjaku. Laikam jāielej ceturtā glāzīte. Naktī viss atkal ies juku jukām. Atkal pelēkie šineļi, sitieni, spērieni. Un atkal pamodīšos šausmās. Es to izgāju. Un izturēju. Ko tad es tagad drebu? Tāds nieka rentgens vien ir.

Vēsture kā mākslas forma

Vēsture mums pazīstama kā zinātne, kas pēta pagātnes notikumus un sakarības. Vēstures uzdevums ilgstoši bijis kalpot par mācību grāmatu cilvēcei, mēģinot aprakstīt un ieraudzīt notikumus lielākās kopsakarībās, saprast, kāpēc viss attīstījies tā un ne citādi. Cilvēces vēsturei kļūstot garākai, tajā ieviesta periodizācija, vēstures posmiem piešķirti nosaukumi. Ne vienmēr izpratne par to, kā tieši jāpieraksta un jāpēta vēsture, ir bijusi vienota. Sengrieķu autors Hērodots, saukts arī par “vēstures tēvu”, kā arī viņa laikabiedrs Tūkidids uzskatīja, ka vēstures pierakstīšanas mērķis ir patiesības atklāšana. Viduslaikos uz vēsturi raudzījās kristietības kontekstā, hronisti pierakstīja notikumus hronoloģiskā secībā, nepievērsa īpašu uzmanību autorībai un nevairījās arī kādus avotus labot, ja tos uzskatīja par “nepareiziem”. Renesanses laikmetā, iepazīstot sengrieķu autorus, vēsturnieki atgriezās pie vēstures stāstošā formā, savukārt apgaismības laikā par vēsturnieka uzdevumu kļuva patiesības meklējumu turpināšana, ne tikai apkopojot faktus, bet arī darot to konceptuāli, atklājot procesu un notikumu savstarpējo saistību, cēloņsakarības. Ar postmodernisma rašanos, sabiedrībā zūdot ticībai par visaptverošu patiesību iespējamību, 20. gadsimta 70.–80. gados vēstures pētniecībā uzsvars pārvirzījās no lielajiem politiskajiem un sociālajiem procesiem un struktūrām uz parastu cilvēku dzīvēm.

Nonākšana pie atziņas, ka cilvēces vēsture ir daudzu atsevišķu vienlīdzīgu indivīdu biogrāfiju summa, ir brīdis, kad tā visciešāk pietuvojas izpratnei, ko varētu saukt par vēsturi kā mākslas formu. Indivīds ar vēstures palīdzību pēta pats sevi un citus indivīdus. Vēstures atspoguļošana no indivīda skatu punkta rodas divu pretēju spēku sadursmē – mākslinieka radošā interpretācijas brīvība pretojas objektivitātei, kura būtu jāpielieto, nodarbojoties ar vēstures atspoguļošanu.

Kāpēc es šeit piesaucu mākslu? Kāda indivīda subjektīvo vēsturi mūsdienās lieliski spēj atklāt arī mākslinieks, kurš transformē savu unikālo pieredzi aplūkojamos objektos. Mūsdienu mākslas darbos nereti izmanto kompilāciju. Sastopama ne tikai jaunrade, bet arī atsauces uz vēsturiskiem notikumiem, izmantoti publisko vai privāto arhīvu materiāli, videodarbi. Nereti to visu papildina tekstuāls vēstījums, kādā telpas malā lasāma autora biogrāfija. Taču tas nevienā brīdi nenozīmē, ka starp subjektīvas mākslas vides aplūkošanu un vēstures apgūšanu varam likt vienādības zīmi. Lauki var pārklāties, taču tie nav identiski. Mākslinieka darbības vektors ir pretējs vēsturnieka pieejai, viņš gremdējas individuālajās sajūtās un pieredzē, meklē faktus un notikumus, kas atstājuši uz viņu īpašu iespaidu – piemēram, sarūgtinājuši vai iepriecinājuši. Simboliem piesātinātie izteiksmes līdzekļi, kuros sajūtams vārdiem nepasakāmais, kāda fakta nozīmību neizbēgami izcels pāri citiem un padarīs to par absolūtu notikumu laikā un telpā. Līdz ar to galvenā atbildība jāuzņemas pašam skatītājam – cik nopietni un nekritiski viņš uztvers mākslinieka pausto vēstījumu par konkrētu notikumu un kā viņš to integrēs savās līdzšinējās zināšanās par pasauli.

Vēl viens aspekts vēstures kā mākslas formas parādībai ir pagātnes un tagadnes sapludināšana vienā veselumā un robežu nojaukšana. Tas, kas ir svarīgs šodien, kļūst svarīgs arī tajā, kas bijis. Vēsture vairs nekalpo kā mācību grāmata un durvis uz pagātni, bet kā spogulis, kurā priecāties par paša atspulgu. Taču īsta vēsturnieka uzdevums ir neiepludināt pagātnes personāžos savas vērtības, pārliecību un uzvedību. Vēsturiskais revizionisms ir pamatots tikai tādā gadījumā, ja kaut kas ļauj domāt, ka tā laika cilvēki domājuši par lietām citādi, nevis tāpēc, ka mēs par šīm lietām citādi domājam šobrīd. Sabiedrībai jābūt nobriedušai un jāmācās atzīt, ka kādu rasistisku vai citādi diskriminējošu izteikumu izslēgšana no vēstures notikumiem vai grāmatu cenzūra nepadarīs vēsturi par nebijušu, tāpat kā dzimumu un rasu vienlīdzības iekļaušana vēstures modernajā interpretācijā nepadarīs pagātni iekļaujošāku.

Sabiedrībā rodas milzīga problēma tajā brīdī, kad vairs nav iespējams nošķirt mākslinieku kā pilnīgi leģitīmu personīgo pārdomu un vēlmju atspoguļotāju, kurš savās darbībās izmanto tiesības uz izteiksmes brīvību, no apzināta pagātnes pārrakstītāja. Šādā veidā mēs neapzināti pazaudējam to vēsturi, kas bija vērsta uz universālas patiesības un gudrības meklēšanu un atzīšanu. Lai cik rūgtas nebūtu atsevišķa indivīda atklāsmes par kādu pietiekami nenovērtētu un nepamanītu notikumu vai viņu pašu kā marginālas sabiedrības grupas locekli, jāiemācās pieņemt, ka kopējā civilizācijas vēsturē tas var arī nespēlēt tik izšķirošu lomu. Tā ir bīstama ilūzija, piešķirt milzīgu nozīmi tam, kas cilvēkus nenoved pie patiesības meklējumiem. Drosmīga patiesības atzīšana padara cilvēku rīcībspējīgu un gudru, kamēr izlikšanās agri vai vēlu atduras pret realitāti. Tā rakstnieks Albērs Kamī romānā Mēris apraksta cilvēkus, kuri mēģināja izlikties, ka mēris un pilsētas izolācija jau beigusies: “Ja dažiem no mums uznāca kārdinājums dzīvot nākotnē, viņi drīz vien no tā atteicās, jūtot sūrstam brūces, ko iztēle galu galā cērt visiem, kuri uz to pārāk paļaujas.”

Interesanti novērot, ka latviešu tautas vēsture mākslas filmās ir tā joma, kurā iedzīvotāji visskaļāk diskutē un iebilst nekorektai pagātnes notikumu atspoguļošanai, un uzdrošinās paust savas bažas par vēstures transformēšanu. Laikam ir pārāk sāpīgi atcerēties padomju okupācijas gados pieredzēto. Noskatoties Viestura Kairiša filmu Pilsēta pie upes, vēsturniece un Latvijas Okupācijas muzeja darbiniece Inese Dreimane laikrakstā Latvietis vīlusies raksta: “Atzīšos, es gāju uz kino seansu ar bažām. (..) Visnotaļ saprotami jautājumi un pārdomas, zinot, ka mūsdienās ir ļoti populāri uz lietām un notikumiem skatīties no citiem diskursiem un tā tālāk. Diemžēl augstāk minētās bažas, skatoties filmu, izrādījās absolūti mazsvarīgas uz faktoloģisko neprecizitāšu un pat klajo melu fona, kurus nācās vērot. Rakstu šīs rindas ar smagumu sirdī, jo – čakarēt Latvijas vēsturi tomēr vajag ar mēru. Tak šoreiz ir pāri šim mēram. Pamatīgi.”

Prasība neradīt izkropļotu priekšstatu par pagātnes notikumiem parasti atduras pret to, ka tā ir mākslas filma nevis dokumentāls vēstījums. Šeit jau atkal saduras divi nozīmīgie spēki – mākslinieciskās izteiksmes brīvība un vēsturiskās patiesības meklējumi. Līdzīgās pārdomās par to, cik nozīmīga ir vēsturiskās precizitātes ievērošana pretstatā izteiksmes brīvībai, varam grimt, aplūkojot vēstures izpētes procesus, kuri iekļauti kādas modernas ideoloģijas diskursā. Teiksim, ja māksliniece ir feminisma pētniece, tad vēsture tiek skatīta caur šo prizmu. Ja mākslinieks interesējas par postkoloniālismu, tad neizbēgami darbos sastapsim norādes uz kādas teritorijas pamatiedzīvotāju pārdzīvojumiem. Taču jautājums ir par to, ko tieši mēs vēlamies šajā pagātnē atrast. Vai to, kas ir savulaik radījis patiesas zināšanas un vērtīgāko cilvēces ideju apkopojumu, kuras katra paaudze manto no iepriekšējās, fonā nenoliedzami eksistējot dažādiem diskrimināciju paveidiem? Vai vienkārši pierādījumu, ka pagātnē atrodams gandrīz viss (jā, patiesi, arī sievietes, zemnieki un vergi)? Neviens neapšaubīs, ka cilvēka dzīve ir pārāk īsa, lai apgūtu un izlasītu visu, kas tapis šo gadsimtu laikā, tāpēc šķistu vērtīgi tomēr saglabāt kaut nelielu izpratni par vērtīgākajiem pieturas punktiem.

Kā rāda līdzšinējā vēsture, lai cik ļoti cilvēks necenstos, viņš nekad nebūs pilnīgi nevainojams ne mijiedarbībā ar apkārtējo pasauli, ne pagātnes interpretācijā. Šāda atklāsme, protams, ir kaitinoša, jo gribas ticēt tam, ka ne tikai esošo, bet arī pagājušo iespējams izlabot un uzrādīt ar vienu unikālu māksliniecisku vēzienu. Tā sauktā liberālā pieeja, kuras centrā ir “cīņa par mieru un taisnīgumu”, postulē, ka izlīgums ar pagātni ir iespējams tikai pēc pilnīgas taisnīguma atjaunošanas. Taču viss nebūt nav tik vienkārši. Liberāla sabiedrība automātiski nenozīmē iekļaujošu sabiedrību, un netaisnīgu pagātnes notikumu izvērtēšana ir gana sarežģīts jautājums. Vēloties kaut ko vērst par labu, it īpaši tik vienkāršotā veidā, var viegli ieslīdēt otrā grāvī – nevis nonākt pie kādas objektīvas patiesības un taisnīguma, bet tikai uz laiku pārrakstīt vēsturi, proti, ierakstīt “uzvarētāja” vietā “zaudētāju”. Interesanti, ka šo frāzi “vēstures pārrakstīšana” tiešām bieži lieto. Tā Latvijas Laikmetīgās mākslas centra vadītāja Solvita Krese 2020. gada augustā notikušajā diskusijā ar nosaukumu Cenzūra: kuriozs gadījums pēc Annemarijas Gulbes personālizstādes “Love Re-Search” saka: “Es gribētu nedaudz paskatīties, kas vispār ir cenzūra un kā tā mainījusies gadu gaitā. Tas, kas bija nepieņemams agrāk, tagad ir pieņemams un akceptējams. Mēs redzam, kā sabiedrībā ienāk jauni diskursi – feminisma kontekstā tā ir #metoo kustība, tāpat mēs pārvērtējam koloniālo vēsturi. Šis ir ļoti interesants laiks, kurā pārrakstām vēsturi un ejam jaunā pieredzes laukā, skatāmies, kā tas veidojas.” Tiecoties kaut ko pārrakstīt, mēs kaut ko neizbēgami pazaudējam, un nākotnes pētniekiem būs kārtējo reizi jāmēģina nošķirt rakstītā vēsture no patiesās notikumu gaitas.

Ja neskaita vēsturiskās neprecizitātes radīšanu, šādai vēstures pārrakstīšanas pieejai ir arī citi blakusefekti, kuriem pievērsušies kolektīvo atmiņu pētnieki. Piemēram, horvātu teologs un pētnieks Miroslavs Volfs (Miroslav Volf) savā grāmatā Atmiņas beigas: Atcerēties taisnīgi vardarbīgā pasaulē norāda, ka “netaisnības uzrādīšanas iznākums var vest gan uz taisnīguma atjaunošanu, gan arī radīt jaunu netaisnīgumu. Cietušie, jūtot rūgtumu, dusmas un naidu, arī paši var kļūt par pāridarītājiem.” Vācu kultūras atmiņas pētniece Aleida Asmane (Aleida Assmann) savā esejā grāmatai Atmiņa: piekļuve aizliegta atzīst, ka vienmēr pastāvēs iespēja pagātnes netaisnību pieminēšanu izmantot ne tikai dziedināšanai, bet arī nesaskaņu veicināšanai starp dažādām iedzīvotāju grupām.

Šobrīd dažādās iedzīvotāju grupas, cīnoties par pārrakstīšanas tiesībām, nonāk pie diezgan radikāliem risinājumiem. Cilvēki, kuri nav bijuši gana apsviedīgi savas ikdienas leksikas nomainīšanā, zaudē darbu, iespēju izteikties un sociālo stāvokli sabiedrībā. Vai jaunas netaisnības radīšana pūļa piespriestu nesamērīgu un neprognozējamu sankciju veidā būs risinājums, kas vedīs pretī gaišajai nākotnei un liks cilvēkiem mainīt savu līdzšinējo pārliecību un vienoties identiskā pagātnes un nākotnes redzējumā?

Naids rada naidu, un ārēja pakļaušanās veicina liekulību, nevis izveido jaunu izpratni par notikušo. Turklāt, kā atzīmē Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs rakstnieks Kadzuo Išiguro, tajos brīžos, kad autors, baidoties kaut ko pateikt nepareizi, cenzē sevi pats, radošums (arī tas, kurš rada vērtīgas, jaunas idejas) mirst. Lai gan Latvijas iedzīvotāji jau vēsturiski ir pieraduši pie cenzūras pastāvēšanas padomju okupācijas gados, negribētos, neatkarīgā valstī dzīvojot, atgriezties laikos, kad, lai pavēstītu savas domas, bija nepieciešams īpašs valodas lietojums.

Iesākumā radīja Dievs

Radīšanas stāstu – kā jebkuru citu stāstu Bībelē – ir paredzēts klausīties. Kaut arī vairs nevar vienkārši apsēsties smiltīs, lai ar izbrīnu noskatītos uz dūmos un zibeņos ietīto Sinaja kalnu, kur runā Dievs, tomēr ieteicams šos 31 pantus izlasīt skaļi sev priekšā, lai sadzirdētu, kā tie skan.

Sadzirdēt var dažādi. Liela nozīme ir klausītāja zināšanu krājumam. Piemēram, cilvēks, kurš būtu savu dzīvi vadījis verdzībā Ēģiptē, pievērstu uzmanību, cik maznozīmīga vieta šajā stāstā ir Saulei, kuru Ēģiptē pielūdza kā dievu… Tā ir radīšanas ķēdei pa vidu. Tā gan veic dievišķo funkciju – šķir gaismu no tumsas un valda pār dienu, bet noteikti nav pasaules vai cilvēku likteņu valdniece.

Gados jaunākiem kalna vērotājiem šie stāsti bija pirmā un galvenā izglītība. Viņi arī būs tie, kas veidos Israēla valsti (13.– 6.gs. AC [Ante Christum, latīņu val. pirms Kristus, red. piezīme]) tajā zemē, uz kuru dodas. No jūdiem, kas sēdēja pie Sinaja, tikai tie, kuriem vēl nebija divdesmit gadu, ieies Apsolītajā zemē (4.Moz. 14:29). Viņiem daudz jāmācās, lai veidotu savu valsti. Viņi klausās, kā eņģeļi stāsta par Pasaules radīšanu (Ap.d. 7:38), un viena frāze vijas stāstam cauri kā refrēns: vaiyo’mer ‘Elohim… vaiyo’mer ‘Elohim – un sacīja Dievs… un sacīja Dievs:

lai top gaisma – viena diena;
lai top debesu velve – sekojošā diena;
lai zeme izdod kokus – trešā diena;
lai top spīdekļi – ceturtā diena;
putni lai lido pa debess velvi – piektā diena;
lai zeme izdod dzīvus radījumus un zemes zvērus… darīsim cilvēku – sestā diena.

Kopsakarības – gaisma un spīdekļi; debesu velve un putni tajā; zeme izdod kokus, tad zvērus; cilvēku veido no zemes – iezīmētas tik uzkrītoši, lai tās pamanītu pat tuksneša smiltīs sēdošie nomadi.

Pirmās trīs lietas – gaisma, debesu jums un koki – ir nekustīgi. Spīdekļi debesu jumā kustas – pieci no tiem, redzamās planētas, pa noteiktiem ceļiem. Putni lido debesu jumā, un gājputni tajā seko saviem nospraustajiem ceļiem. Meža zvēri iet pa savām takām, un cilvēks staigā brīvi, kur pašam patīk. Pretmets nekustīgs–kustīgs, apjoma dalīšana divās pretrunīgās daļās – vēlāk šo prasmi ar nosaukumu “dihotomiskais dalījums” Platons ielika Rietumu civilizācijas pamatos. Pie Sinaja kalna tika mācīta tā grūtākā versija – proti, kustīgums bija pieaugošs.

Ēģipti pametušajiem izraēliešiem ebreju bija mātes valoda, bet ne visiem tā bija pirmā – daudzi pasauli bija sākuši apjaust ēģiptiešu mēlē. Daži vārdi no tās palika ebreju valodā uz visiem laikiem: kā mērvienības – ‘pusstops’, hin un ‘sprīdis’, zeret. No jauna apgūstamā dzimtā valoda nebeidza pārsteigt ar sīkajām, bet nozīmīgajām detaļām. Klausīties vajadzēja ļoti uzmanīgi, ne pa ausu galam – sākot ar pirmo vārdu Bībelē b’reishit, kas, godīgi sakot, ir gramatiska kļūda. Pirmajam līdzskanim piesaistīts patskanis shva, norādot, ka lietvārdam ‘iesākums’ jābūt daļai no salikteņa. Tas ir iesākums kaut kam, tāpēc jāseko otram lietvārdam. Bet otrais ir darbības vārds bara, ‘radīt’. Lai tas būtu iesākums par sevi, pie pirmā līdzskaņa jābūt patskanim kamatz – tad Bībeles pirmais vārds skanētu bareishit, ‘iesākumā’.

Izcilais Vecās Derības komentētājs Raši (rabīns Shlomo Yitzchaki, 1040–1105) paskaidroja, ka šāds praktiski netulkojams gramatisks paradokss lietots apzināti, lai norādītu, ka:
1) radīšanas stāsts nav par radīšanas secību, visas lietas tiek noteiktas iesākumā, tās ieņem savu vietu radībā tad, kad tām tajā ir jēga;
2) radīšana ir ārpus laika, tas nav iesākums kaut kam, tas ir iesākums visam.

Šie divi patskaņi: kamatz – tāds, kā saplacināts lielais ‘T’ un shva, kas rakstīts izskatās kā divi punkti, viens virs otra ‘:’, izšķir, vai Radīšanas stāsts ir viens no daudziem, kam “sākums sensenos laikos”, vai arī tas ir “ārpus laika, pirms visiem laikiem”.

Radīšanas stāstu saskaņot ar cilvēka laika izjūtu centās jau Midrāšs[1] (Vayikra Rabba 29:1), kurā Rakstu viedie vienojās, ka, Pasaules sākumu pieminot, ir jāsvin nevis pirmā diena, kad tapa debesis un zeme, bet sestā, kad tapa neshama – cilvēka dzīvā dvēsele. Pasaule ir radīta tad, kad cilvēks sāk apjaust tās jēgu. Sešas radīšanas dienas tiek izņemtas no pārējā kalendāra, jo tām ir atšķirīga skaitīšana: “un tapa vakars un tapa rīts” – tā cilvēki laiku neskaita. Pēc Ādama tiek lietots ierastāks kalendārs – gadi, nedēļas, dienas. Israēlieši dienas garumu mērīja no vakara līdz vakaram (ne rītam), un rezultāti bija atšķirīgi. Reizēm vakars iestājās ar saules rietu, reizēm tikai, kad pirmās trīs zvaigznes bija redzamas – svētku dienas bija garākas. Cilvēks ne pārāk precīzi orientējas laikā un telpā, būt “īstajā vietā pareizajā laikā” tam ir liela veiksme, tādēļ, lai tas nenokavētu Sabatu un nebaidītos to izbaudīt līdz beigām, cilvēkam ir atļauts aizņemties laiku no krēslas joslas.

Komentētājs Nahmanīds (rabīns Moses ben Nahman, 1194–1270) pievērš uzmanību tam, ka erev, ‘vakars’ nozīmē arī ‘sajukt’, bet boker, ‘rīts’ pamatnozīme ir ‘meklēt’, ‘izpētīt’, ‘sakārtot’. Savukārt jēdziens yom ehad, ‘viena diena’ var apzīmēt debesu juma stāvokli. “Un tapa vakars un tapa rīts – viena diena” var saklausīt kā: “Un sajukums un sakārtošana – viens cēliens debesu kustībā”.

Komentējot Mozus vārdus “piemini senās dienas, ņem vērā gadus no audzes uz audzi” (5.Moz. 32:7), Nahmanīds paskaidro, ka runa ir par diviem kalendāriem: “senās dienas” ir sešas radīšanas dienas, bet “gadi no audzes uz audzi” – laiks, kurā Ādama bērni spēja apjaust, kas ticis darīts viņu labad.

Cits izcils Vecās Derības komentētājs Maimonīds (rabīns Moses ben Maimon, 1135–1204) Šaubīgo ceļvedī raksta, ka Ādams dzīvoja reizē ar citiem, viņam ārēji līdzīgiem humanoīdiem, kuriem tomēr trūka apziņas, spējas lietot piemītošo intelektu bez galēja kaitējuma sev pašiem. Ādams bija pirmais starp tiem, kuriem piemita īpašā Dieva radītā cilvēka dvēsele neshama. Radīšanas stāstā uz to norāda uzmanīgai ausij pamanāma detaļa. Dievs vispirms saka: veidosim cilvēku ‘adam (1.Moz. 1:26), bet nākamajā pantā Viņš rada ha’adam, ‘to cilvēku’. Ha ir ne tikai noteiktais artikuls, bet arī īpašs tituls, kvalifikācijas pakāpe – tā Ābrams vēlāk kļūs par Ābrahamu. Tāpat zīmīgi, ka šī ir trešā un pēdējā reize, kad Radīšanas stāstā lietots jau pieminētais darbības vārds bara, ‘radīt’, kuram, kā jau minēts, ir īpašība parādīties negaidītās vietās. Otrajā reizē bara ir dzirdams, kad Dievs radīja “visus dzīvus radījumus, kas rāpo un mudž”, un arī tas ir negaidīti, jo dzīvas lietas – zāle, augi, koki tapa pieminētas jau 10 pantus agrāk.[2] Rabīns Raši nepalaiž garām svarīgās detaļas dzīvības elementu pirmajā minējumā – vaiyo’mer ´Elohim, “un sacīja Dievs”: “Lai zeme izdod zāli un augus, kas sēklu nes, un augļu kokus, kas augļus nes, pēc savas kārtas” (1.Moz. 1:11) un nākamajā pantā: “Un zeme izdeva zāli un augus, kas savu sēklu nes, pēc savas kārtas, un kokus, kas augļus nes, kam sēkla sevī, pēc savas kārtas”. “Augļu koki” pārvērtušies vienkārši par “kokiem”, toties to augļiem “ir sēkla sevī”, bet zāle un augi ieguvuši īpašību nest sēklu “pēc savas kārtas”, kas tiem pat nebija uzdota. Raši paskaidro, ka reproducējoties dzīvās lietas nepārkopē visas pazīmes – ir iespējamas izmaiņas. Šādas spējas izmaiņas sauc par mutācijām, un tās ir plaši pazīstamās “evolūcijas teorijas” pamatā.

Otru parādību Raši izskaidro tā, ka zāle bija ievērojusi koku īpašību un sekojusi tai. Ideja, ka dzīvā vide varētu, novērojot pati sevi, tiekties uz lielāku sarežģītību, zinātnes pasaulē ir jaunāka “evolūcijas teorijas” forma. Pret to tajā nereti izturas ar lielām aizdomām – pārāk jau nu poētiski izklausās. Savā darbā Radošā evolūcija filozofs Anrī Bergsons rakstīja par élan vital, ‘vitālo spēku’, kas, darbojoties neatkarīgi no dabiskās atlases, virza evolūcijas procesu pretī iespējami labākajam mērķim. Līdzīgu domu attīstīja jezuīts Pjērs Teijārs de Šardēns, ieviešot jēdzienu le point Oméga, ‘Omegas punkts’ – augstāko sarežģītības un apziņas līmeni, uz kuru tiecas Visums. Kā uz to virzošo spēku Šardēns min “mīlestību”, ar to domājot “sevi uzupurējošu darbu tuvākā labad”, kā mīlestību definē Jēzus Kristus. Omega, grieķu alfabēta pēdējais burts, norāda, ka Visuma mērķis ir Kristus, kurš pats par sevi teica: “Es esmu Alfa un Omega” (Jņ. Atkl. 1:8; 21:6; 22:13). Alfa ir grieķu alfabēta pirmais burts, un tā ir norāde uz senebreju hokmah, ‘gudrību’, kas bija “Dieva rīcībā jau no pirmlaikiem”, pirms Radīšanas (Sal. Pam. 8:22-31). Līdzīgi Aristotels aprakstīja Pirmkustinātāju – mūžīgo dievišķo prātu, kurš prāto pats sevi un ir izraisījis visu, kas ir, nevis dodot tam pirmo grūdienu, bet esot mērķis, uz ko tiekties.

Citi skaidrojumi, kas atgādina tēzi par dabu, kura attīstās atbilstoši sevis pašas novērojumiem, ir pazīstami zem vienojoša apzīmējuma “kvantu evolūcija”. To pamatā ir doma, ka kvantu mehānika, neskatoties uz tās “dīvainību”, darbojas ne vien subatomiskā līmenī, bet ir iesaistīta arī bioloģisko sistēmu evolūcijā un noturībā. Dzīvā vide pati sev ir novērotāja un sakārto mutācijas piemēroto (paliekošo) un “ne pārāk” grupās. Latviešu valodā par to ir rakstījis fiziķis Vjačeslavs Kaščejevs.[3]

Trešo vārdu Radīšana stāstā ’Elohim, ‘Dievs’ Nahmanīds skaidro kā salikteni no ‘spēks’ un ‘visi’. Tas būtu Visu spēku spēks. Raši uzsvēra, ka daudzskaitļa forma pauž Dieva būtību – Viņam pieder visi spēki jeb visa vara. Dieva iekšējā vienība ir svarīgākais aspekts Viņa kā Pirmspēka izpratnē. Kad Jēzum jautāja: “Kurš likums ir visaugstākais?”, Viņš atbildēja: “Klausies, Israēl, Tas Kungs, mūsu Dievs, ir viens vienīgs Kungs” (Mk. 12:29).

Vienība ietver bezgalību. Jebkurš spēks un jebkurš dabas likums, kāds ir ticis formulēts vai vēl tiks formulēts, piemīt Dievam no pašiem pirmsākumiem. Cilvēki parasti krīt ķecerībā, iedomājoties, ka bezgalība ir kāds ideāls skaitlis, līdz kuram spēj aizskaitīt, kā stāsta anekdote, tikai Čaks Noriss. Bezgalība ir lielāka par jebkuru reālu skaitli – tā ir neierobežoti turpināms process. Viens no visvieglākajiem veidiem, kā apjaust bezgalību, ir uzdevumu virkne par tūrisma aģentūru ∞, kurai pieder viesnīca ar bezgalīgi daudz istabām un autobusi ar bezgalīgi daudz sēdvietām. Kādā dienā pie viesnīcas, kurā visas bezgalīgi daudzās istabas bija aizņemtas, piebrauca autobuss, kurā bija bezgalīgi daudz jaunu viesu. Kur lai viesnīcas menedžeris tiem visiem ņem vietas? Viesnīca ir ēka ar vienu bezgalīgi garu gaiteni – kreisajā pusē istabas ar nepāra numuriem 1, 3, 5, 7,…; labajā pusē pāra 2, 4, 6, 8,…. Menedžeris palūdz katram iemītniekam pareizināt savas istabas numuru ar 2 un pārcelies uz istabu ar tādu ciparu uz durvīm. Viesis no 1. istabas pārceļas uz 2. (un pirmā istaba paliek tukša), no 2. uz 4. (otrajā ievācas viesis no pirmā numura), no 3. uz 6. (trešā paliek tukša), no 4. uz 8. (ceturtajā ievācas viesis no otrās) un tā tālāk. Rezultātā visas istabas gaiteņa kreisajā pusē (ar nepāra numuriem) paliek tukšas – un tā kā ir bezgalīgi daudz nepāra skaitļu, tad visiem autobusa pasažieriem pietiek vietas.[4]

Bezgalības koncepta ietvaros neizbēgams ir jautājums: ja Dievs ir bezgalīgs, tad kur atradās vieta Visumam? Atbildi formulēja Īzaks Luria (rabīns Yitzhak Lurya, 1534–1572) tēzē par simsum – Dieva koncentrēšanos, kondensēšanos vai saraušanos. Process ir salīdzināms ar creatio ex nihilo,[5] tomēr visa iesākumā ir nevis “nekas”, bet Dievišķā būtība – visu varu, spēku un likumu apkopojums. Vārda bara, ‘radīt’ cita nozīme ir ‘nogriezt’, ‘izcirst’. Jozuas grāmatā (17:15,18) bara tiek lietots, aicinot nolīst līdumu. Visu spēku spēks koncentrējas, “nolien Sevī līdumu”, un šajā līdumā jeb laiktelpā rodas Visums, kurā darbojas dabas likumi un dabas spēki. 1973. gadā fiziķis Edvards Trijons publicēja rakstu “Vai Universs ir vakuuma fluktuācijas?”, kurā izvirzīja tēzi, ka Universs ir tapis no “nekā” kvantu fluktuāciju rezultātā. “Nekas” ir laiks, telpa un virkne dabas likumu (relativitātes teorija, kvantu nenoteiktības princips utt.), kas ir Dieva simsum jeb saraušanās sekas.

1927. gadā jezuīts Žoržs Lemetrs (Georges Lemaître, 1894–1966) publicēja savus novērojumus par Visuma izplešanos. Visums izskatās līdzīgs rozīņmaizei cepeškrāsnī – visas rozīnes (galaktikas) attālinās viena no otras ar ātrumu, kas proporcionāls viņu attālumam, proti, jo tālāk, jo ātrāk. Precizētā veidā šī tēze pazīstama kā Habla likums.

Fiziķis Džeralds Šrēders (Gerald Schroeder) Universa eksponenciālo izplešanos pārrēķināja “debesu juma” kustības seno dienu cēlienos U32; U16; U8; U4; U2; U1:
viena diena ~ 0 –> 7 miljardi;
sekojošā diena ~ 7 –> 10.5 miljardi;
trešā diena ~ 10.5 –> 12.25 miljardi;
ceturtā diena ~ 12.25 –> 13.13 miljardi;
piektā diena ~ 13.13 –> 13.57 miljardi;
sestā diena ~ pēdējie 220 miljoni gadu.

13.79 miljardi gadu ir tīri pieklājīgs Visuma vecuma aprēķins. Vēl aizpagājušajā gadā to uzskatīja par pāris miljardiem gadu vecāku.

Talmuda senākajā daļā Mišna, kuru uzskata par Mozum Sinaja kalnā mutiski dotu pamācību līdztekus rakstītajam Likumam (Torah), Radīšanas stāsts ir minēts kā līdzība (Mishnah Chagigah 2:1). Viedie to drīkst izskaidrot tikai privātās sesijās un ne vairāk kā vienam klausītājam vienā reizē. Līdzības bija Jēzus Kristus iecienītais izteiksmes veids. Tie ir stāsti ar mērķi nevis izklāstīt kādu notikumu, bet gan ar tā palīdzību izskaidrot kādu nozīmīgu principu vai jēdzienu. Līdzībai, atšķirībā no alegorijas, kurā visas daļas ir fikcionālas, pamatā ir vēsturisks notikums, kurš norāda uz tās dziļāko jēgu; bet, tāpat kā alegorija, arī līdzība ir interpretējama dažādos līmeņos.

Viens spilgts dažādu interpretāciju iespējamības paraugs ir jau pieminētā debesu velve. Otrajā dienā “Dievs sacīja: lai top velve (raqia) ūdeņu vidū”. Vienā interpretācijā velve ir firmaments, kas kalpo kā kopīgs fons zvaigžņu un putnu kustību dinamisma novērošanai un salīdzināšanai. Midrāša Rakstu viedie un Raši raqia skaidro pirmajā dienā radīto debesu sabiezējumu, kā alūziju izmantojot piena sarecēšanu. Raši atzīmē, ka koagulēšanās esot bijusi Dieva pavēle. Raqia ir lietvārda forma no darbības vārda raqa, ‘izstiept’, ‘izvērst’ – bez stiepjamā materiāla apzīmēšanas. Kas top izvērsts vai sabiezināts, ir jāsecina no konteksta. Otrajā debesu kustības posmā kvantu fluktuāciju rezultāts tiek “sabiezināts” tajā matērijā, no kuras veidotas galaktikas un arī mūsu Zeme.

Līdzībās detaļām ir milzu nozīme. Ja Jēzus stāstos par “Pazudušo dēlu” vai “Žēlsirdīgo samarieti” izmainītu vai pazaudētu kaut vienu pašu vārdu, to jēga varētu izmainīties līdz nepazīšanai. Talmudā (Bereishit Rabbah 3:7) uz kādu nozīmīgu detaļu norāda rabīns Bārsimons: nav sacīts “bija vakars”, ir sacīts “UN bija vakars”; no tā secināms, ka bija vēl kāda laika sistēma. Rabīns Abahs sacīja: tas māca, ka Dievs veido pasaules un iznīcina tās, sacīdams: “Šī Man patika, tās Man nepatika.”

Kopš 1957. gadā fiziķis Hjū Everets (Hugh Everett, 1930–1982) izvirzīja “daudzo pasauļu skaidrojumu”, idejas par paralēliem visumiem vai Multiversu nav zaudējušas popularitāti ne zinātnes, ne zinātniskās fantastikas sfērās. Tām sekojot, brīžam šķiet, ka rabīni Bārsimons un Abahs mierīgi turpina savu rāmo Rakstu ekseģēzi pāri laikmetu sliekšņiem.

Sešos izmērāmos laika cēlienos Dievs bara, ‘rada’ no nekā jeb sevis matēriju, dzīvību un apziņu. Dievs ‘amar, ‘saka’ – nosprauž, formulē likumus, pēc kuriem radība attīstās pretī tai nospraustajam mērķim. Un Dievs asa, ‘veido’ – pavērš nepieciešamajā virzienā, piešķir papildus raksturojošās īpašības.

Apmēram tā senie Rakstu pratēji apcerēja Radīšanas stāstu. Sekojot gadsimtos uzkrātām zināšanām un noslīpētām metodēm, viņi izteica savus minējumus. Gadu simtiem un tūkstošiem vēlāk citi viedi ļaudis cenšas aprakstīt esamību. Lietojot savus novērojumus un noslīpētas metodes, viņi izsaka savas hipotēzes. Pārsteidzošā kārtā senie minējumi un vēlākās hipotēzes bieži ir savstarpējā harmonijā. Tās vairāk papildina viena otru nekā runā pretī.

Radīšanas stāsta mērķis ir iemācīt tā klausītājiem domāt par dzirdēto un pieredzēto: ieraudzīt kopsakarības, izdarīt vispārinājumus un secinājumus, pamanīt un izprast paradoksus. Jo uzmanīgāk tajā klausāmies, jo labāk mums sanāk.

[1] Midrāšs – kopīgs nosaukums 1. gadu tūkstotī AC tapušiem Vecās Derības rabīniskiem skaidrojumiem, kurus 13. gs. savāca un apkopoja tā, lai Veco Derību varētu komentēt pantu pa pantam.

[2] 11. pantā “sacīja Dievs” un nākošajā: “zeme izdeva” – top likumi, pēc kuriem dzīvība attīstīsies, veidojot aizvien sarežģītākas formas. Dzīvība tiek bara, ‘radīta’ vēlāk, 21. pantā, kad izveidoti tai nepieciešamie apstākļi. Dievs to rada no Sevis – no nekā. Dzīvība, ko veido dezoksiribonukleīnskābju ķēdes, ribonukleīnskābju spirāles, aminoskābes un adenozīntrifosfāts kā bioķīmisks enerģijas avots, ir pārāk kompleksa struktūra, lai taptu no dažām “pusdzīvām” organiskām molekulām.

[3] https://egramatas.com/kvantu-fizikas-pamati-5-minutes-iesacejiem/

[4] Lai apjaustu bezgalību, skat. uzdevumu virkni (4): http://www.math.niu.edu/courses/math302/ch1sec2.pdf

[5] “Radīšana no nekā”, latīņu val.

Melnā saule un Nekā šķirsts

Sen tas bija. Pirms desmit gadiem uzzināju, ka Leipcigā miris viens no maniem skolotājiem filozofijā – Hanss Martins Gerlahs. Neilgi pirms tam no Halles, kur notika Hāmanim veltītais kolokvijs, biju mēģinājis ar viņu telefoniski sazināties. Bez panākumiem. Gadiem ilgā sarakste bija pārtrūkusi, studiju prieka kauss izdzerts. Tikai vēlāk uzzināju, ka viņš pēdējos mēnešus pavadījis, smagas slimības mākts.

Reiz dzejnieks Hēlderlins kaut kur poētiski izteicās, ka cilvēciskās attiecības (tāpat kā filozofiski jautājumi) reiz nevis beidzas, bet gan rimst. Šie dzejnieka elēģiskie vārdi toreiz palīdzēja pārdzīvot šķiršanos. Dzejnieka vārdi palīdzēja ne tikai aprakstīt vispārzināmu cilvēcisku pieredzi par to, ka viss, kas sācies, reiz – lai arī kādā pārejā vai kvalitātē – beidzas. Tie ne tikai ļāva izkļūt no krasi izjusta nepabeigtas, aprāvušās sarunas mēmā strupceļa; nē, šie vārdi parādīja elementāru valodisku uzmanību un valodas spēku nosaukt lietas un notikumus īstajos vārdos. Pienācīgā veidā, atrodot izteiksmi, kas nevis reducē būšanu, bet atbrīvo to. Jā, varbūt vēl joprojām romantisma iespaidā arī dzīves robežu sasniegšanas un to domāšanas gadījumos šodien cilvēki visai bieži vēršas pie dzejas un dzejniekiem. Tomēr skaidrs, ka tā nav tikai “modernā” laika iezīme – atcerēties un citēt labu dzeju tad, kad viss cits zaudējis nozīmi.

Dzejnieks Makss Dautendejs vienā no saviem 19. gadsimta nogales dzejprozas darbiem, kas saucas “Melnā saule”, rakstīja: “Kur Tavas acis pirms naktīm, / Kur Tavas ausis pirms klusumiem, / Tur, tumsā, pasaules un gribas deg, / Aiz gaišajām saulēm zvēro un sprikst / Melno sauļu naksnīgās valstis”.[1] Dzejnieks novieto nāves “melno sauļu naksnīgās valstis” acu un ausu priekšā, redzot un dzirdot dzīves tēlus un skaņas. Tas, kam jānotiek dzīves beigās pārejā no dienas gaismas pie tumsas, un tas, kas ir “pirms” dienas gaismas (un arī redzamās, dzīvē pierastās nakts tumsas), tiek satuvināts.

Šīs modernā dzejnieka rindas atgādināja par senu stāstu, ko Beda Cienījamais piemin Angļu tautas baznīcas vēsturē un kuru lakoniskā atturībā un eksistenciālā skaidrībā uz 20. gadsimta filozofijas fona pārstāsta Karls Jasperss, kad runā par nāvi. Beda stāsta par sanāksmi pie Deiras anglosakšu ķēniņa Edvina, kurā tiek runāts par kristīgās ticības pieņemšanu (vai noraidīšanu). Viens no sapulces dalībniekiem izmanto līdzību. Pēc hronista vārdiem, viņš klausītāju priekšā uzbur ainu: no ziemas tumsas un aukstuma glābjoties, zvirbulis tuvojas cilvēku nama gaismai un siltumam; uz īsu mirkli putns pa durvju spraugu nonāk pavarda un lāpu apgaismotā un sasildītā telpā, lai tad atkal no šī spožā acumirkļa ātri atvadītos. Līdzības teicējs sapulcētajiem jautā: “Vai gan mūsu dzīve nav kā šī putna lidojums, no tumsas īsu mirkli gaismā un tad atkal – tumsā? Mēs nezinām, no kurienes nākam, un nezinām, kurp dodamies”.[2]

Dzejnieka “melnās saules” zvēro tur, no kurienes nākam un kurp dodamies. Valodai nav šķēršļu, un tā poētiski nosauc to, kas citādi nav nosaucams. Šī nosaukšana šķiet viegla un tomēr tāda nav. Dzejnieka valodas kustīgums turpina dzīves kustīgumu arī tur, kur tas rimst. Tur atdarās vārti uz “melno sauļu naksnīgām valstīm”. Bet kā ir ar filozofa “saulēm”? Ko par nāvi teiks filozofs?

Lai ieskicētu atbildi uz šiem jautājumiem, atstāju malā ars moriendi tradīcijas neskaitāmās filozofiskās liecības un atkal izmetu tīklu pār tumšo atmiņu līdzenumu. Tīkls slīd pār mēmo gultni; tad tajā ieķeras filma Pitch Black. Pēc kosmosa kuģa avārijas tā ekipāža nonāk uz tuksnešainas planētas. Starp to un tās “sauli” riņķo vēl citas planētas, kuras reizi ilgākā laika periodā sastājas kombinācijā, kas izraisa pilnīgu saules aptumsumu. Filmas režisoram labpatīk, ka ļaudis tumsā saduras ar dzīvības formām, kuras īso mirkli, kas kuģa komandai lemts uz planētas, padara par elli. Par šo kino atceros tikai vienas epizodes dēļ: tas ir brīdis, kad planētas “saulei” priekšā sāk slieties starpplanēta; tā vienlaikus baisi un nenovēršami iznirst pie horizonta un aizņem aizvien vairāk debesu telpas. Toreiz, skatoties šo filmu, redzot cilvēkus, kas sastinguši šīs parādības priekšā un pacēluši plaukstu pie acīm, vēro notiekošo (kas uzbūvēts nepārprotamā saskaņā ar “cildenā” moderno definīciju atbalsīm), uzplaiksnīja doma: viņi ir nonākuši “tālu” – nonākuši pie tāla krasta, izmesti nekurienē; taču tieši tur atklājas un parādās skati, kas redzami vienīgi tur. Bezkaislīgā planētu parāde saplosa cerības, taču “tālu” nu reiz ir “par tālu”: atpakaļceļa nav, aptumsums iestāsies, apkārtējās zīmes neliecina neko labu, nenovēršamais jau ir te. Un tomēr – viņi būs redzējuši ko tādu, ko redzēt var tikai te un tad, kad ir par vēlu un kad ir par tālu iets.

Līdzība ar cilvēka dzīvi toreiz, lūkojoties ekrānā, bija pilnīgi uzskatāma: ne aiz savas gribas ceļotāji nonākuši vietā, no kuras īsti nav izejas kā vien nāve. Un tomēr te, starp divām tumsām – kosmiskās telpas un saules aptumsuma tumsas –, var redzēt ko tādu, kas ar savu klātesamību salauž un samaļ klātesošo līdzšinējos dzīves kontekstus un sociāli konstruētos mērķus un iedomas. Vai kas tiek dots vietā? Jā. Vietā tiek dots kas cits – ne tikai cildeni baiss skats. Toreiz man bija skaidrs, ka satikšanās ar pilnīgu aptumsumu Pitch Black ir satikšanās ar reālo. Satikšanās ar nāvi uzdāvina realitāti.

Pārdomājot šos iespaidus tagad, man šķiet, ka diez vai labāk var raksturot filozofu sastapšanos ar nāvi. Lai gan vismaz kopš Platona Faidona pārsteidzošā domas neatlaidībā filozofi ir izmēģinājuši domas un valodas ceļus viņpus Edvina padomnieka līdzībā aprakstītā dzīves gaišā un siltā nama (tādējādi dažbrīd pat stipri pielīdzinoties dzejniekiem), tomēr pirms šiem mēģinājumiem (un galvenokārt) viņi ir mēģinājuši domā par nāvi satikt realitāti.

Šis apgalvojums ir viegli pārprotams. Un šo pārpratumu iemesla izpratne ir tikpat svarīga, cik šajā apgalvojumā ietvertā doma. Proti, es nedomāju, ka filozofi ir pūlējušies materiālistu spītībā turēties pie tā, ko “kožu, redzu, dzirdu, jūtu” un kas “maņām nav par grūtu” (kā reiz dzejoja jaunais Šellings) vai ka viņi ir nelabojami agnostiķi. Runa ir par ko citu. Doma par nāvi izrauj no sabiedrības radītu ilūziju un aizmiršanās kloākas, kurā visbiežāk un parasti esam iegrimuši.

Nāve nevis atņem dzīvi, bet gan beidzot to padara reālu. Šis formulējums laikam gan arī ir īsākais kopsavilkums slavenajām Heidegera Esamības un laika (1927) pasāžām par nāvi un miršanu. Tās filozofiem ir labi pazīstamas: nāves apzināšanās izmet no sabiedrības apdullinošās ņemšanās un kņadas un vispār tikai ļauj uzdot jautājumu par to, ko dzīvot kā savu dzīvi vai, pareizāk sakot, kā būt “īsti” – pa īstam. Atskatoties uz darbu ar Heidegera tekstiem un domām aptuveni 20 gadu garumā, es teiktu: Heidegera pasāžu interpretācijas ļoti steidzas un ātri nonāk no domas par nāvi pie gatavības dzīvot pašiem, pie dzīves izvēles, pie tā, ko un kā dzīvot. Heidegera skolnieku vidū bija zināma anekdote par to, kā viņi kvēli apliecināja skolotājam, ka esot gatavi īstai dzīves izvēlei, taču … nezinot, ko izvēlēties. Labas anekdotes mēdz arī maldināt. Pirms izvēles ir realitāte, pirms iespējas būt – būšana. Heidegers pats savdabīgi komentē Esamības un laika domu par nāvi kā īstenas būšanas sākumu vēlākā tekstā, kuru no viņa eksistenciāli ekspresīvā traktāta šķir daudzu notikumu plaisa. Vēlīnā tekstā “Lieta” Heidegers, runājot par to, ka cilvēks ir spējīgs uz “nāvi kā nāvi”, un to, ka “saprātīgām dzīvām būtnēm visupirms ir jākļūst par mirstīgajiem”, nosauc nāvi par “Nekā šķirstu” un esamības “glabājumu”.[3] Heidegers ļaujas valodai, sasniedzot dimensiju, kurā doma un dzeja saskaras. Neviens vācietis – filozofiski sagatavots vai ne – uzreiz un arī pēc ilgākām pārdomām nepateiks, kas domāts ar šiem vārdiem. Un tomēr, domāts ir šis: viss tas, kas reiz parādījies un iznācis neapslēptībā (tā Heidegers tulko grieķu alētheia – patiesību), tapis redzams, tagad nāvē apslēpjas, pavērš savu slēpto, mēmo un neredzamo pusi. Labprāt sekotu tulkojuma iespējām un viņa izteikumus – vismaz pašreizējiem nolūkiem – atveidotu tā: nāve ir “Nekā šķirsts” un “esamības slēpnis”. Nāve ir viens no retajiem “slēpņiem”, no kuriem uzglūn reālais. Doma par nāvi konfrontē nevis ar dzīves robežu, bet gan ar dzīves reālumu, kuru sociāli kulturāli ģenerētās iluzorās konstrukcijas izdzēš. Dzīve bez Pitch Black mirkļiem ir dzīve ilūzijā.

Filozofiem – un to ir svarīgi saprast – nav daļas gar to, kas būs “pēc tam”. Jo tur var būt visādi. Bet viņiem ir liela daļa gar to, kas ir. Un ir nāve. Reāluma izjūta, ko tās apzināšanās dod, ir tā, kas filozofiem ir pats dārgākais. Diez vai viņi interesējas par nāvi kā dzīves beigām. Bet pavisam noteikti viņi interesējas par nāvi kā to, kas atgriež realitātei reālumu. Tāpēc tuvoties nāvei nozīmē dzimt dzīvei ar reāluma garšu. Tikai pēc tam – reālā pasaulē – var sākt skatīties apkārt un uzdot reālus jautājumus, kurus vismaz uz mirkli neskar ilūziju vara, tikai tad var sākt jautāt par to, kas īsti sprikst “melno sauļu” naksnīgajā tumsā aiz vai pirms dzīves robežām. Pirms tam ikviena atbilde uz jautājumu par “aiz” būs tikai stāsts, tikai vēl viena plēksne, kas atdalījusies no ilūziju ādas virsmas. Tikai, kad skar “jūras zilganā liesma”, kas “laiza debesu pamali”, kā tas ir Dautendeja “Melnajā saulē”,[4] vai kad pie pamales plecu paceļ tumšās planētas milzīgums, tad sit filozofu stunda. Nāve – tās nav beigas, tas ir realitātes sākums.

[1] “Wo deine Augen vor Nächten stehen, / Wo deine Ohren durch Stillen gehen, / Brennen noch Welten und Willen im Dunkel: / Hinter den weißen Sonnen gleißen und funkeln / Schwarze Sonnen nächtiger Reiche.”

[2] “Ita haec vita hominum ad modicum apparet; quid autem sequatur, quidue preaecesserit, prorsus ignoramus” (Historia ecclesiastica gentis Anglorum, II, 13).

[3] Martins Heidegers, “Lieta”, tulk. Rihards Kūlis. Kentaurs, XXI, 14, 1997, 111. lpp.

[4] Kein Baum mehr, kein Halm kein Gras, / Salzbitter duftet die Luft, / Donner zittert im Fels, senkrecht stürzen die Stufen, / Donner rufen im Stein, unten kracht brandend die Flut, / Unten im Nachtschattenschein ruht dunkel das Meer. / Das Meer eine mächtig blauende Flamme, flachgereckt, / Leckt drohend zum Rande des Himmels.

Aicinājums

Kad filozofu biedrība “Peripatos” iesniedza dibināšanas dokumentus Uzņēmumu reģistrā, tā gaidīja reģistrāciju nevis tāpēc, lai radītu portālu Telos, bet tāpēc, lai varētu kā biedrība parakstīt Memorandu ģimenes vērtību stiprināšanai. Līdz ko biedrība bija reģistrēta, tas bija pirmais darbs, ko mēs izdarījām. Tikai pēc tam radās šis portāls. Šajā īsajā aicinājumā, kas rakstīts dienu pirms Lieldienām, gribam Jums, lasītāj, pastāstīt, kāpēc tas ir svarīgi, un aicināt Jūs darīt tāpat.

Mēs uzskatām, ka, ja Latvijas sabiedrība nesāks mērķtiecīgi rīkoties, laulības un ģimenes institūts un morālā kārtība, ko tie iemieso un uztur spēkā, šajā zemē tiks pilnībā iznīcināti. Tas ir tieši tas, kas notiks. Tie tiks pilnībā iznīcināti.

Kā mēs to zinām? Jo tas šobrīd notiek un jau ir noticis citās attīstītās Rietumu valstīs. Jums varbūt šķiet, ka tās ir viltus ziņas. Bet izlasiet, piemēram, šo CNN reportāžu par Kalifornijas tiesu, kura legāli atzina “trīs tēvus” par bērnu vecākiem un “surogātmātes” vietā ievilka strīpiņu.[1] Daudzi diemžēl nesaprot vai nevēlas redzēt, ka seksuālo minoritāšu atzīšana un “diskriminācijas” pārtraukšana nav un, iespējams, arī senāk nebija lielākas redzamības vai lielākas iecietības jautājums. Tas ir mēģinājums sistemātiski iznīcināt laulības un ģimenes institūtu, likvidēt jēdzienu “māte” un “tēvs” objektīvo, realitātē balstīto saturu un tiem līdzi nākošās saistības, un, tos likvidējot, atcelt arī pašus dzimumus, kurus šobrīd vēl apzīmējam ar vārdiem “sieviete” un “vīrietis” un “māte” un “tēvs”.

Mūsuprāt, Latvijas iedzīvotāji, kuri kaut nedaudz domājuši par šiem jautājumiem, iedalās trijās grupās. Pirmajā grupā ir tie, kuri apzināti vēlas laulības, ģimenes un bioloģisko dzimumu iznīcināšanu vai atcelšanu, jo tie, viņuprāt, ir mūsdienu sabiedrībai kaitīga “patriarhāta” palieka. Šīs grupa, šķiet, skaitliski ir diezgan neliela, taču tā šobrīd ir ļoti ietekmīga.

Otrajā grupā ir tādi kā mēs, kuri šiem procesiem jau ilgus gadus seko līdzi un uzskata tos par destruktīviem un bīstamiem. Šajā grupā ir, piemēram, “Asociācija Ģimene” un citas nevalstiskās organizācijas, kā arī biedrība “Peripatos”.

Trešajā grupā, iespējams, esat Jūs, lasītāj, jo šķiet, ka trešā grupa ir skaitliski vislielākā. Šajā grupā ir cilvēki, kuri domā, ka abas augstāk minētās grupas pārspīlē. Pirmie pārspīlē savas prasības un nodarbojas ar bērnišķīgu izaicināšanu; otrie savukārt pārspīlē savus drūmos nākotnes paredzējumus. Šīs trešās grupas cilvēki uzskata, ka laulība, ģimene, vecāku pienākumi pret bērniem, bērnu tiesības augt ar vecākiem un zināma saprātīga “normalitāte” paliks spēkā pati no sevis. Tā, viņuprāt, paliks spēkā, pat ja likums ļaus reģistrēt viendzimuma “ģimenes”, “laulības”, paternitātes un maternitātes atvaļinājumu un pabalstu pārnešanu viendzimuma partneriem vai tā sauktajiem nebinārajiem partneriem un tamlīdzīgi. Viņi domā, ka Latvijā nekad netiks reģistrēti ne “trīs tēvi”, ne “četras mātes”, ne arī poligāmiski vai poliamoriski grupējumi, kuri pretendēs uz kolektīvu “vecāku” statusu. Līdztekus viņi nez kāpēc ir pārliecināti, ka likumam nav nekāda kultūras veidošanas un pedagoģiska uzdevuma un ka fundamentālu definīciju izmaiņas likumā neskars vienkāršos, visumā piedienīgos un saprātīgos iedzīvotājus un viņu bērnus. Mūsuprāt, šī trešā grupa alojas, un par to liecina citu valstu pieredze.

Ģimenes un laulības institūts, kā arī dzimumu dihotomijas princips, kurš skaidri uzrāda atšķirību starp sievieti un vīrieti un māti un tēvu, kā arī skaidri uzrāda to skaitu, Latvijā pakāpeniski tiks pilnībā iznīcināts. Turklāt tas tiks darīts ar tādu savulaik prestižu institūciju kā Latvijas Republikas Satversmes Tiesa aktīvu līdzdalību. Tas tiks darīts un jau tiek darīts, tā dēvētajām sociāli konservatīvajām politiskajām partijām vai nu sašķeļoties, vai arī bezpalīdzīgi šajā procesā nolūkojoties.

Kas rada šo bezpalīdzību un miglaino neskaidrību? To rada apstāklis, ka seksuālo minoritāšu atbalsta kustība smalkā veidā savij patiesus un nepieciešamus spriedumus ar meliem. Savij tā, ka melus vairs nav iespējams atšķetināt no patiesības. Vēlēdamies būt pretīmnākošs un netiesājošs, vienkāršais pilsonis ir gatavs piekrist, ka viendzimuma partnerattiecības ir “ģimene”. Bet tā nav ģimene. Ģimeni veido vīrs un sieva un viņu kopējie bērni. Vēlēdamies būt pretīmnākošs un netiesājošs, vienkāršais pilsonis ir gatavs piekrist, ka kādam bērnam tiešām reālajos apstākļos sanāk “trīs tēvi” vai “divas mātes”. Bet tie ir meli. Labi domāti un tomēr meli.

Kad visā šajā partnerattiecību un ģimeņu jautājumā spēsim pārtraukt melot, viss atrisināsies. Uzreiz kļūs skaidrs, ko kopdzīves partneri var un nevar prasīt. Kļūs skaidrs, kurš ir saucams un atzīstams par māti vai tēvu un kurš nav. Salīdzinājums ar padomju laika nekaunīgo melošanu tiešām sāk kļūt nogurdinošs, bet mēs, kas to piedzīvojām un atceramies, atkārtosim vēlreiz: lai kas notiktu, nemelojiet. Sakiet patiesību. Nav nekāda cita ceļa. Tas ir pats minimālais, ko likums, kultūra un civilizācija jums var dot: iespēju nemelot. Melu nasta jūsu dzīvēs būs šausmīga un, jā, tā degradē un samaitā sabiedrību un kultūru. Neejiet pa šo ceļu.

Ir priekšā smaga un ilga cīņa ar augstām likmēm, un mēs tajā varam arī zaudēt. Mēs arī bieži nezinām, ko darīt. Saeimas deputātu pasivitāte visā šajā lietā ir diezgan biedējoša. Konservatīvo politisko partiju laipošana ir patiesi biedējoša. Satversmes Tiesas uzņemto kursu būs ļoti grūti mainīt. Ārvalstu spiedienam būs ļoti grūti pretoties. Lai gan pastāv cerība sacelt kājās ievēlētos deputātus, referendums šī jautājuma risināšanai, mūsuprāt, būtu nopietnākā un spēcīgākā atbilde, kaut skaidrs, ka jautājuma nodošanai tautas nobalsošanai pretosies visiem spēkiem.

Tāpēc biedrības “Peripatos” aicinājums Jums ir šāds:

Parakstiet Memorandu.[2] Ja Jums ir biedrība, nodibinājums vai uzņēmums, parakstiet Memorandu ar to. Nepievērsiet uzmanību kādām citu parakstītāju rakstura īpašībām, kuras Jums nepatīk, vai politiskajām atšķirībām kādos citos jautājumos. Šobrīd tas nav būtiski. Parakstieties un aiciniet citus parakstīt.

Domājiet, par ko jūs balsojat vēlēšanās, un uzrunājiet politiskās partijas, kuras esat pilnvarojuši sevi pārstāvēt. Uzrakstiet deputātiem vēstuli. Paceliet balsi.

Veidojiet aizstāvības šūnas ģimenei dabīgo tiesību izpratnē, domubiedru grupas un jaunas biedrības un radiet periodiskos izdevumus un runas platformas visā Latvijā.

Nekad nemelojiet. Sakiet patiesību. Tā, starp citu, mācīja arī Imanuels Kants, kura grāmatu pirmizdevums reiz iznāca Rīgā.

Dievs, svētī Latviju!

[1]https://edition.cnn.com/2021/03/06/us/throuple-three-dads-and-baby-trnd/index.html

[2]http://asociacijagimene.lv/memorands

Nāves mīkla (klausies arī Audiorakstos)

Nāc, tu saldā nāves stunda, kad mans gars medu vāks pat no lauvas rīkles. – Apmēram ar šādu tekstu sākas J. S. Baha kantāte Komm, du süße Todesstunde (BWV 161)[1]. Mākslinieciskais skaistums tajā, protams, ir neaprakstāms, taču ir vērts padomāt arī par šeit izmantoto, iespējams, dīvaino tekstu par “saldo nāvi” un “medu no lauvas rīkles”. – Ko gan tas varētu nozīmēt? Iedziļinoties izrādās, ka kantātes teksts ir atsauce uz Bībeli – Vecās Derības stāstu par Simsonu. Ar šī stāsta palīdzību Bahs izdzied vienu no savām daudzajām nāves šūpuļdziesmām, kuru iecerējis par “saldu mierinājumu” ticīgā pēdējam ceļam.

Kas ir Simsons, un par ko ir viņa stāsts? No visiem Bībeles varoņiem Simsons nav gluži tas pievilcīgākais. Jau kopš savas dzīves sākuma viņš ir atšķirīgs no apkārtējiem, bet viņa personība savā ziņā ir noslēpumā tīta. Būdams no Dieva izlūgts, Simsons ir novēlēts tam Kungam kā nazīrietis, kuram jāseko īpašiem šķīstības un svētuma likumiem, tomēr gaidītās dievbijības vietā viņā ieraugām drīzāk patvaļīgu un untumainu resgali. Simsonam gan piemīt neparastas spējas (kas, izrādās, ir saistītas ar viņa negrieztajiem matiem), tomēr visbiežāk viņš tās izmanto, klejodams apkārt un plosīdamies pie kaimiņu tautas – filistiešiem, kas tolaik grib valdīt Israēlā.

Tā vien šķiet, ka Simsons prot risināt visu tikai ar ārēju muskuļu spēku, par viņa iekšējo dzīvi mēs praktiski neko nedzirdam. Viņš atgādina leģendāru un spēcīgu traģisko varoni, kurš sava atšķirīguma dēļ ir palicis nesaprasts un vientuļš. Ļoti iespējams, ka tieši tāpēc – pretēji dievbijīgu ebreju paradumam – viņš blandās apkārt pie pagānu kaimiņiem un lakstojas ap viņu skaistulēm. Un saviem vecākiem par sarūgtinājumu beigu beigās viņš arī iemīlas filistietē un taisās viņu precēt.

Dodoties kārtot laulību lietas uz filistiešu pilsētu Timnu, Simsonu ceļā pēkšņi pārsteidz jauns lauva, kurš rēkdams izlec priekšā un uzbrūk, taču Dieva dotā spēkā Simsons spēj lauvu uzveikt un saplēš tokā tādu kazlēnu (Soģu gr. 14:6). To paveicis, viņš dodas tālāk pie līgavas. Nākamajā gadā, iedams pa to pašu ceļu, viņš dodas paskatīties uz lauvas maitu un negaidīti tajā atrod bišu spietu un medu.

Te mēs ievērojam diezgan pārsteidzošu lirisku atkāpi – Simsons ir priecīgs par atradumu. Par bitēm neraizēdamies, viņš savāc medu saujā un, kā tāds puišelis, iet, priecājās, to laiza un nes arī saviem vecākiem. Aiz viņa raupjās ārienes mēs pilnīgi negaidīti ieraugām bērnišķīgu dvēseli, kura savdabīgi kontrastē ar viņa milzīgo, masīvo augumu un brutālo plosīšanos.

Citi šajā liriskajā atkāpē Simsonā ierauga pat mākslinieku. Medus atrašanas brīdis viņu padara tik radošu, ka turpmāk itin viss, ko viņš saka un dara, iegūst gandrīz poētisku un episku raksturu. Un patiešām, Simsons šajā momentā apstājas un sāk apbrīnot paša spēka aizsākto neparasto skaistumu – fenomenu, kur nogalinātās lauvas karkasā (melnos, saules izkaltētos kaulos) dūc bites un plūst medus.[2]

Jādomā, ka Simsons tur saskata ne tikai paradoksālu skaistumu, bet arī dziļi simbolisku jēgu. Tas ir atklāsmes brīdis – sniedzoties iekšā skeletā pēc saldā medus, viņš brīnās par šo īpatnējo kompozīciju. Kā tas nāk, ka no šāda atbaidoša nāves veidola izplūst salds dzīvības eliksīrs?

Vēlāk Simsons ar šo neparasto vērojumu dalās savās kāzās. Simsons grib saderēt, ka trīsdesmit filistiešu pavadoņi nespēs uzminēt viņa mīklu: No ēdāja iznāca ēdiens un no stiprā iznāca saldums. Kas tas ir? Vai filistieši uzmin mīklu un uzvar derībās, vai arī ne – atrisinājumu varam lasīt Soģu grāmatā (13–16).

Bet atgriezīsimies pie atsauces uz medu, kas ar pārsteidzošu pašsaprotamību izmantota J. S. Baha kantātes libretā. Tas ir neparastais vēstījums, ka pat no nāves rīkles mirējam ir iespējams ievākt saldu medu… Kā tas var būt? Vai nāve nav nežēlīgs rijējs, kurš nesola nekādu medu? Vai “lauva” Bībelē nav simboliski apzīmēta kā apkārt klaiņojošais velns, kurš tikai rēc un meklē, ko varētu aprīt? (1. Pēt. 5:8) Un tomēr kantāte paļāvīgi lūdz: Nāc, tu saldā nāves stunda, kad mans gars medu vāks pat no lauvas rīkles.

Ko šis teksts pūlas teikt? No pārējā kantātes teksta kļūst skaidrs, ka zīmīgais paradokss te intertekstuāli saistīts ar kristīgā kanona centrālajiem Kristus krusta nāves un augšāmcelšanās notikumiem. Pirmajā brīdī varētu jautāt: kā gan šo samērā triviālo Simsona stāstu varētu saistīt ar Jauno derību? Tomēr, pazīstot kristīgās interpretācijas vēsturi, mums nav jābrīnās par ciešajām saiknēm, kas savij kopā pat visattālākās Bībeles grāmatas. Baznīcas teoloģija arvien ir uzticējusies šīm dziļajām, simboliskajām sakarībām, tipoloģijām un pravietojuma vārdiem, kas apliecina providences īstenoto plānu cauri laikiem.

Vilnis Heinrihsons, “Saldums no nāves”, 2017.g., papīrs, kartons, jaukta tehnika, 100×165 cm

Tāpēc arī kantātes tekstā ir brīvi ņemti senie Simsona piedzīvojumi kā priekšvēstījums pašai lielākajai Bībeles mīklai – Kristus dzīvei un nāvei, kas ir pravietota un gatavota jau kopš vissenākajiem laikiem. Saspēlē ar seno tekstu ikviens kantātes klausītājs ir mudināts domāt gan par Kristus krusta nāvi, gan arī par savu atvadīšanos no šīs pasaules. – Vai es zinu glābiņu no lauvas rīkles? – Kā ir ar manu dvēseli? – Vai tā pazīst ticības medus saldumu?

Citiem vārdiem sakot, šī atsauce uz medu mēģina vēstīt, ka laimīgs ir cilvēks, kurš šo dievišķo mīklu ir uzminējis un kura gars ir saņēmis saldo garīgo barību. Kantātes teksta turpinājums nepārprotami norāda uz Jēzu, kura krusta nāve ir kļuvusi par lielo pagrieziena punktu. Taču vienlaikus mēs arī zinām, cik grūti klājas ar mīklas atminēšanu. Tās atminējums nav acīmredzams. Atbilde ir apslēpta zem Lielās Piektdienas tumšajiem un šausmīgajiem notikumiem. Rijēja nāve tur apliecina savu neatvairāmo spēku, kurā ir grūti atrast jebkādu saldumu un mierinājumu.

Rietumu māksla mūsu acu priekšā ir likusi neskaitāmus Sāpju Vīra vizuālos attēlojumus. – Caururbtās rokas un kājas. Saskrambāto un apspļaudīto seju. Brūcēm klāto ķermeni. Ērkšķu kroņa sadurstīto galvu. Ar romiešu spīdzināšanas rīkiem kapāto un asiņojošo ādu. Šī aina, raugoties ar neapbruņotu aci un cilvēcisku sapratni, ir patiesi atbaidoša un neaptverama. Jēzus ciešanu intensitāte ir neizturama. Katra nāve jau ir baisa, tā nesaudzē nevienu un nežēlīgi aprij, – bet krusta nāve ir pats brutālākais veids, kā mirt.

Krustā sišana bija publiska šausmu parāde. Spīdzināto noveda līdz galējai fizisko un mentālo spēju robežai, liekot piedzīvot pilnīgu bezpalīdzību un spēku izsīkumu. Jēzus nāves gadījumā vēl bija runa par viņa apzinātu vietniecisko upuri, kas ietvēra sevī rūpes par citiem, aizlūdzot un piedodot saviem pāri darītājiem. Saskaņā ar evaņģēlijiem – krusts bija visvientuļākā vieta virs zemes, kur no Jēzus novērsās ne tikai viņa tautieši, bet pat vistuvākie mācekļi, un pie krusta viņš apliecināja, ka pats Debesu Tēvs tai brīdī viņu ir atstājis.

Lauvas rīkli šeit saprotam labi. Bet kā ir ar medu? Tas jau ir grūtāk. To vērojam arī pirmajos mācekļos, kuru sirdis šajos notikumos bija satriektas un sarūgtinātas. “Rijējs bija aprijis” viņu skolotāju. Salduma un mierinājuma tur nebija nekāda. – Iekams atausa spožais Lieldienu rīts, kas atklāja krustu jaunā gaismā. Šis rīts nesa dzīvības uzvaru pār nāvi. Sekoja sastapšanās ar Augšāmcelto, kad pats Kungs no Rakstiem viņiem pierādīja – ka visam tā bija jānotiek un krustam bija jākļūst par glābšanas upuri. Tajā brīdī mācekļi saprata: Viņš taču bija ievainots mūsu pārkāpumu dēļ un mūsu grēku dēļ satriekts. Mūsu sods bija uzlikts viņam mums par atpestīšanu, ar viņa brūcēm mēs esam dziedināti (Jes. 53:5).

Tagad šī mīkla vairs nebija tik tumša. Pēkšņi krusts vairs nebija vien baisais spīdzināšanas rīks, ko vērot nozīmēja sava veida mazohismu un pašmocību. Kopš Kristus augšāmcelšanās krusta simboliskā jēga tika pārvērsta uz visiem laikiem. Tagad krusts kļuva par cerības, glābšanas un pat dzīvības iemiesotāju, kur Viņa upura dēļ – nāve vairs nešausmināja, lāsts vairs nepazudināja un no šī krusta caur Dieva vārdiem un sakramentiem plūda piedošanas saldā svētība.

Nāc, tu saldā nāves stunda, kad mans gars medu vāks pat no lauvas rīkles. Brīnišķīgā Baha kantāte vēlas ikvienam sniegt šādu svētības un mierinājuma “medu”. Kantātes ietvaros mīkla jau ir atminēta. Tajā kristietis ar jaunām – ticības un gara acīm – skatās uz nāves tumšo varu. Tā ir brīnišķīga mistērija, kur visnegaidītākajā vietā tiek atrastas vislabākās dāvanas. Un tagad ikviens ticīgais – līdzīgi Simsonam – atgriežoties var atrast šo garšīgo medu, jo rijējs jau ir uzveikts un pāri palicis tikai saldums.

Priecīgas Lieldienas!

[1]https://www.youtube.com/watch?v=qHKhcljqw9Q

[2] Skat. David Grossman, Lion’s Honey: The Myth of Samson, tulk. Stuart Schoffman, Edinburgh, New York: Canongate, 2005.

Divas strīpiņas krustiņā

Pirms pāris gadiem sociālajos tīklos pamanīju kādas slavenas latviešu režisores ierakstu. Viņa savai topošajai dokumentālajai filmai lūdza anonīmi atsaukties sievietes, kuras savā dzīvē ir veikušas abortu. Tas bija laiks, kad diezgan bieži apmeklēju kultūras pasākumus, un šo meiteni ar laptopu un vīna vai alus glāzi biju ievērojusi, jo viņa parasti kafejnīcas un bārus izmantoja darbam. Viņa laikam strādāja reklāmā vai rakstīja publicistiku, īsti nezinu. Kas viņu pamudinājis uz šādu tēmu, varēju tikai minēt, jo idejas jau noteikti rodas konkrētā vidē. Un vienmēr, kad viņu redzēju, sevī klusībā jutu žēlīgas skumjas. Šāds dzīvesveids noteikti ir ļoti nogurdinošs un jaunu meiteni dedzinošs.

Lieldienās Latvijas Televīzija šo filmu demonstrēja, un es to noskatījos.

Šoreiz negribu klusēt.

Kāpēc? Tāpēc, ka toreiz prātā pazibēja doma: varbūt atsaukties un izstāstīt savu “pieredzi” – cēliem mērķiem, tā teikt. Šovakar priecājos, ka man pietika prāta vai slinkuma to nedarīt, jo šis videodarbs negaidīti (lai gan nevarētu teikt, ka pārsteidzoši) atklāja, kādā “apziņas līmenī” mūsu sabiedrība atrodas. 2020. gadā šis darbs (21’) saņēma nacionālo kino balvu “Lielais Kristaps” kā gada labākā studentu filma. Tas ieguva arī Grand Prix Rīgas Starptautiskā kinofestivāla īsfilmu programmā Short Riga. Balvas liecina par filmas sabiedrisko nozīmību un laikam taču arī par tās māksliniecisko vērtību. Tas arī liek tai pievērst uzmanību. Balvas pasniegšanas ceremonijā režisore sacīja, ka “filma ir par abortu pieredzi”, un lūdza, lai “latviešu kino [būtu] aizvien vairāk sieviešu stāstu, un šīs balsis kļū[tu] skaļākas un sadzirdamākas”.

Taču, kā vienīgais komentētājs pie LTV video atzīmē, – tā nav filma. Nē, nav.

Videodarbs sastāv no dažiem autorei uzticētiem stāstiem, kurus stand-up monologos lasa vīriešu kārtas aktieri. Noskatoties video, netop skaidrs, ko autore ar iegūto materiālu – šiem personiskajiem stāstiem par aborta pieredzi – ir izdarījusi. Kur ir režija, ja neņem vērā to, ka stāstus, kas viņai uzticēti, lasa vīrieši? Pāris puišu nespēj novaldīt asaras, vai viņiem aizlūst balss, lasot par to, kā meitene, pamodusies pēc operācijas, stāv asins peļķē vai viena pati brauc mājās, jo draugs nav varējis tikt viņai pakaļ, vai ko citu, ko rakstījusi kāda neaizsargāta jauniete, savu izvēļu un apstākļu upuris. Stāsti neko neizsaka, neko nepaskaidro, tie drīzāk ilustrē tēmu. Lai nu būtu. Taču pārsteidz autores ķiķināšana kadrā par kāda aktiera mulsumu, lasot izsniegto tekstu. Pat vairāk – videokompilācijas 14. minūtē režisore kopā ar aktieri paņirdz par kāda stāsta detaļām. Kāpēc? Ne viņiem pašiem, ne skatītājam tas nekļūst skaidrs.

Pēc autores sacītā, viņas mērķis ir laist atklātībā sieviešu stāstus kā tādus, “skaļāk un sadzirdamāk”, šajā gadījumā izmantojot ļoti jūtīgu un delikātu tēmu. Taču šim darbam nav mākslinieciskās vērtības. Filmai nav vēstījuma. Savā būtībā tas ir pētniecisks eksperiments “identitātes politikā”, kurā “dzimumu lomu kūlenī” sieviešu stāstus par abortu iemieso vīrieši. No tā it kā jāsaprot, ka dzimumu lomas ir “sociāli konstruētas”, un tas nevilšus liek atcerēties feministisko saukli par sievietēm kā “dzemdēšanas mašīnām”. Šajā stāstā nabaga sieviete tiek atrauta no karjeras veidošanas un revolucionārām važu saraušanas aktivitātēm, jo viņai ir jārada bērni un jāvāra ēst. Tāpēc viņai vajag izvēles brīvību darīt ar savu ķermeni, ko vien vēlas. Proti, būt brīvai.

Pie filmas apraksta jautāts: “Vai joprojām mums par notiekošo ir vieglāk klusēt vai runāt?” Nav skaidrs, kāda veida sarunu režisore sagaida, jo sāpīgā un bieži smagā izvēle, kuras sekas sievietes pārsvarā apjauš tikai pēc daudziem gadiem, ir milzīga tabu tēma, kura parasti paliek ginekologa kabinetā vai privātā grēksūdzē. Un pieņemu, ka aptaujātās meitenes (spriežot pēc stāstījuma veida un leksikas), atrazdamās apstākļu un laikmeta diktētās kultūras, un apšaubāmas kvalitātes socioloģisko teoriju ietekmē, vēl ir emocionāla šoka un pašapmāna varā.

Kā es to zinu? Tāpēc, ka es varu izstāstīt savu “pieredzi”.

Es veicu abortu. Un to, ko es patiesībā izdarīju, es sapratu tikai pēc desmit gadiem. Vai divpadsmit. Nezinu. Zinu tikai to, ka, lai arī pēc šī notikuma ieguvu prestižu izglītību un pasaulē redzēju un piedzīvoju ļoti daudz, patiesībā es visus šos gadus vientulīgi dzīvoju ellē. Tur es lēni un klusi degu.

Garīgi es vairs neredzēju neko skaistu, neko patiesu un neko tīru. Es kļuvu akla un tukša, jo es sevī nēsāju nāvi. Attiecības ar cilvēkiem nebija piepildītas, jo mana sirds bija aptumšojusies bēdās, kuras es pati neapjēdzu. Mani ilgtermiņa plāni vienmēr izgāzās, jo rītdienas manā apziņā tā īsti vairs nebija, es to neredzēju, tai neticēju. Ja ar kaut ko aizrāvos, tad tā bija vienvirziena destrukcija. Neapzināti es jutos cilvēciski, seksuāli un emocionāli nodota, vīlusies un izdzēsta. Savu neesamību es centos aizpildīt ar izglītošanos, projektiem, daudziem paziņām un īstermiņa attiecībām, ballītēm un citām muļķībām. Es patiesībā biju staigājoša vainas apziņa, kuras dēļ, par spīti visādiem notikumiem, patiesībā neļāvu sev dzīvot. Un pati to nesapratu. Jo man dzīves izjūtas patiesā dimensija bija aizklāta un par daudz ko no pieredzētā mūsu kultūrā vienkārši nerunāja. Un nerunā arī šodien. Patiesi un godīgi nerunā. Arī mēs, abi iesaistītie, neko daudz toreiz nerunājām. Nebija nekas dramatisks, mēs vairs nebijām kopā, un mēs vienkārši neredzējām kopīgu nākotni. Un es par notikušo īpaši pat nedomāju. Bet arī vairs neko nejutu.

Visbiežāk par grūtniecību “veselības mācībās” un “diskusijās” runā medicīniskos terminos, reducējot jautājumu līdz gametu savienošanās procesam, kurā auglis ir tikai šūnu pikucītis, un to likvidēt ir veiklas procedūras jautājums. Dažkārt par abortu šķietami runā ētiskā kontekstā, parasti piesaucot reklāmas saukli “My body, my choice”.[1] Bet mākslīgais aborts nav tikai medicīniska operācija, tāpat kā mēs neesam tikai ķermeņi. Aborts ir manipulācija ar cilvēku dzīvēm un fundamentāliem garīgiem likumiem, kurus neviens nav atcēlis un nekad nespēs atcelt. Mēs dzīvojam kultūrā, kas tiecas mūsu miesu un cilvēcisko būtību reducēt līdz bioloģiski un racionāli kontrolējamam ķermenim sociāli ekonomiskā realitātē. Aborta tēmas kontekstā šāda ķermeņa brīvību mēra brīvībā ar to manipulēt un to vadīt – pakļaut savām iegribām. Šādā materiālistiskā kultūrā arī sievietes un vīrieša intīmās attiecības, kuras parasti dzīvā pieredzē caurstrāvo mīlestības un pieķeršanās jūtas, tiek apspriestas tikai fiziskās tuvības jēdzienos saskaņā ar bioķīmiskiem procesiem. 20. gadsimta seksuālā revolūcija, kuras ideoloģiskās un praktiskās sekas izdzīvojam šodien, principā nozīmēja atbrīvošanos no seksuālo attiecību “blakusefekta” – bērna un iespēju neierobežoti ļauties baudai, vēlams “brīvajās” attiecībās.

Par šo tēmu nemēdz runāt garīgās pasaules kontekstā, kurā darbojas spēcīgāki likumi par tiem, kuri pastāv fiziskajā pasaulē. Šie likumi nosaka mūsu dzīvi uz visu mūžu un bieži neatgriezeniski. Teju ikviens cilvēks atzīs, ka viņu ar vecākiem saista kāda īpaša saite, kaut kas unikāls un neaizstājams. Teju ikviens atzīs, ka pirmā mīlestība un pirmā intīmā pieredze ir bijis kaut kas īpašs vai vismaz neaizmirstams. Vai traumatisks. Teju ikviens, kurš ir piedzīvojis nodevību attiecībās, atzīs, ka tas ļoti sāpēja un kaut ko dziļi izmainīja attiecībās vispār. Mēs nevēlamies kopīgus bērnus ar cilvēku, kuru patiesi nemīlam. Kāpēc? Tāpēc, ka mūsu attiecības balstās ne tikai brīvā izvēlē, savstarpējās līgumattiecībās vai pieradumā, bet spēcīgās garīgās saitēs, kuras veidojas satuvināšanās un tuvības procesā, kas ir atdošanās otram. Šis process nav tikai bioloģiski nosacīts. Tas ir garīgu likumsakarību piepildījums, kurā abu cilvēku dvēseliskā un garīgā būtība caurvij viena otru.

Vai jūs varat pateikt, kur ir jūsu kā personas robeža, kad esat kopā ar cilvēku, kuru patiesi mīlat? Vai māte var pateikt, kur ir viņas robeža ar tikko dzimušu bērnu? Mēdz uzskatīt, ka partneru seksuālās savienošanās rezultātā viņi nodod viens otram informāciju par visu savas dzimtas garīgo mantojumu un, likumsakarīgi, visiem saviem iepriekšējiem partneriem, ja tādi ir bijuši. Varbūt tāpēc augsti attīstītās kultūrās iniciācijas kārtas un ģimenes veidošana parasti ir diezgan stingri reglamentētas, un tam ne vienmēr ir sakars ar sievietes apspiešanu vai dzimumu “stereotipiem”. Turpretī mūsu kultūrā ģimenes veidošana nu jau ir reducēta līdz kopīgai veļas mazgāšanai vai īres dzīvoklim jeb “dzīvošanai kopā”, un par seksualitāti un attiecībām māca Cosmopolitan, caurkritušas aktrises vai feminisma rokasgrāmatas.

Lai arī ar to neaizrāvos, man nācās aiziet “līdz galam” un visu iemācīties pašai, lai beigu beigās saprastu un ieraudzītu to, kas valdīja manā dzīvē. Tā bija nāve. Ne fiziska, bet dziļa garīga nāve, līdz es apjautu, ka nekas – ne attiecības, ne atzinība, ne nauda, ne iedomāta vara, ne arī saldākās miesas vai gara baudas, nekas šajā pasaulē man nepalīdzēs aizbēgt no patiesības un sevis, līdz pilnīgi padevos un lūdzu Dievu. Lūdzu no visas sirds, ar sāļām asarām, uz ceļiem, bezcerībā un riebumā pret sevi, sitot grīdu un ēdot zemi, līdz bezspēkā pamiru. Un beidzot ieraudzīju patiesību. Es lūdzu Dievam piedošanu, jo es biju grēkojusi ne tikai pret sevi un savu ķermeni. Es biju grēkojusi pret mūžīgajiem likumiem, pret Dievu, kas man bija dāvājis dzīvību, – pret visu, kas ir svēts.

Es atradu Kristus Baznīcu un tagad zinu: tikai tā glabā universālo dzīves gudrību pilnībā – desmit baušļos un Kristus mīlestības upurī, kurš par mani atdeva dzīvību. Zinātnei par to nav, ko teikt, nelietīgai pseidopolitikai un sociālantropoloģijas teorijām arī ne. Ir lietas, kuras nevar pierādīt nekā citādi, kā tikai ar savu dzīvi, jo ir lietas, ar kurām nedrīkst eksperimentēt tāpēc, ka tās ir neatgriezeniskas. Dziļi sirdī mēs visi to zinām.

Līdz tam nekad ne ar vienu to neapspriedu, jo pasaulē cilvēkiem par to nav, ko teikt. Mēs vairs neprotam runāt par patiesi svarīgo. Šī kultūra no mūsu dzīvēm izdzēš svētumu. Tā izdzēš mīlestību un upurēšanos, piedošanu un patiesu skaistumu, tā nemanāmi aizmirst sirds un dvēseles gudrību un patiesu Dieva atziņu, aizstājot to ar garīgiem surogātiem un sekliem meliem. Tieši to arī pierāda režisores sprauslāšana.

Arī šodien par to vairs negribu neko teikt, visu esmu pasacījusi Dievam un zinu, ka visu mūžu Viņam lūgšu piedošanu. Par ko? Par to, ka es noslepkavoju savu bērnu.

Dzīvība nav jūsu izvēle, meitenes. Tā nav rotaļlieta, kas jums ir iedota nepateicīgos apstākļos starp darbu, neskaidrām attiecībām, tukšām ballītēm un izfantazētiem nākotnes plāniem, kuri visticamāk nepiepildīsies. Un tā nav tēma, par ko runāt lētā feministu teātrī. Dzīvība ir brīnums un Dieva dāvana, kuru pierāda jūsu pašu eksistence. Pajautājiet savām mammām. Aborts nav pieredze – tā ir slepkavība, kuru paveic trulā un traģiskā pašapmānā. Aborts ir miljardu bizness par jūsu dvēseles cenu.

Par to mums vajadzētu parunāt, jā.

[1] “Mans ķermenis, mana izvēle” (angļu val.).

Lisiņa

Laiva

Tas, ka es esmu dzīvs, nozīmē vienu interesantu lietu – visi mani senči kopš pašas dzīvības izcelšanās ir uzvarējuši dabīgās atlases cīņā. Pilnīgi visi ir nodzīvojuši vismaz tik ilgi, lai atstātu pēcnācējus. Tas noteikti nebija vienkārši, bet mani senči to varēja. Esmu viņiem par to pateicīgs.

Pirmais, ko atceros, ir šausmas. Es sēžu uz mātes elkoņa un brēcu viņai ausī, cik jaudas. Mēs stāvam pārplūdušas upes krastā. Otru krastu nevar redzēt – līdz pašam apvārsnim plešas ūdens klājs. Tur, kur ir kaimiņu mājas, redzamas atsevišķas saliņas. Kūts un pirtiņa stāv ūdenī. Es kliedzu, jo man ir lielas bailes no laivas, kurā mēs grasāmies kāpt. Laivā ir ūdens, un es saprotu, ka laiva tūlīt nogrims. Es gribu pievērst vecāku uzmanību šim apstāklim, bet neprotu ietērpt savu domu sakarīgos vārdos, tāpēc vienkārši iedarbinu trauksmes sirēnu. Māte mani mierina, bet tēvs cenšas iedarbināt laivas motoru. Mēs iekāpjam laivā, un es turpinu brēkt. Tēvs nervozi rausta laivas motora starteri. Aptin pakulu auklu ap metāla bunduli, tad spēcīgi to rauj. Motors atbild vien ar pāris neizteiksmīgiem pukšķiem. Tēvs izmisumā sāk runāt svešvalodā. Māte aizrāda, ka bērns klausās. Bērns – tas esmu es, bet man ir vienalga, jo visi spēki ir galā. Es sāku samierināties ar likteni. Bailes pamazām izgaist, un reizē ar tām apraujas arī mans atmiņu pavediens. Tas notika 1958. gada pavasarī Barkavas ozolājos pie Lisiņas upes. Man bija 2 gadi un 2 mēneši.

Barkavas ozolāji

Bija pagājuši tikai 14 gadi kopš kara beigām un tikai 6 gadi kopš Staļina nāves. Karš vēl bija cilvēku acīs un domās. Nežēlība likās tik vienkārša un pašsaprotama. Par karu runāja pie galdiem, bērni spēlēja karu un karu es redzēju sapnī. Sapnī man bija lielas bailes no vāciešiem. Nezinu, kamdēļ. Nebiju viņus redzējis un zināju par viņiem tikai no epizodiskiem vecāku stāstiem. Viņu vizuālos tēlus biju redzējis grāmatās, un tie mani biedēja sapņos.

Mans tēvs bija mežsargs. Viņš bija labs mežsargs. Cilvēki atzinīgi izteicās par viņu. Viņš mīlēja mežu. Kad mēs dzīvojām Lisiņas krastā, viņam bija apgaita šajā rajonā, precīzi gan neatceros, kur. Katrā ziņā kaut kur Barkavas ozolāju tuvumā, jo pēc daudziem gadiem tur atradu viņa zīmēto kvartāla numura plāksnīti. Barkavas ozolāji ir ozoliem bagāts lapu koku mežs netālu no Lisiņas ietekas Lubānā. Tas bija mans pirmais bērnības mežs. Bērnībā man patika vientulība. Es labi jutos dabā. Māte iemācīja man pazīt labākās ēdamās sēnes. No četriem gadiem man atļāva iet sēnēs vienam. “Viņš apmaldīsies”, teica vecā auklīte. “Citi apmaldīsies, bet viņš ne”, atbildēja māte. Man patika, ka viņa mani izcēla kā mazo varoni. Tas ļoti mani mobilizēja. Es sapratu, ka, lai vai kas, nedrīkstu viņu pievilt. Pieliekusies viņa man vēl klusi piekodināja: “Turies pie upes krasta. Visu laiku skaties, kur ir upe. Ne uz mirkli neizlaid no acīm upi!” Es jau arī pats sapratu, ka tas ir vienīgais, kas mani droši atvedīs mājās.

Atceros, kā slaucene vilkās pa zāli, kad es kā liels cilvēks, paņēmis nazi, devos viens pats tālu mežā. Gar Lisiņas krastu bija trīs sēņu vietas. Pirmā bija izcirtums, kur auga bērzlapes, rudens sēnes un dažreiz arī pa kādai baravikai. Tad nāca tumša leja, pilna ar apsēm. Tur parasti varēja salasīt apšu bekas. Parasti ar to arī pietika, bet tad reiz iedomājos, ka varētu paiet vēl tālāk. Izgāju liela grāvja malā. Grāvī daudz ūdens. Tagad es to pārvaru bez grūtībām, bet toreiz tas likās visai nopietns šķērslis. Pagāju gar grāvja malu un ieraudzīju ozolu, nogāzušos pāri grāvim. Tas derētu. Uzkāpu uz resnā stumbra un mēģināju iet pāri, bet drīz sapratu, ka bailes ir pārāk spēcīgas. Apsēdos jāteniski un, paceldamies uz rokām, pamazām rāpos pāri. Viss jau būtu lieliski, bet pašā vidū bija liels zars, kuru jāteniski nu nekādi neapiet. Nācās vien celties uz trīcošajām kājelēm un, piekļaujoties zaram kā mammītei, lēnām pārrāpties otrā pusē. Stāvokli vēl pasliktināja lielā slaucene, kura visu laiku pinās pa kājām. Bet es pietiekami stingri turējos pie zara, tāpēc nekas slikts nenotika. Grāvja otrajā pusē aiz kazeņu krūmu rindas sākās pats ozolājs. Toreiz zemsega bija krietni plānāka nekā tagad, un pārsvarā to veidoja skrajas jāņuzāles. Reti augošie staltie koki izskatījās ļoti majestātiski un atgādināja pasaku mežu. Visskaistākā vieta bija apmēram birzs vidū. Tur upes krasts pacēlās, veidojot augstu pauguru. Sausā zeme, reti apaugusi ar jāņuzālēm, vecie sakritušie zaru prauli un milzīgo koku burvīgā šalkšana radīja svētsvinīgu noskaņu. Es bieži tur atpūtos, sēdēdams uz kāda nokrituša koka. Kādreiz uznāca lietus, bet es nebaidījos samirkt. Tur bija arī reti laba baraviku vieta. Ja bija īstais laiks, tad piegriezt pilnu slauceni bija tīrais nieks. Daudz grūtāk bija aizvilkt to uz mājām. Pa ceļam vismaz trešdaļa izbira lielajā zālē, bet tāpat jau pietika.

Šodien, skatoties uz četrgadīgajiem zīdaiņiem, man grūti noticēt, ka man toreiz bija tikpat gadu. Bet jā! Četri. Piecos gados man jau vajadzēja izvest govi no kūts, iedzīt ar cirvi koka mietu sausajā vasaras zemē un uzlikt uz tā ķēdes riņķi. Un es to varēju. Gadījās, protams, ka govs ieraudzīja lopbarības bietes un vienkārši aizvilka mani uz turieni kā lelli. Bet es neatlaidos, dauzīju ķēdi viļņiem, lai tā sistu govij pa ragiem un neļautu ēst, vilku, vilku un beidzot govs padevās. Neteiksim, ka tas nebija arī bīstami. Kādu dienu govi veda piesiet vecākā māsa, kurai toreiz bija astoņi gadi. Kad viņa atgriezās, es ieraudzīju viņu stāvam mājas vārtiņos ar asiņainu galvu. Viņa bija vēzējusi cirvi un izlaidusi to no rokām. Tik mazam bērnam cirvis bija ļoti smags, un tas bija trāpījis ar asmeni pa pieri. Skats bija mežonīgs. Es histēriski skraidīju un balsī kliedzu, nezinādams, kā citādi lai māsai palīdzu. Es ļoti mīlēju māsu, tāpēc pilnīgi zaudēju sajēgu. Labi, ka māsa bija paspējusi daudz maz izvairīties un cirvja asmens bija tikai noslīdējis gar pieri. Bet asiņu bija tiešām daudz. Neatceros, kas notika tālāk, bet atceros, ka vakarā māte, atnākusi no darba, mazgāja māsas galvu mutes bļodā. Viss ūdens bija sarkans.

Tagad tas liekas diezgan nereāli, bet toreiz tā bija norma. Jau no mazām dienām laukos lika strādāt. Tik, cik varēji, un vēl drusku. Orientēja uz tuvāko attīstības zonu. Četrpadsmit gados es jau varēju ar trejzaru dakšām uzcelt uz siena vezuma pusgabanu siena vienā paņēmienā. Bija pat sava tehnika – iedur, atspied kātu zemē, uzrauj virs galvas un tad met augšā. Varēju darīt visus lauku darbus – vagot, ecēt, ja vajadzēja, arī izslaukt govi. Vienīgi lemeša arklu gan vēl nevarēju novaldīt. Katram laikam savs.

Reizēm iedomājos, kas būtu noticis, ja es toreiz mežā būtu sastapis kādu nopietnu zvēru? Domāju, ka vilkam būtu labas vakariņas. Kaut gan vilku toreiz nebija daudz un mans tēvs zināja par visiem, kur katrs atrodas. Zvēru vispār bija daudz mazāk nekā tagad. Nomedīt mežacūku bija liela veiksme. Atceros, kā skatījos tēva grāmatā tabulu, kurā spilgtākais cipars bija lūšu skaits Latvijā. Trīs gabali pa visu Latviju. Tāpēc arī īpaši negadījās sastapt dzīvniekus. Vienreiz gan sastapu alni. Alnis ēda jaunos apšu dzinumus un mani pilnīgi ignorēja. Es prātīgi apmetu līkumu un devos tālāk savās gaitās. Lielajam mežam pa vidu stiepās garš taisns ceļš, kurš kalpoja malkas izvešanai. Cilvēki to sauca par Vidusceļu. Atceros to pašā sākumā kā vienkāršu ratu ceļu starp diviem grāvjiem, rudenī un pavasarī praktiski neizbraucamu. Zirga rati toreiz mežā bija pamata tehnika. Cik bērītis izvilka, tik malkas arī bija. Tēvam kā mežsargam bija dienesta zirgs. Bet arī pašam vajadzēja taksēt, griezt, sagarināt un vēl arī sakraut. Strādniekiem mežā bija ļoti mazas algas, neviens vienkārši negāja uz turieni strādāt. Bet priekšniecību tas neinteresēja, plānu redzi – tātad jābūt! Kā tēvs tika galā, zina tikai viņš pats. Vakaros viņš bija nāvīgi noguris un, smagi elsodams, pārsēja savas tumši zilās, venozās kājas ar trofiskajām čūlām.

Bet atgriezīsimies pie Vidusceļa. Apmēram 1961. gadā to padarīja par mašīnu ceļu, saberot kaudzēm granti un izlīdzinot. Pa vidu grantij bija daudz celtniecības atkritumu un ķieģeļu šķembu. Šo šķembu dēļ es to nosaucu par “Dzelteno ķieģeļu ceļu”. Tas ir no kādas bērnu pasakas. Man bieži bija jāiet pa šo ceļu. Tas ir vairākus kilometrus garš, un vienīgā izklaide, ejot tik garu ceļu, bija sapņošana. Nereti gadījās arī parunāt pašam ar sevi, bet tad nu gan uzmanījos, ka tik kāds mani neizdzird vai neierauga.

Neatceros, kā iemācījos lasīt. Man stāstīja, ka māsa esot gatavojusies skolai un mācījusies lasīt, bet es visu ātri esot aptvēris pats. Tas laikam būs mātes nopelns. Viņa vienmēr mani uzlielīja, un es centos, cik nu spēju. Karību krīzes laikā 1962. gadā, tātad sešu gadu vecumā, es jau brīvi lasīju laikrakstu. Pie galda sēdēja tēvs ar kompāniju un jutās lepns ar gudro dēlu. Es izklāju avīzi uz grīdas un lasīju visiem priekšā. Nez ko daudz jau tie dzērāji neklausījās, tur katram bija sava gudrība. Bet mana godkāre bija apmierināta.

Tolaik pa mājām staigāja mācītājs un mēģināja virzīt jauno paaudzi uz Dieva gaismu.[1] Tā kā mana māte bija ticīga un gāja uz baznīcu, mācītājs nāca arī pie mums. Māsa, kurai bija jau deviņi gadi, vienkārši atteicās no kristīgās mācības. Pateica, ka Dieva nav un “ejiet bekot”. Es turpretī nebiju tik spītīgs un mēģināju no katras situācijas kaut kā iziet bez konflikta. Es taču biju mazākais, un kam gan es ko varēju pateikt pretī? Katrs man varēja vienkārši iekraut pa ausi. Vienmēr bija jāatrod vidusceļš. Tā nu es nevarēju vienkārši pateikt “nē”. Man bija jārunā ar mācītāju. Mācītājs mani paaicināja un atgādināja, ka viņš man esot iedevis katķismu un nu gribētu dzirdēt atbildes. Viss jau būtu labi, bet katķismu nebiju pat rokā paņēmis. Atbilžu vietā varēja dzirdēt, kā mušas sīc uz loga. Tad mācītājs sāka jautāt – varbūt tu lasīt neproti? Nē, nu, tādu zaimošanu nebiju no viņa gaidījis! Tūlīt pat paņēmu katķismu un sāku sparīgi lasīt lappusi pēc lappuses. “Tāds nepazudīs”, mācītājs īsi rezumēja un atlaida mani.

Pāris reizes māte paņēma mani līdz uz baznīcu. Atceros, kā skaistā, saulainā rītā mēs gājām pāri rasotajai pļavai uz Barkavu. Es nesu rokās mazas pelēkas sandalītes. Vienkāršas, kādas bieži var redzēt bērniem to laiku filmās. Toties no īstas ādas. Tās nedrīkstēja mērcēt, jo izkalstot palika cietas kā krams. Uzvilku tikai pie pašas baznīcas. Baznīca man patika. Altāris spoži spīdēja lielo sveču gaismās. Varbūt man tikai likās, ka tam ir arī kāda cita, īpaša gaisma. Man patika dievkalpojuma svinīgums, teatrālums, es nesaskatīju neko sliktu kristīgajā mācībā. Bet nu man bija jāsūdz grēki. Un šo bikts noslēpumu es tagad varu atklāt: “Es nozagu tēvam papirosus un pīpēju zem gultas. Es ielīdu kaimiņu dārzā un ēdu svešus ķiršus.” Tie bija galvenie, citus neatceros. Mācītājs uzlika man “piecus tēvs mūsu un trīs marijas”. Atstrādāju godīgi, kas netieši apliecina, ka ticība manī tomēr bija.

Pavasaros Lubāna ezers pārplūda un viss mežs bija vienā ūdenī. Virs ūdens bija tikai augstākās vietas. Tāpēc visus pagrabus būvēja virs zemes, vienkārši apmetot tos ar zemi un velēnām. Zivis izklīda nārstot pa milzīgu platību, un, ūdenim atkāpjoties, zivju mazuļi atgriezās Lubānā. Tāpēc zivju netrūka. Tās palika arī meža grāvjos. Atceros, kā vienreiz tēvs aizveda mūs uz mežu, kur grāvī peldēja diezgan cienījami līdacēni. Mēģinājām ar venteri kaut ko noķert. Bet neveicās. Ūdens bija ļoti auksts, un mēs atteicāmies līst grāvī dzenāt zivis. Ar venteri grāvi nevarēja nosprostot, un visas zivis gāja garām. Viss beidzās ar lielu izsmiešanos, un mēs secinājām, ka zvejnieks no tēva gan nekāds nav sanācis.

Toties mednieks viņš bija ļoti labs. Viņš bieži ņēma mani līdzi medībās, un es ne reizi neredzēju, ka viņš aizšautu garām. Katrs šāviens trāpīja mērķī. Medību taktika bija vienkārša. Mums līdzi bija medību suns, kurš, tikko iegājis mežā, tūlīt sāka meklēt pēdas un dzīt zvērus. Tēvs brīdi paklausījās, tad ātri izgāja uz kvartāla stigas un nometās uz ceļgala ar pielādētu bisi. Nebija ilgi jāgaida, līdz zvērs parādījās uz stigas. Kas nu tas kuru reizi bija – stirna, zaķis vai lapsa, visiem bija pēdējā stundiņa klāt. Raksturīgi, ka dzīvnieki, izgājuši uz stigas, uz brīdi apstājās, un tieši šajā mirklī arī atskanēja liktenīgais šāviens. Skaidrs, ka tās bija tīrākās malu medības. Bet neko īpaši toreiz nevienam nevajadzēja, jo meži jau bija kopēji un neviens neskrēja ziņot, pat ja ko redzēja vai nojauta. Toties mājās bija gaļa.

Pavasaros medījām slokas. Man patika spirgtā daba pavasara vakaros, tas īpašais skanīgais klusums, kurā katru skaņu varēja dzirdēt kilometriem tālu. Rūpe man bija tikai viena – paspēt aizlikt ausis, pirms tēvs izšaus. Tēvam bija 16. kalibra Iževskas bise bez gaiļiem. No kādiem gadiem desmit iedeva pa reizei izšaut arī man. Varbūt no manis arī būtu iznācis mednieks, bet es sāku skatīties mirstošajām stirnām acīs. Un viss. Par mednieku ir jāpiedzimst.

Atceros, cik smagi tēvs pārdzīvoja kolektīvās medības ar rajona priekšniecību. Gan partijnieki tur bija, gan miliči. Tēvs neko pretī nerunāja, bet, kad viņi aizbrauca, smagi piedzērās un nikni stāstīja mums, kā viņš katru no viņiem “nolaistu no kājas”. Tēvs ienīda padomju varu un krievus. Naids bija smags un dziļš. Nāvīgs naids. Varbūt par pamatu tam bija kādi personīgie piedzīvojumi kara laikā, nezinu. Bet medībās viņš bija spiests glaimot, izlikties un, kā viņš pats izteicās, “slepus taustīt plinti”. No tā laika atceros arī: “Šī ir “Amerikas balss” no Vašingtonas. Raidām latviešu valodā ik dienas…” Tēvs klausījās “Amerikas balsi” gandrīz katru vakaru. Pēc ziņām viņš tā kā atplauka. “Amerikas balss” deva viņam cerību. Es arī labprāt klausījos līdzi. Vienkārši aiz ziņkāres.

1960. gadu vidū Lisiņu izbagarēja. Iztaisnoja, sacēla krastos mālu kalnus. Aizbraucis uz turieni pēc ilgas prombūtnes 1970. gadu sākumā, biju dziļi satriekts par redzēto. Vienkārši rokas sažņaudzās naidā. Visa mana paradīze bija izpostīta. Izpostīta pilnīgi un bez cerībām uz atjaunošanu. Jā, plūdu vairāk nav. Bet nav arī dabas. Taisns grāvis nes tukšos, tumšos ūdeņus uz Lubānu. Vasarā trīs ceturtdaļas Lubānas ezera klāj dzeltens, sasmirdis ūdens, kurā nav nekādas dzīvības. Aiviekstē kilometriem nav nevienas zivs. Bet kādreiz… Esmu cieši pārliecināts, ka Lubāna meliorācija bija grandioza kļūda un liela ekoloģiskā ļaunprātība. Taču toreiz jau vairāk interesēja pļavu hektāri, skābsiena tonnas un sausie ceļi.

Saprotams, ka tuvākajā nākotnē neviens tur neko nemainīs. Bet pasaule mācās dzīvot saskaņā ar dabu, nevis to kropļot. Neviens pat nebūtu iedrošinājies piedāvāt Donavas deltas bagarēšanu. Varbūt paies simts gadi, tomēr esmu pārliecināts, ka kādreiz Lubānu atjaunos sākotnējā izskatā. Bet pagaidām jāsaka tā: visam ir sava cena.

[1] Spriežot pēc nākamā paragrāfa, runa ir par katoļu baznīcu, tāpēc pareizāk būtu teikt “priesteris”, nevis “mācītājs”. Tālāk minētā baznīca ir Barkavas Svētā Staņislava Romas katoļu baznīca Rēzeknes-Aglonas diecēzē (red. piez.).

Liberāļi un morālas dilemmas

Ikviens, kurš jebkad vērojis diskusijas tīmeklī, būs pamanījis, ka cilvēki mēdz viens otram nepiekrist, dažkārt arī izsakoties asi un vulgāri. Viedokļu nesakritība var izpausties dažādās jomās, arī jautājumos par politiku. Savukārt zem politiskās pārliecības slēpjas filozofiski principi. Rīks, kuru lieto attiecīgo principu skaidrošanai un izgaismošanai, nereti ir dilemma. Šī raksta ietvaros pievērsīsim uzmanību tam, kā mūsdienu liberāļi lieto morālās dilemmas.

Jautājumam ir divi šķietami pretrunīgi aspekti. No vienas puses, liberāļi mēdz radīt mākslīgas dilemmas, lai tradicionālajā morālē atrastu izņēmumus un līdz ar to mazinātu tās ietekmi un svaru. No otras puses, saskaroties ar īstenām dilemmām, viņi bieži nespēj domāt un runāt skaidri.

Jēdziens “tradicionālā morāle” ir plašs, bet ne tik plašs, lai to vispār nebūtu iespējams definēt. Pašā vienkāršākajā līmenī ar to saprot kategorisku aizliegumu veikt noteiktas darbības, piemēram, zagt, slepkavot vai izvarot. Ikdienišķākā lietojumā tradicionālā morāle ietver prasību būt, piemēram, godīgam un čaklam, tas ir, atturēties no meliem un krāpniecības, kā arī censties pašam nopelnīt sev iztiku, ja vien tas iespējams. Vēsturiskā kontekstā tradicionālā morāle lielākoties ir saistīta ar reliģisko ētiku. Eiropā šis reliģiskais fons būtu kristietība.

Mākslīgas dilemmas

Tomass Sovels grāmatā Intelektuāļi un sabiedrība raksta:

“Kad vecāki saka saviem bērniem, ka nevajag zagt, melot vai būt vardarbīgiem, viņu teiktajā nav nenoteiktības. Nenoteiktība ir ieviesta mācību programmās, kurās studentiem liek analizēt rūpīgi darinātas morālās dilemmas. Piemēram, situāciju, kurā uz grimstoša kuģa ir tik daudz cilvēku, ka visiem nepietiek vietas glābšanas laivās; tāpēc ir jāpieņem lēmums, kuram ļaut noslīkt, – varbūt pat atgrūžot laivā ierāpties gribošos, lai laiva neapgāztos. Tā kā no vecākiem saņemtie morāles principi nav derīgi vienmēr, no tā it kā būtu secināms, ka katram indivīdam ir jāizveido pašam sava no konkrētās situācijas atkarīga ētika, lai tā aizvietotu tradicionālo morāli, – ne tikai situācijās, kurās tradicionālie morāles principi nav derīgi, bet arī daudzās citās ikdienišķās situācijās, kurās nemaz nav tādu dilemmu kā šajos izfantazētajos piemēros.”

Šo parādību trāpīgi ataino veids, kā dažkārt skaidro utilitārismu jeb derīguma ētiku. Utilitārisms ir ētikas novirziens, kurš māca, ka labs ir tas, kas sniedz lielāko labumu lielākajam skaitam cilvēku. Utilitārisms var nonākt pretrunā ar tradicionālo morāli – piemēram, ar aizliegumu nogalināt, jo viegli varam iztēloties situāciju, kurā kāda cilvēka nogalināšana atnestu lielāko labumu lielākajam skaitam cilvēku. Šāda teorētiska situācija var būt tā sauktā “tramvaja problēma”.

“Tramvaja problēma” ir domu eksperiments, kas liek klausītājam iztēloties braucošu tramvaju. Ja tas turpinās braukt uzņemtajā virzienā, tas notrieks desmit cilvēkus. Bet klausītājs var paraut sviru un tad tramvajs mainīs virzienu un notrieks nevis desmit, bet gan tikai vienu. Ir atrunāts, ka šajā situācijā nav iespējams cits veids, kā izglābt gan to vienu, gan tos desmit. Tad utilitārists jautā klausītājam, vai viņš ir gatavs paraut sviru. Ja viņš ir gatavs to paraut, tas nozīmē, ka klausītājs ir gatavs pārkāpt aizliegumu tīši nogalināt un attiecīgi ir gatavs vadīties pēc lielākā derīguma principa.[1]

Lai labāk izprastu šādu dilemmu kļūdainību, ir iespējams lietot hiperbolu. Pārspīlētu versiju par tramvaja problēmu varētu nosaukt par “citplanētieša Zoga problēmu”. Klausītājam var lūgt iztēloties situāciju, kurā uz Zemi atlido citplanētietis Zogs. Viņš pavērš savu lāzeru pret Zemi un draud, ka iznīcinās visu planētu, ja klausītājs viņa vārdā nenogalinās kādu cilvēku.

Zoga problēma ir acīmredzami muļķīga, jo Zogs neeksistē, un līdz ar to šāda notikuma iespējamība ir praktiski nulle. Tad kāpēc lai mākslīgi sagudrotais mums kaut ko pateiktu par īsteno? Bet tas pats attiecas arī uz tramvaja problēmu. Lai gan tramvaji atšķirībā no Zoga eksistē, iespēja, ka klausītājs var nonākt tādā situācijā, kāda atainota tramvaja domu eksperimentā, arī ir praktiski nulle. Līdz ar to šī pati kritika attiecas arī uz tramvaja problēmu.

Dažādas tramvaja problēmas versijas piesauc tādi pasaules slaveni filozofi kā austrālietis Pīters Singers, kurš savu utilitārismu lielā mērā balsta dzīvnieku interešu aizstāvībā. Svarīgi zināt, ka grimstoša kuģa un tramvaja problēmas var piesaukt, nevis lai aizstāvētu konkrētu ētisku prasību – lielāko labumu lielākajam cilvēku skaitam –, bet vienkārši, lai mestu šaubu ēnu uz visu un jebko, ko ietver tradicionālā morāle.

Mākslīgo dilemmu piesaukšana ir jēgpilna tik lielā mērā, ka, pateicoties to it kā ilustrējošajam spēkam, piesaucējs atzīst, ka pasaulē tiešām var pastāvēt pretrunas. Tātad cilvēks var būt spiests izvēlēties vai nu vienu, vai arī otru, bet ne abus. Tas savukārt nozīmē, ka tiek cienīta racionalitāte kā tāda. Ja rodas jautājums, kā var necienīt racionalitāti vispār, tad jāapskata mūsdienu liberāļu nespēja tikt galā ar reālistiskām dilemmām.

Īstenas dilemmas

2017. gada maijā kāds lesbiešu pāris, kurā viena no sievietēm bija mākslīgi apaugļota, vēlējās izmantot kristīgās fotogrāfes Lauras Šūlmeisteres pakalpojumus, lai fotoattēlos atainotu savas pāra attiecības kopā ar bērnu. Laura savas reliģiskās pārliecības dēļ attiecās fotografēt lesbiešu pāri, kurš sevi dēvēja par “divām mammām”. Latvijas feministes un LGBT kustības pārstāvji nekavējoties asi nosodīja Šūlmeisteri. Teorētiski šo jautājumu bija iespējams arī nepolitizēt – sieviešu pāris varēja vienkārši atrast citu fotogrāfu, visai saziņai starp sievietēm un fotogrāfi paliekot privātai. Tā kā tas nenotika, šis gadījums mums piedāvā dilemmu no reālās dzīves.

Dilemmu šeit var formulēt kā izvēli starp brīvību un vienlīdzību. Brīvību var definēt kā spēju rīkoties ar savu īpašumu un ķermeni pēc paša ieskatiem. Tātad, ja Šūlmeistere var fotografēt lesbiešu pāri, bet var to arī nedarīt, viņa ir brīva. Vienlīdzību var definēt kā vienādu iespēju nodrošināšanu visiem neatkarīgi no viņu dzimuma, seksuālās orientācijas un partnerattiecību formas. Tātad, ja lesbiešu pārim ir iespēja tikt iemūžinātam Šūlmeisteres fotogrāfijās tāpat kā kādam heteroseksuālam pārim, lesbietes ir vienlīdzīgas. Ja brīvība un vienlīdzība tiek definētas šādi, tad starp tām ir pretruna. Ja Šūlmeistere ir brīva, lesbietes nav vienlīdzīgas. Ja lesbietes ir vienlīdzīgas, Šūlmeistere nav brīva.

Izvēle vienai vērtībai dot priekšroku Lauras dilemmā ir atkarīga no cilvēka politiskās nostājas. Konservatīvais izvēlēsies brīvību, bet ne tāpēc, ka brīvība būtu augstākā vērtība konservatīvismā; vienkārši šajā gadījumā brīvība nozīmē iespēju neatbalstīt attiecības, kuras neatbilst tradicionālajam ģimenes modelim. Arī libertānis izvēlēsies brīvību, jo viņa gadījumā brīvība būs izšķiroša. Šajā jautājumā var novērot zināmu sakritību starp konservatīvismu un libertārismu.

Cilvēks, kuru šī raksta ietvaros varētu nodēvēt par “radikālu feministu” vai LGBT politiskās kustības aizstāvi, izvēlēsies vienlīdzību, taču viņš noraidīs šādu dilemmas formulējumu. Doma, ka lesbiešu pāri var nefotografēt homoseksuālo attiecību dēļ, viņam šķiet absolūti nepieņemama, pat pretīga. Tātad “radikāla feminista” vai LGBT kustības pārstāvja gadījumā Šūlmeisteres dilemma nav izvēle starp divām iespējām, bet gan starp pilnīgu labumu un pilnīgu ļaunumu, pat ja vārdi “labs” un “ļauns” neiezogas viņa valodas lietojumā. Tātad tā vairs īsti nav dilemma, jo viena atbilde ir acīmredzami labāka par otru.

Pats interesantākais notiek tad, kad ar šādu dilemmu saskaras mūsdienu liberālis, kurš sevi pozicionē kā “skeptisku” vai “mērenu”. Viņš varētu teikt: “Tas ir sarežģīts jautājums, kurš ir jāapskata no visām pusēm. Ir jāciena ticības brīvība, bet Latvijā ir problēma ar homofobiju.” Vērīgs klausītājs ievēros, ka viņš neatbildēja pēc būtības. No šādas atbildes nav skaidrs, vai viņš atbalsta Šūlmeisteres tiesības nefotografēt lesbiešu pāri vai arī tās noraida.

Var mēģināt argumentēt, ka mūsdienu liberālim šajā gadījumā nemaz nav jāizvēlas. Proti, pat ja liberālis neizvēlēsies šeit, viņš to var izdarīt citur. Šāds liberālis var būt, piemēram, augstskolas pasniedzējs, kurš savu studentu priekšā, kad jūtas droši, nemitīgi kritizēs Šūlmeisteri, bet visiem pārējiem teiks, ka tas ir “sarežģīts jautājums”. Liberālis var arī izdarīt izvēli nevis ar vārdiem, bet gan ar darbiem. Viņš patiešām var visiem teikt, ka tas ir sarežģīts jautājums, bet tad nākamajās vēlēšanās nobalsot par liberālu partiju, kura saviem vēlētājiem skaidri vēsta, ka uzvaras gadījumā ierobežos Šūlmeisteres iespējas nefotografēt tādus pārus, kuru attiecības viņa neatbalsta. Tātad, lai liberāļa neizvēlēšanās “būtu patiesa”, viņam būtu jāatsakās izvēlēties visos kontekstos, ne tikai vienā, kā arī jāatturas no politiskas darbības, kura būtu izvēle de facto.

Ja saprotam, ka šāda neizvēlēšanās praksē nedarbosies, kā arī trūkst konkrētu zināšanu par to, ko liberālis saka, kad jūtas droši – kā augstāk minētajā pasniedzēja piemērā –, tad jautājums par liberāļa izvēli paliek atvērts. Taču, ja mēģina gūt skaidrību, pieturoties tikai pie liberāļa izvairīgās atbildes, nonākam pie absurda. To parāda vienkārša valodas lietojuma analīze.

Vadoties pēc intuīcijas, teikuma daļa, kas seko aiz “bet”, ir ar lielāku svaru. Ja liberālis saka:

Ir jāciena ticības brīvība, bet Latvijā ir problēma ar homofobiju,

tad izklausās, ka daļa par homofobiju ir svarīgāka, tāpēc Šūlmeisterei obligāti ir jāfotografē (ja viņa to nedara, viņai jāsaņem sods). Savukārt, ja liberālis saka:

Latvijā ir problēma ar homofobiju, bet ir jāciena ticības brīvība,

tad izklausās, ka teikuma daļa par ticības brīvību ir svarīgāka, tāpēc Šūlmeisterei var atļaut nefotografēt. Ja liberālim prasītu, viņš visticamāk noraidītu abus precizējumus – gan to, ka vajag fotografēt, gan to, ka var arī nefotografēt, tāpēc nav nozīmes, kura teikuma daļa ir pirms “bet” un kura pēc tam. Lai liberāļa domu atspoguļotu precīzāk, “bet” vietā nepieciešams lietot “un”.

Ir jāciena ticības brīvība, un Latvijā ir problēma ar homofobiju.

Šāds teikums liekas nedabisks, jo saikļa lietojums it kā norāda, ka starp abām teikuma daļām ir nevis pretruna, bet gan līdzība, kaut gan pretruna patiešām pastāv. Šeit arī rodas absurdais – lai precīzi izteiktu liberāļa domu, ir nepieciešams lietot valodu tādā veidā, kas neatspoguļo realitāti.

Noslēdzot analīzi, jāpiemin divi veidi, kā liberālis var izvairīties no atbildes, šķietami precizējot jautājuma terminoloģiju, lai gan šis precizējums neko nedod.

Viens veids ir piesaukt Jesajas Berlina atziņas par pozitīvo un negatīvo brīvību. Negatīvo brīvību šajā analīzē var definēt kā “brīvību no”, savukārt pozitīvo brīvību kā “brīvību, lai”. Tātad Šūlmeisteres negatīvā brīvība no piespiešanas fotografēt ir pretrunā ar lesbiešu pāra pozitīvo brīvību tikt fotografētām. Mainot terminoloģiju, jautājuma būtība nemainās. Mūsu analīzes kontekstā tas nozīmē vien to, ka, ja liberālim jautā par brīvību un vienlīdzību, viņš var uzdot “precizējošu” jautājumu: “Tu man jautā par pozitīvo vai negatīvo brīvību?” Šādā gadījumā visa uzmanība ir veltīta nevis tam, vai Šūlmeistere drīkst nefotografēt, bet gan, vai mēs nefotografēšanu saucam par “brīvību” vai “negatīvo brīvību”.

Otrs veids, kā saduļķot jautājumu, ir piesaukt “nulles summas spēli” un “ne-nulles summas spēli”. Šī terminoloģija filozofijā ir ienākusi no spēļu teorijas. Spēļu teorija pēc būtības ir matemātiska dažādu iespēju un iznākumu analīze dažādās situācijās. Spēļu teoriju plaši popularizēja Ričards Dokinss grāmatā Savtīgais gēns, kurā viņš to pielīdzināja dabiskās atlases procesiem.

Nulles summas spēles ir tādas spēles, kurās viens uzvar, bet otrs zaudē. Ja es ar draugu spēlēju šahu, mana uzvara ir drauga zaudējums un otrādi – mēs spēlējam nulles summas spēli. Turpretī ne-nulles summas spēles ir tādas spēles, kurās abi dalībnieki kaut ko iegūst. Ja mēs abi esam vienā futbola komandā, tad mana uzvara ir arī mana komandas biedra uzvara – mēs savā starpā spēlējam ne-nulles summas spēli. Ar pretinieku komandu mums, protams, ir nulles summas spēle. Tad nu mūsu kontekstā liberālis atkal var “precizēt”: “Tātad tu saki, ka Laura un lesbiešu pāris spēlē nulles summas spēli?” Nosaucot pretrunu par nulles summas spēli, nekas netiek iegūts. Tikai atkal ir izteikta prasība pēc paplašināta izklāsta par terminoloģiju, kurā jautājuma būtība pazūd.

In summa

Mūsdienu liberāļu attieksme pret dilemmām ir neskaidra un nenoteikta. Standarta morāles principi – aizliegums zagt, slepkavot vai būt vardarbīgam – var tikt apšaubīti, lietojot mākslīgi darinātas grimstoša kuģa vai tramvaja problēmas, šādā veidā metot šaubu ēnu arī uz ikdienas situācijām, kurās dramatiskas dilemmas nepastāv.

No otras puses, liberālis ļoti vēlas izvairīties no ikdienišķām dilemmām, kas ilustrē faktu, ka, lai tiktu sasniegti liberālim tīkami politiskie rezultāti, kaut ko nākas upurēt. Lauras Šūlmeisteres gadījumā tā ir individuālā brīvība tās vienkāršākajā izpratnē. Liberāļa valodas analīze šajā gadījumā neko nedod – tā tikai noved pie absurda. Liberālis tipiski arī izvairīsies no jautājuma, šķietami precizējot izteiksmes līdzekļu lietojumu ar terminoloģiju, kas aizgūta no spēļu teorijas vai Jesajas Berlina.

Tradicionālās morāles spēks, atšķirībā no vēlmes veikt aprēķinu, meklēt izņēmumus un radīt dilemmas, slēpjas tās vienkāršībā. Līdz ar to arī iespēja kļūdīties ir būtiski samazināta. Aprēķins un dilemmas it kā norāda uz izsmalcinātību, taču šī izsmalcinātība, kā redzējām, var būt caur un cauri viltota. Tas, kas ir vienkāršs un patiess, ir labāks par to, kas ir sarežģīts un nepatiess.

[1] Ne gluži. Domu eksperimenta klausītājs izrādītos gatavs tīši nogalināt nevainīgu cilvēku, ja būtu gatavs kādu pie sliedēm stāvošu personu pagrūst zem tramvaja, lai tādā veidā to nobremzētu un attiecīgi izglābtu desmit citus. Raksta autora minētajā piemērā tas nav sviras parāvējs, kurš “nogalina”, tas ir neapstādināmais tramvajs; un sviras parāvējs tikai “koriģē” nenovēršami nogalināto skaitu. Visiem minētajiem apstākļiem paliekot spēkā, pareizā atbilde šajā mākslīgajā dilemmā ir: nepieskarties svirai. Sviras paraušana padara parāvēju līdzvainīgu cilvēku nāvē un lēmēju par to, kuram būs dzīvot, kuram mirt (galv. red. piez.).

Ārišķības paaudzes augšanas sāpes

Kopš Polijas Satversmes Tiesa 2020. gada rudenī pasludināja spriedumu, ka Satversme aizsargā cilvēka dzīvību visos gadījumos, tādējādi ierobežojot eigēniskos abortus, kuri visbiežāk skāra embrijus ar Dauna sindromu, Polijā norisinās dažādas intensitātes protesta akcijas. Redzamākā no protestētājām organizācijām ir Sieviešu streiks (poļu val. Strajk kobiet). Organizācijas līderu politiskās prasības iziet tālu ārpus līdzšinējā tā sauktā “aborta kompromisa”.[1] Netiek slēpts, ka galvenais mērķis ir Polijas valdības gāšana. Visdaudzskaitlīgākie protesti norisinājās 2020. gada oktobra beigās. Protestu kulminācijas brīdī pēc policijas datiem 410 dažādās Polijas vietās piedalījās ap 430 tūkstošu dalībnieku. Līdz ar šo protestu vilni parādījās jauna tendence – plaša mēroga sakrālo objektu demolēšana, kas pārsteidza sabiedrības vairākumu, jo pat komunisti savulaik izvairījās no šādām provokācijām. Tā 2020. gadā protestos sevi pieteica jaunā, sekularizētā Polijas sabiedrības daļa, kas nākotnē var būtiski izmainīt līdz šim pazīstamo sabiedrības ainavu.

Dumpja demogrāfija

Konservatīvā domnīca Klub Jagielloński jau 2020. gada vasarā brīdināja, ka epidemioloģiskie ierobežojumi ir radījuši spriedzi sabiedrībā, kas potenciāli var pāraugt plašos nemieros. Šīs domnīcas analīzēs Blažejs Skšipulecs apskata sabiedrības sekularizācijas procesus. Viņš norāda, ka, lai gan sekularizācija skar visu sabiedrību, jauniešu vidū šis process norisinās līdz šim nepieredzēti strauji. Ja pārējai sabiedrībai ir raksturīga “mīkstā sekularizācija”, cilvēkiem atmetot institucionalizētos, ar ticību saistītos rituālus (retāk vai vispār nepiedaloties dievkalpojumos), tomēr turpinot atzīt ticību Dievam, tad paaudzei, kas ir dzimusi pēc 1992. gada, ir raksturīga jau “cietā sekularizācija”. Aptaujātie šajā pēdējā grupā sevi definē kā nepiederīgus nevienai reliģijai un neticīgus.[2]

Sekularizācijai un antiklerikālismam ir arī sava politiskā dimensija. Pjotrs Trudnovskis, analizējot to cilvēku politisko nostāju, kuri 2020. gadā pirmo reizi piedalījās vēlēšanās, uzsver, ka nekad iepriekš Polijā nav bijusi paaudze, kas deklarē tik lielu atbalstu kreisajām idejām. Viņš gan piebilst, ka pētījumā par politiskajām simpātijām nav sīkāk izskaidrots, ko satur jēdzieni “kreisi uzskati” vai “konservatīvi uzskati”. Tomēr, salīdzinot puišu un meiteņu atbildes no 2016. un 2018. gadiem (šeit tiek salīdzināti dati tikai starp tiem, kuri skaidri pauž savus uzskatus, neiekļaujot tos, kuri atbild “grūti pateikt”), atklājas šāda aina. 2016. gadā 18% puišu deklarēja kreisus uzskatus, bet 62% – konservatīvus. No aptaujātajam meitenēm kreisus uzskatus 2016. gadā deklarēja 31%, bet konservatīvus – 41%. Savukārt 2018. gadā puišu vidū kreisi uzskati bija 25% respondentu, bet konservatīvi – 50%. Meiteņu vidū 2018. gadā kreisus uzskatus deklarēja 45% respondentu, bet konservatīvus – 32%.

Domājot par šiem datiem protestu kontekstā, Pjotrs Trudnovskis pievērš uzmanību vairākām iezīmēm, ar kurām jaunākā paaudze atšķiras no iepriekšējām. Dalība 2020. rudens protestos bieži ir pirmā politiskā pieredze paaudzei, kura neatceras ne tikai Polijas Tautas Republiku, bet pat transformācijas gadus. Šī paaudze neatceras pāvesta Jāņa Pāvila II pontifikātu, neatceras postkomunistu kreiso partiju valdīšanas laika valsts izzagšanas skandālus, kas līdz ar komunisma laikā piedzīvoto uz ilgiem gadiem diskreditēja kreisās idejas Polijas sabiedrībā.[3] Jaroslava Kačinska partija “Likums un taisnīgums” dominē Polijas politikā kopš 2015. gada. No 18 gadus veca jaunieša perspektīvas valdība ir vainojama pie visa, ar ko viņš nav apmierināts, jo citu valdību viņš vienkārši vēl neatceras. Tomēr motivāciju dalībai protestos nevar pilnībā izskaidrot ar vēsturisko notikumu fonu un demogrāfisko situāciju. Individuālajā līmenī nozīmīgi ir tādi faktori kā grupas novērtējums vai iekšējais emocionālais stāvoklis.

Protests kā statusa apliecinājums

Paaudzei, kas uzaugusi, lietojot sociālos medijus, ir daudz izteiktāka vajadzība un vēlme tikt ievērotai un saņemt augstu grupas novērtējumu. Šī vēlme iepriekšējo paaudžu cilvēkus skar ievērojami mazāk. Tā pamanītai izdevās kļūt kādai protestu dalībniecei, kas izgāja ielās ar saukli: “Prosciutto, prosecco, pro choice”. Amerikāņu psihologs Robs Hendersons tādas parādības kā “tikuma signalizēšanu”, vardarbīgu politisku akciju atbalstīšanu vai pat dalību tajās apraksta kā parādību kopumu, kuru viņš sauc par “luksusa uzskatiem”.[4] Laikos, kad pieeja dārgām patēriņa precēm vairs nav uzticama šķirtne, kas nodala veiksmīgos sabiedrības locekļus no pārējiem, jo, ieguldot mērenu piepūli, gandrīz ikvienam ir iespējams sociālajos medijos uzburt pārticīgas dzīves mirāžu, par tādu šķirtni kļūst atbilstošu uzskatu deklarēšana. Dalība protestos vai vismaz ar protestiem saistītās simbolikas pavairošana 2020. gadā aizstāja sociālo mediju saturu. Iepriekš lietotājas tajos dalījās ar informāciju par apmeklētajiem restorāniem, koncertiem, iepirkšanās tūrēm, ceļojumiem, skaistumkopšanas procedūrām un tamlīdzīgi. Lai gan kreisi liberālā dzīvesstila žurnāla Wysokie Obcasy publikācija,[5] kura ieteica dārgu zīmolu apģērbu un apavu komplektu kā vispiemērotāko tērpu dalībai protestos, saņēma kritiku no tām kreisajām aktīvistēm, kuras nav pilnībā novērsušās no sociālas dabas jautājumiem, tā tomēr lieliski ilustrē šo tendenci. Par sabiedriskā statusa aspekta nozīmi protestos liecina arī dažādu jomu slavenību entuziastiskais atbalsts, neskatoties uz protestu nereti bērnišķīgo un vulgāro formu. Tās pašas dziedātājas, kuras televīzijā dziedāja tradicionālās katoļu Ziemassvētku dziesmas par Jēzu silītē, savus sociālo mediju profilus izrotāja ar Sieviešu streika simboliku.

Tvitera Julkas ciešanas

Līdz ar protestu vilni sociālos medijus pārpludināja saturs, kur jaunas sievietes, raudot vai histēriski kliedzot, izrāda savu neapmierinātību. YouTube var atrast daudzas šādu materiālu kompilācijas, kuras ir veidojuši tā sauktās manosfēras vlogeri. Šādas filmiņas bieži pavada sarkastiski komentāri. Apzīmējot plašāku fenomenu, jaunās sievietes, kuras šādi sevi izpauž, ir iesauktas par “Julkām no Tvitera”. Jūlija pirms padsmit gadiem bija populārākais meiteņu vārds Polijā, un daudzas no jaunajām aktīvistēm patiešām tā arī sauc. Lai ilustrētu šo parādību, pietiek apskatīties kaut vai vienu no filmiņām. Jauna sieviete, kas rotājusies ar laumiņas spārniem, lēkā uz drēbju skapja fona un kliedz: “Sadedzināt Bībeli, sadedzināt Bībeli!”[6] Viņa var šķist smieklīga, tomēr nebūtu godīgi ignorēt, ka viņa šajos materiālos, kas satur daudz vulgāras leksikas, naida un ļauna vēlējumu oponentiem, vienlaicīgi atstāj arī ļoti sāpināta cilvēka iespaidu. Dusmas, aizvainojums un izmisums, kas ir vērsts pret tādiem iedibinājumiem kā Baznīca, valsts vai ģimene, ir patiesas šo cilvēku emocijas, pat ja tās nav vērstas pareizajā virzienā. Mēģinot saprast, kas ir radījis šādu emociju sakāpinājumu, jāpalūkojas, kā pandēmijas ierobežojumu gads ir ietekmējis jauno cilvēku dzīvi. Julkām ierobežojumi ir atņēmuši viņu skolas izlaidumu un viņu iespēju strādājot nopelnīt pirmo finansiālo neatkarību no vecākiem. Ierobežojumi nav ļāvuši ceļot vai veidot tuvas un nozīmīgas attiecības. Epidemioloģisko ierobežojumu dēļ augstskolas jau trešo semestri strādā attālināto mācību režīmā. Tas ir sagrāvis jauno cilvēku sapņus par izraušanos no ierastās vides un lielpilsētas studenta dzīvi. Informatīvajā telpā jau gadu nemainīgi dominē nomācošas ziņas par slimību un nāvi, kas vēl vairāk sakāpina negatīvās emocijas – līdz līmenim, kad daudziem vairs nepietiek spēka racionālai situācijas uztverei un rīcībai.

Praktiķa skatījums

Gatavojot šo rakstu, nolēmu pārrunāt jaunatnes sekularizācijas jautājumus ar verbistu misionāru ordeņa mūku tēvu Eriku Hounake no Togo. Viņš šobrīd kalpo Varšavā un vada katehēzes nodarbības bērniem un jauniešiem skolās, kā arī rekolekcijas un vasaras nometnes.[7] Viņa darbs lielākoties ir saistīts ar tiem bērniem un jauniešiem, kuru ģimenēs praktizē ticību. Tomēr, jau 13 gadus dzīvojot Polijā, tēvam Erikam ir novērojumi arī saistībā ar kopējo sabiedrības garīgās dzīves stāvokli. Runājām arī par agresiju, kas protestu laikā tika vērsta gan pret sakrālajiem objektiem, gan garīdzniekiem. Runājot par protestiem, to apmēru un provokatīvo formu, viņš uzsvēra pūļa ietekmi. Cilvēki, darbodamies lielā grupā, dara lietas, kuras nedarītu bez šīs grupas ietekmes. Viņa ieskatā liela nozīme šajos notikumos ir sociālajiem medijiem; tajos jaunam un nenobriedušam cilvēkam ir grūti turēties pretī grupas viedokļa spiedienam. Konformisma noraidīšanai ir nepieciešama drosme būt atšķirīgam, kuras pusaudžiem var pagaidām vēl pietrūkt.

Salīdzinot ticīgo kopienas stāvokli dzimtajā Togo ar to, kas notiek Polijā, viņš saka, ka Polijā ļoti pietrūkst ticīgo līdzdalības Baznīcas dzīvē. Draudzes locekļi visu atstāj priestera ziņā, un paši nāk tikai kā “patērētāji”, kuriem patīk vai nepatīk “pakalpojums”. Papildus izaicinājums jauniem cilvēkiem ir tas, ka ticības patiesības nevar būt elastīgas. To sludināšanas formu var pielāgot laikam un sabiedrībai, bet to saturs saglabājas nemainīgs. Jauno cilvēku vēršanās pret Baznīcu izriet arī no plašākas autoritātes krīzes. Kamēr poļiem bija tādas personības kā kardināls Stefans Višinskis vai pāvests Jānis Pāvils II, pat tie cilvēki, kuri viņiem nepiekrita, cienīja viņu viedokli. Šobrīd katoļu Baznīcai Polijā vairs nav nedz tāda kalibra personību, nedz arī iekšējās vienotības, kuru nodrošināja šie garīgie līderi. Tomēr tēva Erika skatījums nākotnē ir optimistisks, jo viņš uzskata, ka ar labu vadību un aktīvu kopienas iesaistīšanu Baznīcas dzīvē ir iespējams apturēt procesus, kas ilgākā laikā noved pie cilvēku savstarpējas atsvešināšanās un garīgās dzīves pamešanas novārtā. Savā priestera praksē tēvs Eriks atgādina par Jāņa Pāvila II enciklikā “Ticība un prāts” teikto, ka ar racionālā prāta pieredzi vien nepietiek, lai visā pilnībā uztvertu patiesību.[8]

Noslēgumā, domājot par nākotnes tendencēm Polijas sabiedrībā, viennozīmīgi nav iespējams prognozēt, kas notiks tālāk. Protesti, kas 2020. gada rudenī spēja iekustināt lielas sabiedrības masas, šobrīd ir izsīkuši. 8. marta feministu demonstrācijas bija vāji apmeklētas, arī internetā interese par tām bija neliela. Politikā galēji kreisajiem saukļiem ir pietiekams atbalsts, lai uz polarizāciju un skandālu vērsti politiķi sev nodrošinātu karjeru, taču demogrāfiskā situācija ir tāda, ka arī nākotnē trūks cilvēku plašai atbalsta bāzei. Vissekularizētākās un kreisos spēkus atbalstošākās poļu paaudzes vienlaikus ir arī vismazskaitlīgākās. “Demogrāfiskās bedres” sekas ir tādas, ka jaunu cilvēku īpatsvars sabiedrībā sarūk, līdz ar to viņu prasības politiķiem nebūs prioritāras. Tas, no vienas puses, radikalizēs šo sabiedrības grupu un tā paredzami vēl vairāk atsvešināsies no vairākuma. Taču, no otras puses, atbalstītāju salīdzinoši nelielais skaits sabiedrisko pārmaiņu tempu kopumā padarīs lēnāku.

Runājot par sabiedrības sekularizācijas procesu, arī šeit, visdrīzāk, nevajag uzskatīt, ka viss jau ir zaudēts un tā ir neizbēgama vēsturisko notikumu secība. Sabiedrības uzticība katoliskajai Baznīcai būs atkarīga no tā, cik izlēmīga būs Baznīca savu problēmu risināšanā. Pagaidām Baznīcas hierarhijai pamatoti var pārmest izvairīšanos no stingras vēršanās pret priesteriem pedofīliem un no caurspīdīga to garīdznieku darbības izvērtējuma, kuri Polijas Tautas Republikas laikā sadarbojās ar drošības dienestiem. Šeit liela nozīme ir laicīgajiem katoļu intelektuāļiem, kuri Baznīcai pieprasa nelokāmu stāvēšanu patiesībā. Ja viņu balsis uzklausīs, tad ir cerība, ka arī jauniešu vidū izdosies atgūt cieņu pret Baznīcu kā institūciju. Šajos trauksmainajos laikos vietas ticībai cilvēku dzīvēs nav kļuvis mazāk. Taču paliek atvērts jautājums, vai katoliskā Baznīca joprojām ir gatava būt par vidutāju starp cilvēku un Dieva mieru.

[1] 1993. gada likums par ģimenes plānošanu paredz iespēju veikt mākslīgo abortu trīs gadījumos: ja grūtniecība apdraud mātes dzīvību vai veselību; ja pastāv liela varbūtība, ka bērnam būs nopietna atpalicība vai neārstējama, dzīvību apdraudoša slimība; kā arī gadījumā, ja grūtniecība iestājusies nozieguma rezultātā un šo faktu apstiprina prokurors. Līdzšinējie mēģinājumi grozīt likumu, gan to liberalizējot, gan padarot stingrāku, nav bijuši sekmīgi.

[2] Błażej Skrzypulec, “Polska bez Boga? Sekularyzacja w III RP”: https://klubjagiellonski.pl/2020/12/30/polska-bez-boga-sekularyzacja-w-iii-rp.

[3] Klub Jagielloński, “Ośmiogwiazdkowy bunt? Strajk Kobiet, dziadersi, protesty, aborcja”: https://www.youtube.com/watch?v=ndU_enFACaA&t=1s.

[4] Rob Henderson, “‘Luxury Beliefs’ are the Latest Status Symbol for Rich Americans”: https://nypost.com/2019/08/17/luxury-beliefs-are-the-latest-status-symbol-for-rich-americans.

[5] “Wysokie Obcasy” promowały strój na Strajk Kobiet za 4 tys. zł. Teraz przepraszają: https://www.tvp.info/52093363/strajk-kobiet-wysokie-obcasy-extra-przepraszaja-za-stylizacje.

[6] “Spalić Biblię, spalić”, “Wy*********”. Krzyczy “skrzydlata” feministka: https://www.tysol.pl/a58832-Spalic-Biblie-spalic-Wy-Krzyczy-skrzydlata-feministka.

[7] Reliģija skolā tiek mācīta atbilstoši 1993. gadā noslēgtajam Konkordātam ar Svēto Krēslu.

[8] Pāvesta Jāņa Pāvila II enciklika katoliskās Baznīcas bīskapiem par attiecībām starp ticību un prātu Fides et ratio: http://www.rarzi.lv/ejietunmaciet/em_38_Fides%20et%20Ratio.htm.

Par anonīmām anketām un vārda brīvību

2014. gada augustā es savā blogā publicēju rakstu par anonīmām anketām – toreiz vēl samērā jaunu parādību Latvijā.[1] Ir pagājuši seši gadi, un tas, par ko es toreiz brīdināju, ir kļuvis par mūsu šodienas realitāti. Anonīmās anketas augstskolās tagad ir ideoloģiskās cenzūras un vārda brīvības apkarošanas instruments. Mani toreizējie vārdi izrādījās pravietiski, un 2019. gadā es zaudēju darbu Latvijas Kultūras akadēmijā, pateicoties kareivīgu studenšu anonīmām sūdzībām. Augstskolas vadība bez pārrunām un bez brīdinājuma pārtrauca ar mani darba attiecības. Septembra sākumā es atnācu uz darbu un uzzināju, ka Kultūras akadēmijā vairs nestrādāju.

Tātad piepildījās tas, par ko es savulaik rakstīju: pasniedzēju automātiski atzina par vainīgu un represēja bez lietas noskaidrošanas. Šim stāstam ir turpinājums: pērnā gada izskaņā līdzīga rakstura ideoloģiskas, anonīmas sūdzības parādījās arī LU Vēstures un filozofijas fakultātes elektroniskajā sistēmā. Arī šoreiz galvenais uzbrukums nāca no kareivīga feminisma pozīcijām, kam pievienojās pāris citas apsūdzības politkorektuma dogmu pārkāpšanā. Tātad tā ir tendence un jauna parādība, kura prasa uzmanību un liek man atgriezties pie jautājuma par anonīmajām anketām, šoreiz jau vārda brīvības tēmas kontekstā.

Vispirms vajadzētu saprast tagadējās tendences cēloņus. Kas ir izraisījis vērienīgos uzbrukumus vārda brīvībai, arī ar anonīmo anketu starpniecību, lai gan šāda anketu sistēma tiek lietota jau vairākus gadus? Šķiet, ka tam, kā vienmēr, ir vairāki iemesli. Kā pirmo varētu nosaukt audzināšanas deficītu. Lai rakstītu anonīmas sūdzības par pasniedzēju, kurš nav izdarījis neko sliktu, bet ir paudis savu personīgo – atšķirīgu viedokli, ir jābūt cilvēkam ar zemu kultūras līmeni, cilvēkam, kuram ir sveši priekšstati par godu un kuram nav ne pašcieņas, ne cieņas pret citiem. Acīmredzot šodien šādu cilvēku ir savairojies pietiekami daudz. Tas nav brīnums, jo tradicionālā audzināšana jau de facto ir atcelta – pateicoties ideoloģiskai nostājai, kas ikvienu piespiešanu vai prasību interpretē kā vardarbību pret bērnu. Visatļautības atmosfērā auguši bērni ļoti bieži veidojas par bezkaunīgiem un bezatbildīgiem mežoņiem, kuriem nav cieņas ne pret vienu un ne pret ko. Par laimi, ne visi vecāki pieļauj šādu “audzināšanu”, taču problēma jau ir labi redzama. Vienlaikus liberālā ideoloģija, kura apkaro patieso audzināšanu, proti, morāles un ētisko normu, kultūras, attīstīta intelekta un pieklājības audzināšanu, piedāvā vien politkorektuma surogātu un hipertrofētu pašvērtības apziņu. Tā viegli pāraug augstprātībā un lielās ambīcijās bez atbilstošām spējām un nopelniem. No pašas mazotnes bērniem iepotē viņu svarīguma apziņu. Skolotājam ir jārespektē un jāapjūsmo katra muļķība, ko skolēns saka, jo ikvienu viedokli pasludina par vērtīgu. Viena īsa videofilma, kura pirms pāris gadiem klīda sociālajos tīklos, rāda, līdz kādam absurdam tas noved. Tā ir satīriska fantāzija par to, kā kāda amerikāņu skola represē un atlaiž no darba matemātikas skolotāju, kura atļāvusies netoleranti uzspiest “savu” viedokli, ka divreiz divi ir četri, nevis divdesmit divi, kā bija iedomājies kāds skolnieks.[2] Šodien šis sižets vairs nešķiet smieklīgs. Šodien šādi skolēni reāli apdraud reālus skolotājus. Šādā situācijā vairs nav pārsteidzoši, ka vienā otrā indivīdā ideoloģiskās dogmas viegli izspiež elementāru cilvēcību. Par to liecina nesens notikums. ASV bērni nodeva varai savus vecākus, kuri atbalstīja prezidentu Trampu un piedalījās Kapitolija šturmēšanā.[3] Savukārt Kanādā meitene, kura gribēja mainīt dzimumu, iesūdzēja tiesā tēvu, kurš turpināja saukt viņu par meitu. Tiesa to kvalificēja kā vardarbību pret bērnu, un rezultātā tēvam draud pieci gadi cietumā.[4] Ideoloģijas apsēstie, kuri spēj nodot un pazudināt paši savus vecākus, daudz vieglāk var nodot, apsūdzēt un apmelot savus pasniedzējus, kuri atļāvušies pateikt kaut ko, kas tiem nav pa prātam. Kam nav morāles, nav arī sirdsapziņas. Tāds ir ideoloģiskās “audzināšanas” rezultāts.

Cilvēkam, kurš nevienu neciena, nav un nevar būt nekādu autoritāšu. Turklāt valdošā ideoloģija cītīgi nodarbojas ar pagātnes autoritāšu “dekonstrukciju”, tādējādi graujot kultūras pamatus. Savukārt izglītības sistēmas “reformas” un skolotāju sociālais stāvoklis principā noliedz iespēju runāt par skolotāja autoritāti, kā rezultātā arvien biežāk skolotāji cieš no bērnu rupjības un agresijas. Taču līdz šim visos laikos un visur skolotāja un skolnieka attiecības veidojās, sekojot hierarhijas un cieņas principiem, un tas bija katras kultūras tradīcijas pamatā. Šīs tradīcijas sagrāve no vienas puses atspoguļo izglītības degradāciju, bet no otras puses tā iezīmē ceļu uz sabiedrības barbarizāciju. Spāņu domātājs Hosē Ortega i Gasets rakstīja, ka pūļa cilvēku jeb plebeju raksturo nevēlēšanās atzīt nekādu cita cilvēka pārākumu. Grūti noticēt, ka tas ir bijis aktuāli jau 20. gadsimta pirmajā ceturksnī, bet šodien jau skaidri redzams, ka plebeju gars ir nācis pie varas. Taču plebejs, kā savulaik teica Arnolds Toinbijs, ir nevis sociāls statuss, bet gan dvēseles stāvoklis. Var secināt, ka šodien ideoloģija, skola un masu kultūra kopīgiem spēkiem audzina plebejus.

Otrs minētās problēmas cēlonis ir fakts, ka kreisais liberālisms pēdējā laikā arvien agresīvāk uzspiež savas dogmas un kļūst arvien neiecietīgāks un vardarbīgāks pret citiem viedokļiem un to paudējiem. Ne tikai Sniegbaltīte un Otello ir atzīti par politnekorektiem un rasistiskiem tēliem, bet arī matemātika, klasiskā mūzika un antīkā vēsture ir pasludinātas par rasistiskām izpausmēm, un ir sākusies virzība uz to, lai aizliegtu vārdus “tēvs”, “māte”, “vīrietis” un “sieviete”. “Izslēgšanas kultūra”[5] represē citādi domājošos, par cenzūru medijos nemaz nerunājot. Kā ironiski izteicās Alvis Hermanis, šodien izrādās, ka vārda brīvība apdraud demokrātiju. Šo parādību varētu nosaukt par mūsu laikmeta paradoksu: liberālisms, kura nosaukums ir atvasināts no vārda “brīvība” un kurš kādreiz cīnījās par dažāda veida brīvībām, ietverot vārda brīvību, ir pārvērties par totalitāru ideoloģiju, kura apkaro jebkāda veida brīvdomību. Faktiski kreisais liberālisms ir kļuvis par surogātisku pseidoreliģiju bez metafizikas jeb “pilsonisko reliģiju”. Tā ir ļoti agresīva kvazireliģija, kura necieš citus skatījumus. Šādas totālas neiecietības apstākļos liekas dabiski, ka cīņā pret citādi domājošiem tiek iesaistītas arī anonīmās anketas augstskolās, kuras pirms tam vairākus gadus nelika sevi manīt. Bumba ar laika degli sprāgst, šautene, kas karājas pie sienas, šauj. Tas arī bija sagaidāms, jo anonīmās anketas savā būtībā ir ideoloģiskās kontroles un represiju instruments. Tas nozīmē, ka ir pienācis kritiskais brīdis, kad cilvēkiem, kuri apveltīti ar veselo saprātu, ir jāiestājas par vārda brīvību. Cīņā par to Latvijā šobrīd iezīmējas divas frontes līnijas: mākslas jomā, kuru visskaļāk pārstāv Alvis Hermanis, un izglītības jomā, kur nepieciešama spēku konsolidācija – līdzīgi kā Vācijā, kur nupat ir nodibināta zinātnieku apvienība ar mērķi pasargāt mācībspēkus no “izslēgšanas kultūras” agresijas.[6]

Rezumējot vēlreiz jāsaka, kādēļ anonīmās anketas nav pieņemamas. Pirmkārt, tādēļ, ka tās paredz un provocē amorālu rīcību. Vairums cilvēku pret to jau izsenis izturas negatīvi un raksturo ar tādiem vārdiem kā “stučīšana” un “kļauzu rakstīšana”. Šādas anketas dod iespēju ikvienam nekrietnam studentam atriebties pasniedzējam, kurš viņam ir aizrādījis par kavējumiem vai nepiedienīgu uzvedību auditorijā, vai kurš viņam vienkārši nepatīk. Un, protams, kā tas tagad notiek, tā ir iespēja izrēķināties ar “ideoloģiskajiem pretiniekiem”, kuru uzskati pašam šķiet nepareizi.

Vienīgā morāli pieņemamā rīcība būtu godīga un atklāta saruna, kurā katrs atbildētu par saviem vārdiem. Un nevajag stāstīt, ka students nevar to izdarīt tādēļ, ka viņam ir bail no pasniedzēja atriebības. Gadījumā, ja pastāv reāla problēma ar pasniedzēju, studentiem ir vairāki veidi, kā viņi var to risināt. Pastāv studentu pašpārvalde un pārstāvniecība augstskolu koleģiālajās institūcijās. Studenti var runāt ar vadību arī tiešā veidā gan individuāli, gan kolektīvi. Ja kādam ir psiholoģiskas problēmas, tam vajadzētu pašam prast tās risināt, nevis atriebties pasniedzējam. Vispār studentam, kā ikvienam cilvēkam, būtu jāapgūst elementāras pieklājības norma: spēja pieņemt, ka citam var būt atšķirīgs, pat pretējs viedoklis, un spēja vienkārši uzklausīt, to neapkarojot.

Kā vēl vienu argumentu anonīmo anketu aizstāvji min atgriezeniskās saites nodrošināšanu. Arī tas nav korekti. Kā jau teikts, katrā augstskolā studentiem ir vārda un balss tiesības un katra administrācija uzmanīgi ieklausās studentu vārdos. Turklāt pastāv arī anonīmo reitingu sistēma, kad studenti pēc noteiktiem kritērijiem ar atzīmēm vērtē noklausītos kursus. Šajā gadījumā var rasties jautājums par studentu kompetenci izdarīt šādu vērtējumu. Tas atgādina slaveno stāstu par olu, kas māca vistu, bet vismaz no morālā viedokļa tas nav nepieņemami. Ņemot vērā pašreizējās izglītības sistēmas koncepciju, kurai sekojot augstskolas vairs nepilda cēlo izglītošanas misiju, bet gan apkalpo klientus, aptauju prakse vēl vairāk pastiprina vispārējo izdabāšanas un pielāgošanās tendenci. Tā pazemina izglītības kvalitāti. Nožēlojams ir pasniedzējs, kurš spiests izdabāt studentiem, un nožēlojami ir studenti, kuri to pieprasa. Taču tas ir cits jautājums.

Otrkārt, anonīmās anketas nav pieņemamas tādēļ, ka tajās ierakstītās sūdzības nav iespējams verificēt, t.i., pārbaudīt to patiesumu. Attiecīgi pasniedzējam nav iespēju pierādīt savu nevainīgumu. Prakse rāda, ka studenti mēdz pārprast vai ačgārni interpretēt pasniedzēja vārdus un dažreiz arī piefantazēt. Tātad ne no morālā, ne juridiskā viedokļa anonīmās anketas nav izmantojamas. Taču tās pastāv un ne tikai pastāv, bet augstskolu administrācija uzskata par savu pienākumu uz tām reaģēt, pat nepārbaudot tās. Kā rāda dzīve, reakcijai ir plašs diapazons: no aizrādījuma līdz atlaišanai no darba. Tādā veidā tiek pārkāpts galvenais taisnīguma princips: audiatur et altera pars, proti, “lai top uzklausīta arī otra puse”. Te slēpjas vēl viena netaisnība: parasti vadība “neredz” pozitīvus, celsmīgus un jūsmīgus ierakstus tajās pašās anonīmajās anketās, lai cik daudz to būtu, toties tā labi redz pāris sūdzību, kuru patiesumu tā nevēlas pārbaudīt.

Treškārt, anonīmās anketas grauj uzticēšanos un atklātību pasniedzēja attiecībās ar auditoriju. Tās bojā morālo klimatu kursa biedru vidū un sēj neuzticēšanās sēklu. Faktiski šis iestādījums liek pasniedzējam baidīties no auditorijas un iekšēji viņu sasaista. Tas nevar neatstāt iespaidu uz pasniegšanas kvalitāti. Studiju procesā vienmēr milzīgu lomu ir spēlējusi un spēlē pasniedzēja personība, viņa dzīves pieredze un skatījums uz lietām. Jebkurš īsts pasniedzējs savu vielu pasniedz, “izlaižot caur sevi”; tā nereti ir galvenā viņa lekciju “sāls”. Tas ir īpaši svarīgi mūsdienās, kad sausu faktoloģisku informāciju ikviens var atrast tīmeklī. Taču anonīmu anketu dēļ un dažu ideoloģisku fanātiķu dēļ šis pats galvenais studiju procesa aspekts ir apdraudēts. Iespiests politkorektuma dogmu Prokrusta gultā un baidīdamies no anonīmām kļauzām, pasniedzējs neizbēgami pārvērtīsies par faktu atstāstīšanas mašīnu, kuras nepieciešamība tīmekļa laikmetā kļūs arvien apšaubāmāka. Šeit nāk prātā filma Brave New World, uzņemta tālajā 1988. gadā pēc Oldesa Hakslija romāna ar tādu pašu nosaukumu. Tas ir stāsts par tālu totalitāru nākotni. Vienā epizodē parādīts, kā skolotāja vada stundu, lasot tekstu no mācību grāmatas, bet skolēni uzmanīgi seko un ziņo skolas vadībai, kad skolotāja atļaujas atkāpties no mācību grāmatas teksta. Izskatās, ka esam uzņēmuši kursu uz šo “brīnišķīgo jauno pasauli”, lai gan, ja saglabāsies tagadējā tendence, digitalizētajā nākotnē dzīva skolotāja klasē, visticamāk, vairs nebūs. Mums vajadzētu aizdomāties par to, kādu nākotni mēs gribam saviem bērniem un mazbērniem. Jautājums par vārda brīvību un anonīmām anketām ir viens no ķieģelīšiem, no kuriem šī nākotne tiek būvēta.

Šajā sakarā nevajadzētu ignorēt faktu, ka anonīmu sūdzību izmantošana ir totalitāru sistēmu iecienīts līdzeklis. To ļoti labprāt izmantoja gan nacisti, gan komunisti. Jāatzīst, ka tie, kuri tagad raksta anonīmas sūdzības, principā ne ar ko neatšķiras no tiem, kuri sadarbojās ar čeku padomju laikā. Daži fakti liecina, ka šodien ziņošana jeb “stučīšana” tiek apzināti veicināta. Pagājušā vasarā, braucot ar vilcienu uz Daugavpili, man neskaitāmas reizes uz vagonā iebūvētiem ekrāniem rādīja sociālo reklāmu ar aicinājumu ziņot par visu, kas liekas “nepareizs” un aizdomīgs. Tas liek domāt, ka anonīmās anketas ir viens elements kādā lielākā sistēmā. Rodas iespaids, ka mūs pārveido par stukaču tautu – pēc jauniem paraugiem no “lielās pasaules”. Jau redzam, kā Amerikā ir izaudzināti jauni pavļiki morozovi, kuri ideoloģijas vārdā ir gatavi nodot savu tēvu un māti. Taču mēs jau esam gājuši tam cauri un zinām, kas ir totalitārisms un vajāšana par domas un vārda brīvību. Mūsu sabiedrībā veselais saprāts vēl dominē pār ideoloģisko apmātību. Tomēr jaunā tendence ir jau skaidri iezīmējusies, un tas liek domāt par to, uz kurieni virzāmies, ja mūsu dzīvē ienāk totalitāras tehnoloģijas. Vai nebūtu laiks apturēt šo virzību?

Nobeigumā izteikšu savu viedokli par to, kas būtu jādara šajā situācijā. Pirmkārt, ir jāaizstāv vārda brīvība publiskajā telpā – mākslā, literatūrā, izglītībā, zinātnē, literatūrā un visur, kur vien tas ir iespējams. Pietiek jau ar cenzūru plašsaziņas līdzekļos. Esam jau samierinājušies, ka mediji paši filtrē savu telpu un nedod vārdu tiem, kuru nostāja nesakrīt ar viņu veidotā vairākuma “pareizajiem” viedokļiem. Tagad ir jācīnās par to, lai netiktu pieļauta citādi domājošo vajāšana. Tādēļ, otrkārt, vajadzētu panākt anonīmo anketu atcelšanu. Iespējams, ka tas būtu izdarāms tikai valsts līmenī, kas nozīmētu, ka lokālā mērogā tā jau ir neatrisināma problēma. Tādā gadījumā, treškārt, visiem saprātīgiem un godprātīgiem cilvēkiem vajadzētu sabotēt anonīmās anketas. Godprātīgiem studentiem tas nozīmētu vienkārši neaizpildīt tās, ja tas ir iespējams, bet, ja nav iespējams, rakstīt par visiem pasniedzējiem tikai labas atsauksmes. Tas laupītu šim uzspiestajam iestādījumam jebkādu jēgu. Zinu, ka daudzi studenti tā arī dara: visiem pasniedzējiem ieraksta vienādi labas atsauksmes. Un tas ir pareizi. Savukārt godprātīgiem administrācijas pārstāvjiem tas nozīmētu ignorēt pret personālu vērstas anonīmas sūdzības, atstājot tās bez ievērības.

[1]https://blogi.lu.lv/harijs/2014/08/26/par-anktesanu/

[2]https://www.youtube.com/watch?v=Zh3Yz3PiXZw

[3] CNN Live: https://www.youtube.com/watch?v=mvYtktsIsBo

[4]https://www1.cbn.com/cbnnews/us/2021/march/canadian-father-jailed-for-speaking-out-against-biological-daughter-rsquo-s-gender-transition?fbclid=IwAR3AXvaFH_rrSG7c6kHevV3VDezk6NvtfAmKrWvIsKtVzYl-oFu7BibnJ20

[5]https://www.delfi.lv/news/versijas/janis-vanags-elinas-didrihsones-tests.d?id=52957469&fbclid=IwAR1LY5Io8oc_MEM7pRBZFdQSZbqvrt-QnoXRY-J58DOLc1APneGs21otpx4

[6]https://www.faz.net/aktuell/feuilleton/debatten/cancel-culture-in-der-wissenschaft-ausbruch-aus-der-tabuzone-17179746.html?fbclid=IwAR3IKbLLUetrebkmuBOPTP42tCnufkMIN-1E1eF0J9ec0392ObJyz5_DK00

Vilcieni

Pusdienas – astoņdesmitie gadi

Ātrajā ēdnīcā ir silti. Gaisā klusa murdoņa un kairinošs aromāts. Linda pārskrien ar acīm galdiņiem. Vietas ir. Jāsteidzas. Rinda virzās lēnām. Ātrāk! Ātrāk! Kā nu velkas! Beidzot viss uz paplātes. Linda skābi pasmaida – kāds paziņa to sauc par “padeguni”, jo, rau, krieviski tā dēvējas “podnos”. Nu, lūk, arī galdiņš brīvs. Viņa steigšus atbrīvo paplāti un aiznes. Ir jau arī kāds labums tajās stāvamajās ēdnīcās. Ātrums. Un viņa steidzas pie sava galiņa. Bet kā?! Tūkstošiem sīku adatiņu ieduras galvā. Jā. Tur stāv afrikānis un loka iekšā viņas pusdienas. Ēd, acu nemirkšķinādams. Mierīgi. Ar pašcieņu. Kā tā var? Lindā viss sagriežas. Viņa savāc otro ēdienu, tad saldo. Kaut kā pieķērusi kefīru, balansē pie cita galdiņa. Kā tā var?! Ārzemnieks un šitā izrīkojas. To viņa nespēj aptvert. Bet melnais cilvēks viņai raugās nopakaļ ilgi, mulsi, it kā juzdamies vainīgs.
Linda ēd. Protams, pirmais jau pagalam. Svešais novicojis. Bet viņai nav laika skaidrot attiecības. Galvā tāds juceklis. Un ārzemnieks! Un šitā! Nē, to Linda nevar saprast.
Nu tā. Kārtībā. Viss. Lindai jāsteidzas. Bet kur somiņa? Viņa ķer zem galda. Tukšs. Tā tikai vēl trūka! Bet kur tad somiņa, kur nauda? Lindai atkal sametas jocīgi. Viņa paveras apkārt. Kur somiņa? Lūk, lūk, tā! Pie blakus galdiņa. Urā! Jā, bet… Bet. Uz blakus galdiņa kūp šķīvji. Pirmais. Otrais. Trešais. Viņas pusdienas.

Tikai mieru

Kāds iekrekstējās. Tad atskanēja bargs: “Mužščina!”[1] Gunārs pagriezās. Aiz lodziņa sēdēja resna sieviete un iekasēja piecpadsmit kapeikas. Balts halāts ar mokām aptvēra vairs ne jauno augumu. Ā, tualetes maksa – Rīgas stacijā. Gunārs pastūma naudu.
Priekštelpā kalsna sieviete melnā halātā apkopa izlietnes. Gaiši. Tīri. Gunārs iegāja nākošajā telpā.
Arī gaiši. Nesmako. Vīri čurā pisuāros. Tikmēr kalsnā sieviete ienākusi virza pret griestiem dezodorantu. No vienas puses uz otru, no vienas uz otru. Tuvāk. Tuvāk. Gandrīz kā parādība.

Lelle

Sešdesmito gadu otrā puse. Darbadienas rīts. Trolejbusi pārpildīti. Līdz nākošajai pieturai uz tā paša trolejbusa bufera. Līdz darba sākumam vēl desmit minūtes. Paspēs.
Mediķos Gunārs neiekļuva. Gadu vēlāk atkārtos, bet šobrīd viņš ieskatās pulkstenī. Paspēs. Tumšs. Līst.
Slimnīca uzvēdī raksturīgu smaržu kokteili. Sākumā kaitināja. Nu pierasts. Atvērtās lifta durvis uz sienas izgaismo spilgtu taisnstūri. Turpat vecais īgņa liftnieks.
– “Labrīt!”
Vīrs kaut ko noburkšķ pretī, un lifta durvis grabēdamas aizcērtas. Iekaucas motors.
Tikmēr aiz Gunāra aizveras ķirurģijas nodaļas durvis. Pie veļas skapja darbojas māsa – saimniece. Pagriežas. Jauneklī veras mierīgas, labestīgas acis.
– “Sveiks, sveiks,” viņa atņem laburītu. “Līst?”
– “Jā.”
Gunārs nopurina mēteli. Uzvelk baltu halātu. Uzliek laiviņu. Astoņi. Dežūrmāsa jau gaida. Jāved slimniece uz procedūrām. Ratiņi veikli ieripo grabošajā liftā. Procedūras lejā, pagrabstāvā. Kamēr slimnieci ārstē, puisis aizsnaudies. Procedūru māsa viegli sapurina. Pēc mirkļa slimniece jau palātā. No sterilizācijas telpas, kas pagrabā, viņš uznes pārsienamo materiālu spīdīgā, apaļā metāla kārbā. Tad ved slimnieku uz rentgena kabinetu. Pēc tam aicina ķirurgs un ģipšu māsa. Steidzamie darbi paveikti. Jāuzspodrina gaitenis. Tad jādala pusdienas.
Ap četriem, kad tuvojas vakars, sanitārs, paņēmis tualetes atkritumu spaiņus, dodas uz lielo kaudzi pagalmā blakus kurtuvei. Izgāž vienu. Otru. Vējš aiznes pieķēzītās avīžu skrandas. Uz kurpēm birst pēdējie atkritumi. Gunārs paraujas malā. Tad viņš pie kājām ierauga lelli. Rociņas atmestas sāņus. Galviņa uz nedabīgi tievā kakliņa dīvaini sagāzta. Kaila, nevajadzīga lelle. Tā viņam šķita. Sadedzināšanai.

Dubultu stacijā

Stacijas perons kā dvīnis izliecās gar Lielupes krastu. No vadītāja kabīnes pēdējā vagona durvis nebija redzamas. Lai pārbaudītu, vai pasažieri vilcienā sakāpuši, vadītāja palīgs arvien devās pāri stacijas pusē esošajam sliežu ceļam. Ja viss bija kārtībā, viņš pamāja un durvis, raksturīgi šņākdamas, aizvērās. Saslēdzās kā ešafots. Bet reizēm gadījās, ka pēdējā brīdī kāds vēl ielēca.
Gunārs ceļā uz darbu snauda. Dubultos vilciens piestāja, atvēra, pagaidīja un vēra ciet. Te pēkšņi kāds iekliedzās. Gunārs atmodās, kā saņēmis pliķi, un drāzās uz durvīm. Kāds iespiests. Lejā durvju ešafotā rēgojās kāda puisēna iespiestā galva. Tūlīt vilciens aties. Gunārs iegāzās durvju spraugā, mēģinādams tās atspiest. Nekā. Tikmēr, paldies Dievam, atskrējis vēl kāds vīrietis. Divatā viņiem tas izdodas. Puika ierāpjas. Paspēja.

Pārkāpums

Ir tūkstoš deviņi simti astoņdesmit ceturtā gada februāris. Jūrmalas elektrovilciens. Personu apliecinoša dokumenta sievietei nav.
– “Jūs nāksiet mums līdzi,” saka jauneklīgs dzelzceļa kontrolieris ar tumšām ūsiņām. “Uz jūsu biļetes rakstīts: “Derīga, uzrādot personu apliecinošu dokumentu.” Maksājiet soda naudu!”
– “Es nemaksāšu,” sieviete pretojas. “Biļete man taču ir.”
– “Jaunais cilvēk,” ieteicas vecāka dāma pie loga, “bet nekur taču nav teikts, ka obligāti jāņem līdz personas apliecība. Likums to neprasa.”
– “Klausieties,” puisis iekarst, “es nevaru atbildēt, ja katra tantiņa man runā savā ausī. Uzrakstiet vārdu, uzvārdu, tēva vārdu. Pielīmējiet bildīti. Uzsitiet zīmogu. Un pasi Jums nevajadzēs.”
– “Jauki,” dāma pie loga iebilst. “Es, pedagoģe ar četrdesmit gadu stāžu, uzskatu Jūsu toni par nepiedienīgu.”
– “Ejam!” puisis ņem pirmo sievieti pie rokas. “Kāpsim ārā.”
Sieviete bēg – tāds kauns! Kontrolieris ar palīdzi skrien viņai nopakaļ. Vagons atdzīvojas. Kāds izvelk fotoaparātu. Cits grābj tvarstītāju aiz formas šineļa stērbeles. Dūšīgs vīrs ar zīmuli un papīru cenšas noskaidrot kontroliera uzvārdu. Viss velti. Sieviete noķerta. Četras rokas tur stingri.
Pēkšņi kāds pieceļas un tuvojas epicentram. Sniedz kontrolierim trīs rubļu soda naudu. Tad, pretī saņēmis kvīti, atgriežas pie loga. Bet viena balstiņa pāris rindas aiz muguras nošņāc: “Kāds muļķis samaksāja.”

Ceptuvē

Papīra maiss ar tukšajām pudelēm nograbēja uz ietves. Garš vīrs atslēja muguru taras punkta slēgtajās durvīs un pievērsās kādam zildegunim.
– “Plānais! Klausies, Plānais!” garais pacēla balsi. “Griša smagi norāvies.”
Un spēra noliktavas durvīs. Klusums. Plānais, kurš tikko atnācis, žagodamies pasvērās uz priekšu. Tad, līdzsvaru atguvis, zvēlās atpakaļ, it kā gribētu apsēsties. Noturējās. Garais, izvilcis no kabatas aiztaupītu cigaretes galu, piešāva uguni. Atkrēpojās. Tūlīt varēs – nospļāvās – stāstīt.
Griša bija uzrāvies maizes fabrikā. Pirms mēneša zagtās džīnas nodzertas. Jādabū nauda. Nakts aizsegā, pārlēcis maizes fabrikas žogam, Griša ielavījies vīriešu ģērbtuvē. To nemēdza slēgt. Arī skapīšiem slēdzeņu nebija. Daži strādnieki gan piekāruši. Kāds atstiepis klēts atslēgu.
Pietiks ar vaļā atstātajiem. Griša ķeras pie darba. Skapītī pa labi pieklājīgas bikses. Nākošajā – sporta jaka. Tālāk piecdesmit rubļu. Klondaika, ne ģērbtuve. Grišam acis iezibas. Sagrūdis mantas zem džempera, puisis dodas ārā caur maizes glabātavu. Ļaudis baltos halātos pie krāsnīm. Neievēro. Nav laika skatīties apkārt. Mīkla precīzām devām krīt formās. Tās liek uz rotējošiem plauktiem krāsnīs. Vīriem slapjas muguras.
Strādnieku nepietiek. Uz maizes fabriku sūta gan inženierus, gan kinomehāniķus, gan ceļamkrānu vadītājus. Kadru daļa nopietni strādā, lai katru mēnesi nodrošinātu jaunu brigādi.
Vīrs pie citas krāsns rauj ārā karstās formas. Kūpoši, brūni ķieģelīši birst uz transportiera lentas. Pusstundā krāsni atbrīvo un piekrauj no jauna. Tikmēr Grišam jābeidz. Ar pastāvīgo krāvēju par mantu iznešanu sarunāts. Tikai jānoglabā pie loga zem gatavās maizes kastēm. Noslēpis pamet skatu apkārt. Ģērbtuvē palika forša jaķele. Būs jāpaķer. Nu viņš dodas cauri pazīstamajam ceham pretējā virzienā. Dūc motori. Maisītāju spožie pirksti jauc mīklu. Krāsnīs čīkst plaukti. Top maize.
Grišu pieķēra, izejot no ģērbtuves. Pamanīja kāda no ceptuves darbiniecēm. Trīs vīri metās nopakaļ, kad viņš rāpās cauri logam. Zagli noķēra pagalmā zem rudenīgās nakts melnajām debesīm. Pakrūtē ietriecās dūre.
Kad Grišu aizvilka uz ģērbtuvi, puisis atcerējās teātri, kas reiz bija līdzējis. Viņš aurodams rāva nost drēbes un meta kaudzē. Arī tās bija zagtas. Ādama kostīmā viņš pārgāja uz nākošo pakāpi. Sievietes bailēs izmetās laukā. Bet Griša kaukdams metas ar galvu skapīša durvīs. Vīri skatās. Cirks. Tad viņš nogāžas uz grīdas. Tetovētais ķermenis raustās krampjos. Iespējams, ka sekotu vēl kāds triks, bet ienāk milicijas patruļa. Beigas. Jāģērbjas.
“Vot tā vot, čomiņ,” noteic Garais un iesper pudeļu maisam.
“Bet maizes fabrikā labi maksā,” izmoka zildegunis.

Zasulauks – Majori

Gunārs, beidzis darbu televīzijas gaismotāju cehā, naksnīgajā Zasulauka stacijā kāpj elektriskajā vilcienā. Uz Asariem. Pa kreisi pie loga brīva vieta. Ar skatu Rīgas virzienā. Pretējā virzienā mazs puisēns. Slēpotāju cepurīte ar pušķi. Viens. Uz ceļiem burtnīca. Gunārs apsēžas. Mazais pasmaida. Vilciens salecies izkustas no vietas.
– “Ko tu rēķini, mazais?”
Neatbildējis uz jautājumu, zēns atteic:
– “Eh, braucu mājās. Bet jūs strādājat kinostudijā?”
Gandrīz trāpījis. Bet kā viņš tā varēja? Pēc džempera uzminējis?
– “Nē,” Gunārs atbild. “Televīzijā. Vai tev palīdzēt?”
– “Parasti man palīdz tētis vai mammīte, ja ko nesaprotu.”
Rēķini ar daļskaitļiem nav sarežģīti. Zēns apķērīgs. Laiks rit. Drīz uzdevums atrisināts. Burtnīca ieslīd somā. Zēnam patīk runāties. Mazā sirds tā vien līst pāri malām. Gunārs ir pārsteigts un aizkustināts. Dunot aiz muguras pagaist Lielupes tilts.
– “Bet mans tētis ir teātra režisors.”
Valodas raisās kā līdzīgam ar līdzīgu. Mazais brālis – ziķeris! Tuvojas Majori. Zēnam jāizkāpj. Ceļ somu plecos. Pasniedzis rociņu, saka:
– “Man ar jums bija ļoti labi. Ar labvakaru.”
Durvis aizveras, raksturīgi šņākdamas.

Skrējiens

Vecam tēvam pretī veras jauna, slaida, tumšmataina sieviete. Svešā pasmaida kā toreiz, pirms daudziem gadiem. Nav šaubu, tā ir mazā paziņa Agate.
Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit otrajā gadā pirmā Rīgas masu skrējiena starts ir Daugavmalā. Sporta skolas audzēkņi nostājas pie līnijas. Šāviens. Agate skrien. Priekšā kustas meiteņu un zēnu muguras. Sirds klauvē kā mazs veserītis – ātri, ātri. Ieelpa, izelpa. Ieelpa, izelpa. Garām slīd mājas un parki. Pēc divdesmit minūšu skrējiena meitene izstājas. Skatītāju siena pašķiras, un viņa stāv uz ietves. Reibst galva.
Vecais tēvs pie “Bērnu pasaules” gaida tramvaju. Vēl jāiegriežas Viļa Lāča bibliotēkā.
– “Vai Jums, lūdzu, nav taloniņa?” kāds pavelk viņu aiz piedurknes.
No lejas tramīgi raugās tumšu acu pāris. Melnā, plānā treniņtērpā ģērbusies, pret auksto oktobra vēju muguru pagriezusi, drebinās meitene.
– “Vai Jums, lūdzu, nav taloniņa?”
Pieaugušais bija vērojis tūkstošiem skrējēju, daudz meiteņu un zēnu. Arī pats bija skriešanas entuziasts un kalnos kāpējs. Izpratis kļūmīgo situāciju, vecais tēvs dod meitenei taloniņu.
– “Paldies,” meitene uzpūš nosalušajām plaukstām elpu.
– “Kur tavējie gaidīs?”
– “Pie autoostas, kur izkāpām.”
– “Braucam,” vecais tēvs noteic.
Pie autoostas neviena nav. Tepat kaut kur viņiem jābūt. Mazā pateicas, atvadās un aiziet. “Bet šitā putnēns pazudīs,” vecajam tēvam iešaujas prātā. Pēc brīža viņš meiteni sazīmējis. Viņa stāv kanāla malā un skatās pēc savējiem. Neviena. Lielais cilvēks pieskaras mazā cilvēka plecam. Jāmeklē. Bērns uzvelk žaketi, kas daudz par lielu, taču silta. Nu viņi brauc pretējā virzienā līdz sporta namam. Starp mākoņiem pavīd vakara saule. Beidz līņāt. Lūk, jauns, atlētisks cilvēks – treneris. Gaida. Gaida Agati. Treneris pasniedz jaku. Netālu autobuss. Ātri siltumā!
– “Ātri uz mašīnu. Saķersi vēl plaušu karsoni,” saka vecais tēvs. “Kad būsi Ikšķilē, atnāc.”
– “Atnākšu,” viņa pirmo reizi pasmaida. “Paldies!”

Vilcienā pēc uzdzīves

Asinis pulsē. Nakts. Klaboši riteņi. Mirgojošas gaismas. Haotiskas domas. Skaļruņa pīkstoņa. Bremžu svilpoņa. Durvju čīkstoņa. Inerce. Pretējā vilciena ziboņa. Gaiša svītra debesīs. Ziboši stabi. Pārbrauktuve. Stacija. Krustām pārmestas kājas. Bikšu vīles. Melns portfelis blakus. Priekšā sols. Šņācošas durvis. Apnikums. Nakts. Miegs. Sievas acis. Darbs.

[1] “Vīrieti!” (krievu val.).

Āzijas vērtības. Dažas piezīmes, lasot Āzijas zinātnisko periodiku

Pieminot globalizāciju, mums parasti liekas, ka šis ir process, kurā tiek izplatītas Rietumu vērtības. Bieži atskaņots meldiņš vēsta, ka visa pasaule dzīvo pēc Rietumu gregoriāniskā kalendāra, ievēro Eiropā izveidotos satiksmes drošības noteikumus, nēsā amerikāņu džinsus, starptautiskajā apritē lieto angļu valodu un finanšu terminus, kas radušies Itālijas un vēlāk – Amerikas banku vidē, un tā tālāk. Jā, tā tas ir, bet tā tas vairs nebūs, jo pasaule šobrīd piedzīvo straujas pārmaiņas.

Rietumu valdīšana un varenība ir tikai viens vēsturisks periods, kuram tagad ir pienācis gals. Pirms portugālis Alfonso D’Albukerke ieņēma Malaku 1511. gadā, tā aizsākot Eiropas koloniālās ekspansijas laikmetu, pasaules lielvalstis bija Bagdādes kalifāts, kuram otrās tūkstošgades sākumā sekoja tā laika jauno tautu – tjurku, berberu, kurdu un čerkesu – emirāti un vēlāk, 13. gadsimtā, Osmaņu impērija. Pēdējā dominēja ne tikai Tuvajos Austrumos, bet arī Balkānos, Ungārijā, Rumānijā, Ukrainā, Krievijas dienvidos un citur. Mandžūru jeb Cjinu dinastijas pārvaldītās Ķīnas impērijas varenība pletās visos Āzijas austrumos, aptverot abas mūsdienu Korejas, Indoķīnu un Dienvidaustrumu Āziju, kurā mūsdienās pastāv vienpadsmit suverēnas valstis. Savukārt Dienvidāzijā un Centrālāzijā valdīja mongoļu dinastija.

Ar Eiropas renesansi un lielajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem sākās Eiropas varenības laikmets. Tas lika pamatus Rietumu civilizācijai un nospieda Āzijas savulaik diženās valstis nožēlojamu koloniju un puskoloniju statusā. Kopš tā laika ir pagājusi puse no gadu tūkstoša, un šī brīža situācija liecina par dramatiskām izmaiņām.

Palūkosimies uz dažiem skaitļiem. Pēc konservatīvām prognozēm, pasaules iedzīvotāju Āzijas daļa 2050. gadā veidos aptuveni 5,7 miljardus no 9,9 miljardiem pasaules iedzīvotāju, savukārt Ziemeļamerikas un Eiropas iedzīvotāju skaits paliks relatīvi nemainīgs – attiecīgi 370 miljoni un 720 miljoni. Šobrīd rietumnieki, kas veido vienu sesto daļu no pasaules iedzīvotāju skaita, ar savām tehnoloģiskajām prasmēm ir “vilkuši” visas zemeslodes ekonomiku. Vai 2050. gadā, kad eiropieši un ziemeļamerikāņi būs tikai viena desmitā daļa no pasaules iedzīvotājiem, katrs no viņiem spēs “pavilkt” vēl 9 planētas iedzīvotājus sava progresa saitē? Laikam taču nē, un par to runā citi skaitļi – ekonomiskās attīstības pārspēks, kas 21. gadsimtā ir pārvietojies uz Austrumiem.

Anglija 18. gadsimtā bija “pasaules rūpnīca”. Lielbritānijas nacionālā kopprodukta dubultošanai bija nepieciešami 58 gadi (no 1780. gada), Amerikas – 47 gadi (no 1839. gada) un Japānas – 33 gadi (no 1880. gada). 21. gadsimtā, lai sasniegtu divkāršu ekonomikas pieaugumu, Indonēzijai bija nepieciešami 17 gadi, Dienvidkorejai – 11 gadi, bet Ķīnai – 10 gadi. Austrumāzijas “tīģeru” (Taivānas, Honkongas, Singapūras un Dienvidkorejas) ekonomiku ikgadējais pieaugums pēdējās 3 desmitgadēs bija lielāks nekā EDSO zemēs – 5,5%, kamēr EDSO ikgadējā nacionālā kopprodukta pieaugums nepārsniedza 2,5–3% gadā.

Austrumāzijas nākotnes izredzes var viegli nojaust arī citādi. Ielūkosimies lielāko Rietumu universitāšu laboratorijās un bibliotēkās. Es to daru regulāri, pie katras izdevības. Tur dominē aziātu sejas. Āzijas jauniešu centība, motivācija mācīties, nevis dauzīties apkārt, ir mūsdienu pārmaiņu indikators. Par Eiropas jauniešiem to diemžēl nevar teikt. Nākotne pieder aziātiem, nevis mums. Mūsu bērniem būs jāapkalpo viņi, nevis otrādi. Pasaules progresu nākotnē vilks Āzijas austrumi – noteikti ne Eiropa un diez vai Amerika.

Jaunie Āzijas intelektuāļi ir studējuši Rietumu augstskolās, padzīvojuši Rietumu zemēs un iepazinušies ar šo sabiedrību samērā nožēlojamo realitāti. No vienas puses, demokrātija un cilvēka brīvības nemitīgi tiek sludinātas un no Āzijas valstīm pat pieprasītas, taču patiesībā vara Rietumos ir tradicionālas politiskās kliķes rokās, cilvēka brīvību vietā viena pēc otras dzimst idiotiskas un valdonīgas ideoloģijas, kurām nav nekā kopēja ne ar cilvēka dabīgo stāvokli, ne ar sabiedrības gadsimtu gaitā pārbaudītām vērtībām. Iepriekšējās desmitgadēs, kad austrumāzieši apmeklēja Ziemeļameriku un Rietumeiropu, viņi apskauda labo dzīves līmeni šajās sabiedrībās. Šodien aziāti Rietumu sabiedrības vairs neuzskata par savu paraugu. Vārda brīvības vietā – raksta ģeopolitikas vērotāji Āzijā – Rietumos valdot politkorektums, kura aizsegā zeļot morāls pagrimums, narkomānija un seksuālās atkarības, baltās rases izmiršana un tās fiziska un mentāla degradācija.

Singapūras presē atrodam ASV valdības statistiku; tā atspoguļo sociālās tendences laika posmā no 1960. līdz 1990. gadam. 30 gadu periodā vardarbīgo noziegumu skaits ir četrkāršojies, vientuļo vecāku ģimeņu skaits trīskāršojies, cietumos ieslodzīto skaits – tāpat trīskāršojies. Šodien ASV iedzīvotāji neveido piekto daļu no pasaules iedzīvotāju kopskaita. Taču amerikāņu cietumos sēž viena piektā daļa no visas pasaules ieslodzītajiem. Rādītāji turpina pasliktināties.

Āzijas analītiķi kritiski vērtē arī pārlieko eiropiešu atkarību no sociālās apdrošināšanas sistēmas. Tā aktīvi grauj Eiropas ekonomikas nākotni. ASV Budžeta birojs nesen publicēja savas prognozes, kurās redzams, ka šodien dzimušie cilvēki 82% no savas dzīves nodokļiem veltīs tagadējo sociālo programmu apmaksāšanai. Speciālisti šo stāvokli komentē kā nepieņemamu un neilgtspējīgu un piezīmēja, ka Eiropas sociālo programmu slogs procentuāli ir vēl sliktāks nekā ASV.

Vilšanās Rietumu civilizācijā ir aizvedusi Āzijas politiķus un akadēmisko eliti atpakaļ pie savas identitātes un savas kultūras. Pirmais politiskās elites pārstāvis, kurš 1994. gadā ierunājās par “Āzijas vērtībām”, bija Singapūras premjerministrs Li Kuanju (Lee Kwan Yew). Singapūras kolēģi tūdaļ atbalstīja Malaizijas premjerministrs Mohammads Mahathirs. Šodien Āzijas vērtības ar vislielāko enerģiju virza Ķīnas Tautas Republikas vadītāji.

Li Kuanju nepauda savu privāto viedokli. Jau 1982. gadā viņš no Hārvarda Universitātes bija ataicinājis ievērojamo ķīniešu vēsturnieku un filozofu konfuciānistu Tu Veiminu (Tu Wei-ming). Tu Veimina uzdevums bija modernās filozofijas drānās ietērpt seno konfuciānisko principu kopumu. Bija nolemts to padarīt par sava veida “valsts reliģiju”, kas kalpotu par pamatu jaunai Austrumāzijas politiskai identitātei. Viņam pievienojās citas zinātniskās autoritātes. Kultūrantropologs Aihve Ons (Aihwa Ong) deva šīm vērtībām akadēmisku definīciju: “Ģimene, izglītība, taupība, personīgs mājoklis, centība darbā un tīrība sadzīvē.”

Paskaidrosim teikto. “Ģimene” tiek pretstatīta Rietumu “cilvēktiesībām”, kuras būvētas pieņēmumā, ka cilvēks ir no saviem vecākiem neatkarīgs indivīds, kura galvenais instinkts ir personiskais labums un baudas; šīm baudām nedrīkst traucēt ne vecāki, ne ģimene, ne bērni, un tiem visiem ir tādas pašas tiesības. Austrumāzijas tradīcija noraida tēzi, ka cilvēka galvenā sabiedriskā funkcija būtu neierobežota brīvība. Šāda brīvība, kā izsakās Rietumu morāles kritiķi, grauj ģimeni, padara bērnus par bāreņiem, vairo seksuālo visatļautību, alkoholismu, narkomāniju un no tām izrietošo noziedzību. Civilizētas personas uzvedības centrā ir pienākumi pret vecākiem, bērniem, ģimeni un savu tautu. Bez šīm vērtībām, uzskata ķīnieši, Ķīnas un “Āzijas tīģeru” ekonomiskais brīnums nebūtu iespējams. “Taupība un personīgais mājoklis” tiek liktas pretī Rietumu sociālajām garantijām – pensijai, slimību pabalstiem un bēgļu un patvērumu meklētāju uzturēšanai no paaudzes paaudzē. Pēc viņa domām, taupība un ģimenes finanšu kārtība veicina cilvēku pašdisciplīnu, mazina slinkumu, vājina patērēšanas tuvredzību un bezatbildību pret ģimeni un tuviniekiem. “Centība darbā” ir cilvēka panākumu atslēga, kā arī zāles pret bezatbildīgu politikānismu un dekadentisku ideoloģiju. Valstslietas uztic kompetentiem tehnokrātiem, nevis mutes bajāriem no dažādām tikpat vieglprātīgām klaigātāju partijām.

Āzijas pētnieki, protams, saskata šeit senos konfuciānisma ētikas baušļus, kuri pēc maldīšanās komunisma purvos nu ir atplaukuši visā krāšņumā ne tikai Ķīnā, bet arī Korejā, Japānā, Vjetnamā, Taivanā, Singapūrā un visur, kur vien ir ķīnieši, korejieši, vjetnamieši un japāņi. Kā austrumaziātus uztver amerikāņi? Par to varam izlasīt Juaņ Šu (Yuan Shu) pētījumā. Daudzi amerikāņi, kā liecina aptaujas, attiecas pret austrumaziātiem negatīvi un ļoti negatīvi, jo, citējot atbildes, “viņi ir raduši vienmēr būt līdera pozīcijās” (82%), “nav īpaši atvērti draudzībai” (67%), “neinteresējas par citiem, tikai par savējiem” (66%) un “ir tik strādīgi savā nozarē, ka citi netiek līdzi” (55%). Fredrika Džeimsona (Fredrick Jameson) vērtējums par šo procesu ir šāds: “Neokonfuciānisms, islāma un hinduistu fundamentālisms (hindutva) ir jaunveidojumi, kas radušies globalizācijas gaitā.” Citiem vārdiem sakot, tā ir atbilde Rietumu ideologiem.

Kā rāda ekonomiskā attīstība, Atlantijas okeāns ar Rietumu civilizācijas puduriem abos okeāna krastos (ASV un Kanāda – vienā krastā, Rietumeiropa – otrā) jau ir pagātne. Jaunais globalizācijas centrs ir pārvietojies uz Klusā okeāna malu. Tā līderis ir Ķīna. Modernās globalizācijas ideoloģiju pēc definīcijas nevar būvēt uz noteikumiem, kas nav organiski tām tautām, kuras būs jaunā progresa virzītājas. Pasaulei būs darīšana ar jaunu ekonomisko diskursu, jaunu politisko organizāciju, jaunu sociālo struktūru un jaunu kultūras sadarbību, kuru audzē kā pretstatu aktualitāti zaudējušajai Rietumu tradīcijai. Singapūras Nacionālās Universitātes profesors Mahbubani apgalvo, ka “uz Āziju ir jāraugās kā uz nākamās modernitātes vietu, nevis tradicionālās sabiedrības muzeju vai Rietumu atdarinātāju”.

Vēl paliek būtisks jautājums. Eiropa jau pāris gadsimtus uzbāžas Āzijas tautām ar “savu patiesību”, proti, savu dzīves un attīstības modeli. Vai aziāti mums arī kaut ko piedāvā pašreizējās attīstības gaismā?

Prognozes rāda, ka Eiropā nākamo 25 gadu laikā būs reālo ikgada ienākumu kritums par 1%. Tas nozīmē, ka šodienas bērni varēs nopelnīt mazāk, nekā viņu vecāki. Vienlaikus tuvākajā desmitgadē Āzijas milžu reālie ienākumi dubultosies. Jau 2025. gadā Āzijas nacionālais kopprodukts būs divas reizes lielāks par ASV un Eiropas nacionālo kopproduktu. Daudz tiek runāts par Rietumu kopīgajām institūcijām – NATO un OSCE (Eiropas Drošības un sadarbības organizāciju). Pēdējai ir 53 dalībvalstis, un tā it kā sargā mieru. Taču, kā raksta Āzijas autori, kāpēc tad notika pēdējo desmitgažu konflikti un kari Serbijā, Bosnijā, Armēnijā, Azerbaidžānā, Gruzijā, Moldovā un Tadžikijā? Vienlaikus Āzijas austrumos gadu desmitiem ir miers. Eiropas mēģinājumi nostiprināties, paplašinot Eiropas Savienību “ar savas civilizācijas” dalībniekiem, pēc Āzijas ekspertu domām, ir līdzīgi mēbeļu pārkārtošanai mājā, kuras ārpusē ir sākušies plūdi.

Tad ko vajadzētu darīt? Profesors Mahbubani atbild šādi. Eiropai nav izejas, kā vien sadarboties ar trim spēkiem, kuri stāv durvju priekšā. Tā ir Krievija, Āfrika un islāma valstis jeb Tuvie Austrumi. Turbulences, kas notiek šajos reģionos, pārklās arī Eiropu. Lielākā kļūda, viņaprāt, bija Austrumeiropas valstu uzņemšana Eiropas Savienībā pirms Turcijas. Tas bija skaidrs signāls kaimiņu tautām, ka ceļš uz Eiropu musulmaņu zemēm ir nogriezts, lai cik tās būtu attīstītas un modernas. Eiropai vajadzētu mācīties no islāma; visātrākā saimnieciskā attīstība notiek pasaules lielākajā islāma zemē – Indonēzijā un otrā islāma milzī – Malaizijā. Islāma noliegums ir dažādības noliegums, bet dažādība veicina izaugsmi. Austrumāzija, darbojoties starptautiskajās organizācijās, tādās kā ASEAN (Dienvidaustrumu Āzijas valstu asociācija), plaši atver durvis dažādībai, bet Eiropa – nē.

Bet kā ar Āfriku? 1990. gadā Eiropas dzīvotāju skaits bija 498 miljoni, bet Āfrikas – 642 miljoni. 2050. gadā, pēc ANO prognozēm, Eiropā būs tikai 486 miljoni iedzīvotāju, bet Āfrikā – 2,27 miljardi. Āfrikas liekajiem miljonu simtiem ir tikai viens ceļš – uz Eiropu. Jo ātrāk Eiropa iemācīsies sadzīvot ar āfrikāņiem, jo labāk. Pēc profesora domām, vienalga, ko darīs robežsargi, Āfrika jebkurā gadījumā piepildīs Eiropu. Taču tad šī satikšanās notiks pēc āfrikāņu uzstādītiem noteikumiem.

Protams, Eiropas politologiem visām šīm prognozēm būs virkne pretargumentu. Taču mūsu uzdevums šoreiz bija palūkoties, ko par mums domā Āzijas austrumos. Varbūt varam no tā ko mācīties.

F64 – diagnoze, novirze un politika

Latvijas diagnožu klasifikatorā ar kodu F64 tiek apzīmēti dzimumidentitātes traucējumi, starp kuriem atrodama arī transseksualitāte. Savukārt ASV mentālo traucējumu sarakstā kopš 2013. gada šāds apzīmējums vairs neparādās, jo, apmierinot transseksuāļu aktīvistu prasību, to aizstāja ar terminu “dzimuma disforija”, kas, viņuprāt, ir mazāk “stigmatizējošs”. Jau šis fakts liecina par to, ka transseksuālisms ir ne tikai psiho(sekso)patoloģiska, bet arī politiska parādība, kura Rietumu kultūrā piedzīvojusi negaidīti plašu pieņemšanu un juridiski tiesisko atzīšanu.

Bet kas tad īsti ir transseksuālisms un transseksuāļi? Ļoti pārliecinošu, klīniskos pētījumos balstītu tipoloģiju piedāvā Rejs Blanšārs. Viņš izšķir divus tipus: homoseksuālos transseksuāļus un autoginefīlos (nehomoseksuālos) transseksuāļus.[1] Pirmie jau no agras bērnības izrāda dzimumam netipisku uzvedību un intereses – zēni vēlas ģērbties kā meitenes, izvairās no puiciskām rotaļām un mēdz izteikt vēlmi kļūt par pretējā dzimuma pārstāvi; daži vēlāk šo vēlmi īsteno, veicot dzimuma maiņas operāciju. Tiesa, lielākā daļa turpina dzīvi kā sava dzimuma homoseksuāli vīrieši. Šādu transseksuāļu psihoseksuālā motivācija ir ekstrēms homoseksuālisms – viņi vēlas kļūt par sievietēm, lai stātos dzimumattiecībās ar vīriešiem un, kas zīmīgi, – tieši ar heteroseksuāliem. Arī sievietes, kuras grib kļūt par vīriešiem, uzrāda šādu homoseksuālo transseksuālismu – tās ir maskulīnā tipa lesbietes, kuru seksuālās iekāres objekts ir citas sievietes. Homoseksuāliem transseksuāļiem raksturīga salīdzinoši agrīna izšķiršanās par dzimuma maiņu, un viņu vizuālās sievišķības īpašības parasti ir daudz pārliecinošākas kā autoginefīlajām personām.

Ja ar pirmo daudz maz viss ir skaidrs, tad autoginefīlā transseksuāļa gadījums ir klīniski daudz sarežģītāks un līdz ar to “interesantāks”. Atbilstoši R. Blanšāra skaidrojumam, autoginefīlais transseksuālis ir vīrietis, kurš vēlas piederēt sieviešu dzimumam, jo izjūt spēcīgu seksuālu uzbudinājumu, domājot par sevi kā sievieti. Šajā gadījumā indivīda iekāres objekts ir ne tik daudz sava vai pretējā dzimuma pārstāvis, bet gan sievišķīgais apģērbs, ķermenis un uzvedība. Atšķirībā no homoseksuālā transseksuāļa, autoginefīls var būt gan heteroseksuāls, homoseksuāls vai biseksuāls, gan arī aseksuāls, jo seksuālais uzbudinājums ir tikai pastarpināti saistīts ar citu cilvēku. Ja šāds transseksuālis tiek penetrēts, viņu uzbudina nevis konkrētais vīrietis, bet gan tas, ka šī penetrācija ir viņa sievietības apstiprinājums. Arī bērnības dzimuma identitātes anamnēze šajā gadījumā atšķiras no homoseksuālo transseksuāļu stāsta – autoginefīlais tips parasti neizrāda sievišķīguma pazīmes agrīnā vecumā un pusaudžu gados tādā līmenī, lai vecākos radītu satraukumu par iespējamu dzimuma disforiju. Tieši otrādi – liela daļa no viņiem bērnībā uzvedas pietiekami dzimumtipiski un pēcāk bieži izvēlas militāro karjeru, darbu valsts iestādē un citās jomās, kurās parasti dominē vīrieši. Ja viņi izlemj veikt dzimuma maiņu, tad tas notiek daudz vēlāk nekā viņu homoseksuālajiem līdziniekiem. Bieži vien viņiem ir ģimenes, kā arī sekmīgas profesionālās karjeras, pretēji androfīlo transseksuāļu nereti marginālajam dzīvesveidam. R. Blanšārs savos pētījumos zīmīgi secina, ka sievietēm nav raksturīga autoginefīlija. Tā ir tikai vīriešiem piemītoša parafīlijas forma. Pie šī būtiskā secinājuma atgriezīšos vēlāk, meklējot cēloņus dzimuma disforijas gadījumu pieaugumam meiteņu vidū pēdējās dekādes laikā.

Šādu transseksuāļu tipoloģiju, lai arī balstītu klīniskos pētījumos, transseksuālisma aktīvistu vidū uztver ar aizdomām, jo tā, viņuprāt, nepamatoti patoloģizē transseksuālismu, apšauba cilvēku pieredzi un identitātes jautājumus sasaista ar seksualitāti. Līdzīgi kā ar homoseksuālisma izslēgšanu no mentālo traucējumu klasifikatora 1970. gados, jautājumi par transseksuāļu klīnisko statusu bieži vien ir vairāk ideoloģiska nekā zinātniska problēma. Klīniskajiem pētījumiem, kas saistīti ar tādām cilvēka pieredzes kategorijām kā dzimuma identitāte un seksualitāte, neizbēgami nākas laipot starp zinātnisko metodi un ideoloģisko spiedienu, ko rada aktīvistu grupas ar konkrētiem politiskiem mērķiem. Diemžēl zinātne bieži ir spiesta kapitulēt politiskajai dienaskārtībai. Tās secinājumi nereti glauda pret spalvu kādas identitātes grupu, kura pieprasa tiesiski atzīt viņu seksopatoloģiskās prasības uz sabiedrības morālās veselības un citu indivīdu dzīves kvalitātes rēķina. Kā likums, šī aktīvistu vestā cīņa nekad nenotiek akadēmiska diskursa ietvaros, bet gan izmantojot mājienus, petīcijas un citas maziskas “atcelšanas kultūras” taktikas, šādi panākot attiecīgā eksperta, idejas vai pat veselas klīnikas slēgšanu.[3]

Transseksuāļu lobijs cenšas diskreditēt zinātniski pamatotas, bet transseksuāļu ideoloģijai netīkamas atziņas par, piemēram, veselīgāko pieeju bērnu dzimuma disforijas terapijā. Viens no šāda aktīvisma rezultātiem ir iedrošinošās terapijas pārsvars ASV un Kanādā. Tā paredz aktīvu atbalstu bērnam sociālajā pārejā uz pretējo dzimumu, ja viņš ir izrādījis noturīgas dzimuma disforijas pazīmes. Pretējās domās ir disforijas eksperts Kenets Zakers (Kenneth Zucker), kurš pirms pāris gadiem viesojās arī Latvijā, lai konsultētu vietējos speciālistus. Viņa klīniskā pieeja paredz nogaidīšanas taktiku un instrukcijas vecākiem nesteigties ar bērna sociālu dzimumtransformēšanu, nemaz nerunājot par medikamentozu vai ķirurģisku iejaukšanos. Šādu pieeju pamato pētījumi, kas pierāda, ka 80% no bērniem, kuri sūdzas par disforiju, vēlāk no tās atbrīvojas un paliek savā dzimumā, lielākoties dzīvojot kā homoseksuāļi.[4] Šīs pieejas dēļ Zakeru 2016. gadā atlaida no darba un viņa Ontario klīniku slēdza pēc sekmīgas darbošanās vairāk nekā 30 gadu garumā.

Šobrīd Kanādā ar likumu ir aizliegts īstenot terapiju, kura kritiski attiecas pret bērna sociālu un medikamentozu transseksualizāciju, ja bērns izsaka vēlmi būt par pretējā dzimuma personu. Būtībā ar likumu ir noteikts, ka bērnam ir tiesības pieprasīt no saviem vecākiem dzimuma maiņu un ka pretošanās šai prasībai ir pretlikumīga. Gandrīz nevienam nešķiet absurdi, ka bērnam ar viņa ierobežoto perspektīvu un spriestspēju ir ļauts pieņemt lēmumu, kurš ilgtermiņā var radīt smagas fiziskas un psiholoģiskas sekas. Nevienā citā jautājumā, piemēram, jautājumā, vai bērns vēlas iet uz skolu, netiek pieņemts, ka bērna izvēle to nedarīt nekaitēs viņa interesēm tālākā perspektīvā. Arī citās Rietumvalstīs šobrīd sper politiskus soļus, kas nav neviena cita, kā vien mazas, bet skaļas seksuālu deviantu grupas interesēs. Tā, piemēram, ASV viens no pirmajiem prezidenta Baidena administrācijas darbiem bija izpildrīkojums par diskriminācijas novēršanu, kas balstīta personas dzimuma identitātē un seksuālajā orientācijā, tā paverot plašu tiesību lauku transseksuāļiem.

Islande, šķiet, ir gājusi vistālāk. Tur katrs, samaksājot valsts nodevu, var iegūt ID karti ar brīvi izvēlētu dzimumu bez nepieciešamības veikt hormonālu vai ķirurģisku dzimuma maiņu. Augstākminētais apzīmējums “devianti” šajā gadījumā nav emocionāls pārspīlējums, jo tieši autoginefīlie transseksuāļi, kuru transseksuālisma variāciju var apzīmēt kā seksuālu deviāciju jeb parafīliju,[5] ir skaļākie aktīvisti.[6] Tā kā viņu baudas avots ir perversa tīksme par sevi kā sievieti, nevis androfīla orientācija, kā tas ir homoseksuālajiem transseksuāļiem, tad iespēja saņemt identifikācijas dokumentus ar sievietes vārdu pati par sevi ir šo indivīdu perversās baudas avots. Atrašanās sieviešu tualetē, ģērbtuvē vai citā sievietēm paredzētā telpā ir pastāvīgs seksuāls uzbudinājums, jo tas stimulē viņu spēcīgāko erogēno zonu – sevis kā sievietes tēlu.

Paradoksāli, ka sociālās problēmas, ko radījusi šīs seksuālās patoloģijas atzīšana valstu politikas līmenī, pamana ne tikai konservatīvi noskaņotā sabiedrības daļa, bet arī “klasiskie” geji, lesbietes un pat feministes, kuru protesta balsis ir dzirdamas arvien biežāk. Autoginefīlie transseksuāļi, kuri, kā jau noskaidrojām, pārstāv plašu un savstarpēji pārklājošos seksuālo orientāciju spektru, nereti mēdz apsūdzēt lesbietes transfobijā, jo viņas neizrāda seksuālu interesi par vīrieti parūkā, tīkliņzeķēs un ar sievietes pasi. Līdzīgas apsūdzības saņem feministes, kuras nepieņem ideju, ka vīrietim, kurš identificējas kā sieviete, ir tiesības atrasties sieviešu telpās, sacensties vienā sporta disciplīnā vai izciest sodu sieviešu cietumā. Savukārt homoseksuāļiem arvien biežāk nākas saskarties ar transseksuāļu centieniem dominēt viņu kopienās, “nozagt” praidus, bārus un agresīvi pieprasīt iekļaušanu. Kritizē arī transseksuālisma uzspiesto valodas revīziju, kura dzēš sieviešu organisko pieredzi, aizstājot jēdzienu “sieviete” ar tādiem apzīmējumiem kā “menstruējošs cilvēks” un “zīdošs vecāks”.

Transseksuālisma ideoloģiskais aktīvisms roku rokā ar progresīvo politiku rada kultūras vidi, kura normalizē parafīlo transseksuāļu naratīvus, un uzņēmīgākie pret to ir tieši bērni un jaunieši. Dažādi seksuālie margināļi, kurus līdz šim pulcēja lielpilsētu pagrīde, arvien biežāk nonāk arī Latvijas mediju un sabiedrības uzmanības epicentrā kā neveselīgas intereses objekti. Domāju, ka visi, kuri pārlapojuši vietējos ziņu portālus un skatījušies sabiedrisko televīziju, ir pamanījuši uzkrītoši daudz materiālu par transseksuāļiem un homoseksuālā spektra šovbiznesa transvestītiem, sauktiem par Drag queens. Īpašu centību izrāda arī sabiedriskā televīzija (atcerēsimies Rudušas kundzes komentāru par “masveida gatavināšanu”). Tā piedāvā stāstus par bērniem un jauniešiem, kuri identificējas ar pretējo dzimumu.

Lai gan transseksuālisms nebūt nav jauna parādība un Rietumu klīniskajā psiholoģijā to pēta jau kopš 1950. gadu vidus, tieši pēdējos desmit gados ir vērojams šķietami grūti izskaidrojams dzimumidentitātes traucējumu pieaugums tieši jaunu meiteņu vidū. Tā, piemēram, Lielbritānijā 2009. gadā tika reģistrēti 77 nepilngadīgie, kuri izteikuši vēlmi mainīt dzimumu. Savukārt 2019. gadā to skaits bija sasniedzis 2590, no kuriem 70% bija meitenes.[7] Zviedrijā līdzīgā laika posmā pusaudžu meiteņu skaits ar sūdzībām par dzimuma disforiju ir pieaudzis par 1500%.[8] Tā kā Zviedrija un Lielbritānija ir labklājības valstis ar augstu dzīves līmeni un dzimumu vienlīdzību, šādi rādītāji var šķist pārsteidzoši. Diez vai kāds apgalvos, ka būt sievietei šajās valstīs ir kaut kā īpaši smagāk nekā citur. Tāpat nav nekāda pamata uzskatīt, ka pēkšņi desmit gadu laikā būtu ievērojami pieaudzis homoseksuālu sieviešu īpatsvars, jo homoseksuāļu procents sabiedrībā ir samērā konstants un sievietēm raksturīga tikai homoseksuālā transseksualitāte. Balstoties šajos apsvērumos, grūti iedomāties, ka šai savādajai disforijas pieauguma parādībai varētu būt kāds cits, ar sabiedrībā izplatījušos transseksuālisma ideoloģiju nesaistīts cēlonis. Vienīgais mainīgais, kurš izskaidro šo viltus disforijas statistiku, ir 4. viļņa feminisma un progresīvās politikas orķestrētais dzimuma atšķirību nonivelēšanas diskurss. Tas šo desmit gadu laikā ir ieguvis vēl nebijušus apmērus.

Feminisma jaunā viļņa uzbrukums dzimumu binaritātei ir radījis transseksuālisma mutantu, kurš draud aprīt pašas sievietes. Kultūrā, kurā nemitīgi apšauba evolucionāri adaptīvās atšķirības starp dzimumiem un transseksualitāti piedāvā kā mūsdienīga dzīvesstila izvēli, pusaudži neizbēgami sāk piedēvēt sev dažādas dzimumidentitātes patoloģijas. Objektīvi nekāda dzimuma disforijas pieauguma šajā demogrāfiskajā grupā nav. Ir tikai jaunas meitenes jūtīgā vecumā, kuras savu pusaudža neapmierinātību ar sevi un pasauli izpauž kā dzimuma disforiju. Tā tas ir tāpēc, ka viņu apdzīvotajā informācijas telpā sievišķība ir pasludināta par apšaubāmu sociālu konstrukciju. Informatīvās vides piedāvājums spēlēties ar dzimumiem pusaudžu vidū rada pieprasījumu, un viņi steidz aprakstīt savus pieaugšanas pārdzīvojumus ar to vārdnīcu, kuru piespēlē LGBT aktīvisti un šaurā pavadā turētie “eksperti”. Lielākā kļūda, ko var pieļaut šo bērnu vecāki, ir uztvert šo pseidodisforiju nopietni, tādā veidā padziļinot bērna dzimumidentitātes krīzi. Šajā gadījumā diagnoze nav uzstādāma bērniem, bet gan mūsdienu kultūrai, kura aicina identificēties ar patoloģisko. Bērniem, kuri nelāgas sakritības dēļ tieši šobrīd piedzīvo jūtīgo pusaudžu periodu, ir nepaveicies ļoti savdabīgā veidā. Transseksuālisma ideoloģiskā “pūderēšana” (gaslighting) liek pusaudžiem apšaubīt sava dzimuma realitāti, līdz ar to arī sevi un visu sev apkārt, radot mazasinīgu antidepresantu un soctīklu paaudzi.

Nobeigumā es gribētu atsaukties uz Špengleru, jo šādu aicinājumu saņēmu no kāda twitter lietotāja, kurš izteica ne sevišķi konstruktīvu kritiku par kādu citu rakstu. Es apsolīju atsaukties ne tikai uz Špengleru, bet arī uz komentētāja māti, tāpēc centīšos raksta noslēgumu apvienot ar vismaz daļēju šī solījuma izpildi. Vai transseksuālisma ideoloģiju var uzskatīt par sava veida Eiropas un Rietumu kultūras norietu, par kuru savulaik vēstīja Špenglers? Atbilde visdrīzāk ir apstiprinoša, jo strupceļa sajūta ir ļoti izteikta. Grūti iztēloties optimistisku perspektīvu, kura visu varētu vērst par labu. Nosacīta un ļoti drūma cerība ir sabiedrības atjēgšanās bezdibeņa malā, kā tas bija ar Vāciju pēc Otrā pasaules kara. Vācu sabiedrība pēc nacisma ideoloģijas radītās katastrofas deva kolektīvu solījumu vairs nekad to nepieļaut. Varbūt mums priekšā ir smags mēģinājuma un kļūdas eksperiments, pēc kura mēs visi atjēgsimies Rietumu kultūras krāsmatās un radīsim to no jauna, nepieļaujot iepriekšējās kļūdas? Varbūt. Savukārt, runājot par mātēm (un arī tēviem) – mīliet savus bērnus, pavadiet laiku dabā un audziniet viņus dzimumtipiskā garā.

[1] R. Blanchard, “Typology of male-to-female transsexualism”, Archives of Sexual Behavior, 14(3), 1985, pp. 247–261.

[2] J. M. Bailey, The Man Who Would Be Queen, Wshington DC: Joseph Henry Press, 2003, pp. 192–194.

[3] https://www.thecut.com/2016/02/fight-over-trans-kids-got-a-researcher-fired.html

[4] D. Singh, A Follow-up Study of Boys With Gender Identity Disorder, University of Toronto, 2012.

[5] A. A. Lawrence, “Autogynephilia: A Paraphilic Model of Gender Identity Disorder”, Journal of Gay & Lesbian Psychotherapy, 8 (1/2), 2004, pp. 69–87.

[6] A. A. Lawrence, J. M. Bailey, “Transsexual Groups in Veale et al. (2008) are “Autogynephilic” and “Even More Autogynephilic”, Archives of Sexual Behavior, 38(2), April 2009, pp. 173–175, with reply: pp. 176–177.

[7] https://www.prospectmagazine.co.uk/magazine/tavistock-transgender-transition-teenage-girls-female-to-male

[8] https://www.theguardian.com/society/2020/feb/22/ssweden-teenage-transgender-row-dysphoria-diagnoses-soar

Urālieši un panurālisms

Urāliešu valodas

Valodu grupa, kura šobrīd pazīstama kā urāliešu saime, sastāv no aptuveni 40 valodām. Ģeogrāfiski tās plešas no Baltijas jūras līdz Jeņisejas upei un no Ziemeļu Ledus okeāna līdz Eirāzijas stepei. Izņēmums šajā gadījumā ir ungāru tauta, kura pirms vairāk nekā 1000 gadiem emigrēja no savas dzimtenes Urālu kalnu dienvidu pusē uz savām pašreizējām mājām Karpatu baseinā. Uzdrošinos apgalvot, ka latviešu auditorija vislabāk pazīst lībiešus, kuri kopš dzelzs laikmeta apdzīvo Vidzemi un Kurzemes ziemeļdaļu.

Urāliešu valodas ir ģenētiska valodu saime. Tas nozīmē, ka ir iespējams izsekot līdz kopīgam šo valodu sencim (un paplašinot arī līdz kopīgai pirmtautai). Kopīgā protourāliešu senču valoda atbilstoši jaunākajai vēsturiskajai hronoloģijai pašlaik datēta ar aptuveni 2000. gadu p.m.ē. Jaunais datējums varētu iedragāt vienprātību par protourāliešu atrašanās vietu, taču vispieņemamākā šķiet versija, ka valoda tika lietota teritorijā gar Volgas upi. No šejienes protourālieši izplatījās gar boreālo mežu gan uz austrumiem, gan rietumiem, sasniedzot Altaja kalnus austrumos un Baltijas jūru rietumos, un vēlāk gan ziemeļos, gan arī dienvidos, galu galā Ziemeļeirāzijā radot to Urālu tautu pasauli, kuru pazīstam šodien.

Urāliešu valodas ir sazarojušās un atšķēlušās cita no citas vismaz 4000 gadus, kā rezultātā valodas bez divvalodības klātbūtnes viena otrai nav saprotamas. Tomēr urāliešu valodu savstarpējo līdzību jau 18. gadsimtā atklāja ungāru zinātnieks Janoss Sajnovičs (Janos Sajnovics), kurš astronomijas ekspedīcijas laikā Norvēģijas ziemeļos pierakstīja arī vietējo sāmu valodu. No saviem atklājumiem viņš secināja, ka ungāri ir saistīti ar Eiropas ziemeļu tautām. Nedaudz vēlāk, 19. gadsimta sākumā, somu un igauņu romantiķi sāka meklēt savu saistību ar attiecīgajām somugru tautām. Ievērojams šo pētnieku sasniegums bija Somijas un Igaunijas nacionālo epu apkopošana. Materiālu šiem epiem vāca arī pie austrumpusē dzīvojošām radniecīgām tautām, taču nacionālā romantisma aizrautība veda pētniekus aizvien tālāk uz austrumiem, meklējot atbildes uz jautājumiem par somu tautu izcelsmi. Būtiska šīs izcelsmes izpētē bija vēsturiski salīdzinošā valodniecības metode, kuras mērķis bija rekonstruēt Urālu tautu kopīgo valodu senci. Līdz gadsimta beigām panāca vienprātību par to, ka somu, igauņu un ungāru valodas ir saistītas ar daudzām citām tautām, kuras dzīvo no Ziemeļeiropas līdz Sibīrijai.

Urāliešu valodas sākumā sauca par somugru valodām. Vēlāk valodniecības, arheoloģijas, fiziskās antropoloģijas un ģenētikas pētījumu rezultātā tās pārdēvēja, atsaucoties uz Urālu kalnos runātās valodu saimes dzimteni. Šis apzīmējums ietver ne tikai dažādus valodu zarus, bet arī dažādas etniskās izcelsmes grupas, sākot ar dinarīdu ungāriem un beidzot ar sibīriešu samojediem. Mūsdienu ģenētika ir iezīmējusi Sibīrijas gēnu pieplūdumu, ko var secināt no arheoloģijas un valodniecības, ļaujot mums izsekot Urālu tautu izcelsmei līdz vienai pirmtautai bronzas laikmetā.

Pirmā panurālisma kustība

Zināšanu uzkrāšana par Urālu tautām sakrita ar jaunajām nacionālajām atmodām, kuras ārkārtīgi raksturīgas 19. gadsimtam. Iedvesmojoties no nacionālajiem epiem un folkloras, dedzīgi attīstījās jauni mākslas, literatūras un kultūras virzieni. Lai apzīmētu mūsdienu jēdzienus, radīja jaunvārdus. Starpkultūru sadarbība kļuva par aktīvu dažādu urāliešu kustību pazīmi. Šādu kustību piemērs bija 19. gadsimta beigu somu karēliānisma paveids, kurš mākslinieciskā stila izteiksmē iedvesmojās no Karēlijas ainavas, ornamentiem un kultūras.

Kad pēc Pirmā pasaules kara visiem kļuva skaidrs, ka multietniskās Austroungārijas un Krievijas impērijas vairs nepastāvēs, nacionālās kultūras pašnoteikšanās kustības atsevišķu Urālu tautu vidū pārtapa par saucienu pēc valstiskās pašnoteikšanās. Dažas tautas, piemēram, somi, igauņi un ungāri ieguva pilnīgu pašnoteikšanos. Vairākas austrumu tautas Krievijā 20. gadsimta 20. gados ieguva savas tautu republikas Padomju Savienības etniskā plurālisma īsajā periodā. Neskatoties uz jauno panurālisma ideju, kontakti starp rietumu Urālu tautām, kas bija izveidojušies somu, igauņu un ungāru tautām atrodoties impēriju pakļautībā un vairākām austrumu tautām atrodoties Padomju Savienības paspārnē, starpkaru periodā stipri samazinājās.

Urāliešu valstu politiskā neatkarība daudzus nacionāli domājošus cilvēkus pārsteidza zināmā mērā arī tāpēc, ka notikumi, kas pie tās noveda, bija strauji. Neatkarībai sekoja milzīgs optimisms Somijas un Igaunijas pusē, jo šīs tautas gadsimtiem ilgi nebija pieredzējušas savu etnosu suverenitāti. Somijas un Igaunijas neatkarības karu sekas bija enerģiska pašpārliecinātība un ticība urāliešu (toreiz sauktu – somugru) nākotnei. Tā kā urāliešu tautām (bez ungāriem) trūka valstiskās neatkarības vēstures, panurālisma kultūra lika uzsvaru uz tradīcijām, folkloru un valodu.

Laikā starp pasaules kariem panurālisma kustība, ko igauņu valodā dēvēja par “cilšu kustību” (hõimuliikumine), somu valodā par “cilšu darbu” (heimotyö) un ungāru valodā par “radniecīgu tautu kustību” (rokonn épek mozgalma), izpaudās dažādos veidos. Izveidojās dažādas organizācijas Ungārijā (Turāna biedrība), Igaunijā (Fenno-Ugria, Akadēmiskais cilšu klubs) un Somijā (arī Akadēmiskais cilšu klubs). Šīs kustības kļuva par daļu no valstu oficiālās politikas. Daudzi aktīvisti bija ievērojami politiķi savu valstu valdībās. Piemēram, grāfs Pāls Teleki (Pal Teleki) bija Ungārijas premjerministrs, Konstantīns Petss (Konstantin Päts) – valsts vadītājs Igaunijā vai Emīls Nestors Setele (Emil Nestor Setälä) – Somijas izglītības ministrs.

Kā jau sacījām, kontakti, kas viscaur Urālos bija izveidojušies Krievijas impērijas laikos, tika ievērojami ierobežoti. Tas lika Somijas, Igaunijas un Ungārijas sadarbībai meklēt alternatīvus izpausmes veidus. Šādu iespēju pamanīja un īstenoja arī Latvijā dzīvojošā lībiešu tauta. Lai gan lībiešu skaitā bija maz (laikā starp pasaules kariem ap 2000 cilvēku), viņi aktīvi attīstīja savu literāro kultūru. Pasākumus atbalstīja Tartu Universitāte – nozīmīgs panurālisma aktīvisma centrs, kā arī somu organizācijas, kuras drukāja lībiešu izdevumus un atbalstīja lībiešu bērnus, kas mācījās savu dzimto valodu. Svarīgi pieminēt Lībiešu tautas namu Mazirbē (lībiski: Irē) kā galveno Somijas, Igaunijas un Ungārijas sadarbības paraugu. Šo namu projektēja somu arhitekts Erki Hutunens (kopā ar latviešu arhitektu Visvaldi Paegli), un to finansēja, vācot ziedojumus Somijā, Igaunijā un Ungārijā. Namu atvēra 1939. gada 6. augustā, un šī diena ir kļuva par lībiešu tautas svētku dienu.

Vissvarīgākie notikumi urāliešu pasaulē starpkaru periodā bija Somugru kongresi. Tos aizsāka somi, un pirmo šādu kongresu (sauktu par Somugru skolu kongresu) organizēja 1921. gadā Helsinkos. Otro, sauktu par Somugru izglītības kongresu, organizēja 1924. gadā Tallinā. Sākot no trešā (1928. gadā Budapeštā) un vēlāk, kongresus sauca par Somugru kultūras kongresiem. Par spīti nosaukumiem, kongresi bija visaptveroši pasākumi urāliešu intelektuāļiem no trim urāliešu valstīm, lai apspriestu jautājumus un dalītos uzskatos un zināšanās par visdažādākajiem sabiedriski nozīmīgiem jautājumiem – vēsturi, ekonomiku, rūpniecību, literatūru, muzikoloģiju, medicīnu un veselības aprūpi. Kongresos izklāstīja galvenos attīstības virzienus un veidoja komitejas lēmumu izpildei. Var sacīt, ka kongresi koordinēja Somijas, Igaunijas un Ungārijas sadarbību. Citas organizācijas, veltītas urāliešu sadarbībai, bija, piemēram, Igaunijas, Somijas un Ungārijas savienība (kuru 1925. gadā dibināja Konstantīns Petss) un Igaunijas, Somijas un Ungārijas Skolotāju savienība.

Pirmās panurālisma izpausmes vairāk balstījās atsevišķās nacionālistiskās kustībās urāliešu tautu starpā. Šīs kustības sāka saplūst, kad Igaunija, Somija un Ungārija ieguva neatkarību. Starp pasaules kariem tika sperti pirmie soļi ceļā uz vienotu urāliešu identitāti. Tomēr šo augšupejošo tendenci pārtrauca Otrais pasaules karš, kad Padomju Savienība dažādos mērogos okupēja urāliešu tautas un aizliedza panurāliskās kustības kā fašistiskas un/vai nacionālistiskas.

Urāliešu mentalitāte

Otrā pasaules kara sekas mainīja panurālisma kustības apstākļus. Tā vairs nevarēja turpināties kā sadarbība starp dalībvalstīm, jo Igaunija nonāca tiešā Padomju Savienības pakļautībā un Ungārija un Somija dažādos veidos atradās Padomju vadītā bloka ietekmē (Ungārija kļuva par Varšavas pakta un Savstarpējās ekonomiskās palīdzības padomes locekli). Somija parakstīja Somijas un Padomju Savienības 1948. gada līgumu, kurš galu galā noveda pie iekšēji vērstas ideoloģijas, kas pazīstama kā “finlandizācija”. Tas ievērojami samazināja tiešo ekonomisko un izglītības sadarbību, kuru izveidoja starpkaru laikā, un traucēja panurālisma kustības attīstībai. Neskatoties uz to, padomju vara Igaunijā zinātniekiem sniedza iespēju atjaunot saikni ar austrumu urāliešu tautām. To labi saprata igauņu valodnieks Pauls Ariste (Paul Ariste) – Somugru valodu nodaļas vadītājs Tartu Universitātē.

Aristes personīgo interešu centrā bija votu tauta un valoda, taču viņš pēc Otrā pasaules kara Tartu Universitātē nodibināja arī Somugru valodu nodaļu. Ariste izveidoja vērienīgu un plašu Urālu intelektuāļu tīklojumu. Šāda tīklojuma pastāvēšana nozīmēja, ka viņa studenti varēja mācīties valodas pie urāliešu tautām Padomju Savienībā. Turklāt Ariste Tartu izglītoja arī citu urāliešu tautu akadēmiķus, no kuriem daudzi vēlāk kļuva par somugru valodu katedru vadītājiem attiecīgo republiku universitātēs. Tas vēl vairāk pastiprināja Tartu kā panurālisma centra lomu.

Jāpiemin arī, ka gadsimtu ilgais zinātniskais darbs bija licis pamatu urāliešu tautu iespējai savienoties, balstoties izpratnē par kopīgu izcelsmi, vēsturi un valodu saimi, kura izteikti atšķiras no vairuma citu Eiropas valodu. Tā kā šīs identitātes pamats bija lingvistisks, tad idejiskais darbs, kurš reflektēja par šo kopējo urāliešu identitāti, bija vērsts ne tikai uz valodu kopīgajām gramatiskajām un leksiskajām iezīmēm, bet arī uz atšķirīgajām iezīmēm un veidu, kā tās ietekmēja domāšanu šajās valodās. Šis darbs bija aizsācies jau starpkaru periodā, taču pēc kara tas nobrieda kā noteikts pasaules skatījums. To pazīst arī kā boreālismu (boreālisms ir Uku Māzinga (Uku Masing) ieviests apzīmējums).

Boreālisms kā idejisks virziens ir balstīts lingvistiskajā relatīvismā, kura filozofiskā sākotne ir meklējama Johana Gotfrīda fon Herdera darbos. Herders lika pamatus arī nacionālajam romantismam. Tā kā domāšana, viņaprāt, ir atkarīga no valodas, valoda ietekmē arī veidu, kā mēs attēlojam pasauli, tādējādi radot tieši no valodas atkarīgus pasaules skatījumus. Piemēram, Ziemeļamerikā šis skatījums atspoguļojās Frēnsisa Boasa (Francis Boas) un viņa studentu darbos. Urāliešu valodas pēc struktūras ir tuvākas austrumu valodu saimēm, piemēram, turku, mongoļu, tungusu, japāņu vai pat sinītu valodām, tāpēc var teikt, ka urāliešu pasaules uzskats ir tuvāks šo tautu domāšanas veidam un kultūrai. Var arī sacīt, ka cilvēka kultūra ir atkarīga no vides, ar kuru tā mijiedarbojas, tādējādi ietekmējot cilvēka pasaules uztveri. Urāliešu valodās galvenokārt runā boreālajā klimata joslā, kuru raksturo Eirāzijas taiga – apgabals, kurā visā kontinentā esošajām kultūrām ir līdzīgas šamaniskās kultūras. Tādējādi boreālisms uzsver austrumu izcelsmes un ziemeļu klimata nozīmi urāliešu mentalitātē.

Šo idejisko virzienu, kā arī urāliešu nemateriālās jeb garīgās kultūras izpēti attīstīja daudzi urāliešu intelektuāļi: igauņu zinātnieki – Oskars Lorits (Oskar Loorits), Pauls Ariste un Uku Māzings, tādi somu zinātnieki kā Kustā Vilkuna (Kustaa Vilkuna) un Marti Hāvio (Martti Haavio); tādi ungāru zinātnieki kā Ģula Ortutajs (Gyula Ortutay); un komiešu zinātnieki, piemēram, Kalistrats Žakovs (Kallistrat Zhakov). Trīs iepriekš minētie zinātnieki rīkoja pirmo Starptautisko somugru pētniecības kongresu (ICFUS) Budapeštā 1960. gadā. Pateicoties ICFUS tradīcijai, somugristikas kā jomas jēdziens paplašinājās, iekļaujot tajā visus nemateriālās un materiālās kultūras aspektus, būtībā turpinot garīgo darbu, kas bija sākts pirmo kongresu laikā. Mūsdienās urāliešu mentalitātes teorētisko pamatu iztirzā igauņu autors Jāns Kaplinskis (Jaan Kaplinski) un ungārs Ģērģs Kādārs (György Kádár).

Panurālisma kustība šodien

Līdztekus nepārtrauktai urāliešu pasaules uzskata un mentalitātes pētniecībai 1980. gados parādījās modernie panurālisma vaibsti. Tie ir aktuāli arī šodien. Panurālisma būtība no sākotnējās ideoloģijas un pasaules redzējuma ir mainījusies līdz drīzāk simboliskai izpratnei. Var sacīt, ka šī idejiskā kustība ir radusi pamatu urāliešu tautu garīgajā tēlā. Panurālisma jēdziens mūsdienās ir plašāks un vienojošāks, nekā bija pirmajā periodā starp kariem. Pirmkārt, jāatzīmē, ka urāliešu tautas piedzīvoja strauju attīstības periodu līdz ar Padomju Savienības perestroiku, kas turpinājās Krievijā arī 1990. gados. “Pārbūve” skāra visus padomju bloka iedzīvotājus, un vispārēja sabiedrības runas brīvība ļāva urāliešu tautām sevi publiski apliecināt.

Panurālisms mākslinieciski un arī idejiski izpaudās etnofutūristu kustībā, kura 1980. gados izveidojās Igaunijā. Mūsdienās līdzīgas kustības ir radušās Udmurtijā un Mari El, ietverot arī literatūras stilus. Pilsētvides asimilācijas spiediena ietekmē nozīmīgs bija jautājums par tās urāliskās identitātes saglabāšanu, kura lielā mērā balstījās zemkopībā. Trīs reģioni piedzīvoja līdzīgu sovjetizācijas vilni, kurš pats par sevi bija ideoloģisks Krievijas imperiālisma turpinājums. No etnofutūrisma vārda noprotams, ka uz krievu un padomju imperiālisma spaidiem aktīvisti centās atbildēt, apvienojot tradīcijas, folkloru un mitoloģiju postmodernās intertekstualitātes kopēšanas un stilu sajaukšanas veidā.

Padomju Savienības gals iezvanīja urāliešu sadarbības atdzimšanu. 1990. gadā dibināja Somugru Tautu Jaunatnes asociāciju (MAFUN) un Pasaules Somugru tautu kongresu, kuru 1992. gadā organizēja Siktivkarā, Komi Republikā.

Līdztekus 20. gadsimta somugru institūcijām 21. gadsimta panurālisms atspoguļojas tādos simbolos kā kopējais urāliešu karogs, kuru 2012. gadā radīja poļu somugrists Šimons Pavlas (Szymon Pawlas) un kuru popularizēja igauņu aktīvists Reins Siks (Rein Sikk). Krāsu izvēles pamatā ir Somijas, Igaunijas, Ungārijas un Udmurtijas karogi Urālu astoņstūru zvaigznes formā uz ziemeļvalstu krusta. Šīs esejas autors tomēr uzskata, ka šāds simbols reliģiski ir nedaudz neobjektīvs, jo Ziemeļvalstu krusts atsaucas uz kristietību – reliģiju, kura nav urāliešu tautām dabiska; tas drīzāk ir iekarotāju simbols. Ziemeļvalstu krusts kā simbols radās Igaunijā, 1219. gada Lindanises kaujas laikā, kad dāņu iebrucēji netālu no Tallinas (tolaik: Rēveles) uzvarēja pret viņiem sapulcētās igauņu ciltis. Pēc dāņu leģendas, karogs nokrita no debesīm kā zīme kristīgajiem dāņiem par uzvaru cīņā. Vēlāk viņi to pieņēma kā savas valsts karogu. Šo karoga dizainu vēlāk pārņēma zviedri, norvēģi, islandieši, fērieši, somi, ālandieši, karēlieši, vepsi, ludieši, ingri un seti.

Cits urāliešu simbols – astoņstūru zvaigzne – savukārt izceļ dzimto ticību un kultūru. Pats simbols balstās mitoloģijā, tāpēc kristīgo urāliešu tautu gadījumā to var interpretēt arī kā vēsturisku simbolu. Tomēr, neskatoties uz gadsimtiem ilgo kristiešu spiedienu, joprojām sastopamas urāliešu tautas, kuras saglabājušas savu senču ticību. Piemēram, Veru karogā ir redzama astoņstūru zvaigzne. Īsteni veru ļaudis lielākoties ir vairāk iesaistīti igauņu vietējās reliģijas kustībā “Maavalla Koda”, kas ir viena no Urālu kopības (Uurali Ühendus) dibinātājām. Tā ir atvērta jumta organizācija senajām urāliešu reliģijām. Citas tautas, kuru nacionālajos simbolos ir redzama astoņstūru zvaigzne, ir sēkeļi, mordvini, udmurti, mari un karēlieši. Urāliešu dzimtā reliģija ir saglabāta arī starp udmurtiem un mari. Somijas Kultūras un identitātes biedrības (Suomalaisuuden liitto) karogā izmantota astoņstūru zvaigzne un Somijas valsts karoga krāsas.

Panurālisma pamats ir valoda, un mūsdienu kustībā tas izpaužas kā urāliešu lingua franca valodas – budīna iedzīvināšana. Tā ir sava veida “Urālu esperanto”. Budīns apvieno somu, igauņu, ungāru, mari, mansi, erzju, mokšu un udmurtu valodu leksiku un gramatiku. Budīnu izstrādājis udmurts Arzami Otčejs (Arzami Otchey) 2009. gadā, un pēc formas tas ir līdzīgs krievu valodnieka Sergeja Starostina rekonstruētajai protourāliešu valodai.

Panurālisma valodiskais aspekts izstrādāts arī nesenā projektā, kas veltīts kopējas urāliešu rakstības sistēmas izveidei. Tā par pamatu ņem anburu – seno permiešu alfabētu. Anburu dzelzs laikmetā lietoja komieši, turpinot arī pēc kristietības pieņemšanas 15. gadsimtā, un līdz pat 17. gadsimta reformācijai Krievijas pareizticīgajā baznīcā to izmantoja kristiešu ikonās un liturģijā. Šādi tā kļuva par slepenu alfabētu vairākām paaudzēm, lai vēlāk, 19. gadsimtā, nacionālromantiskie komiešu intelektuāļi to atdzīvinātu kā savu nacionālo rakstības sistēmu. Mūsdienās to kā alternatīvu panurālisma rakstības sistēmu popularizē Somijas Anbura biedrība (Suomen Anbur-Seura).

Panurālisma nozīme

Panurālisma kustību var salīdzināt ar citu līdzīgu kustību, kas dzimusi tādos pašos apstākļos, – proti, panslāvismu. Tomēr panslāvu kustības attīstība būtiski atšķiras ar to, ka ir saskārusies ar vairākiem ideoloģiskiem šķēršļiem. Viens no tiem ir reliģisks, katoļiem un pareizticīgajām slāvu tautām biežāk uzsverot savas reliģiskās atšķirības no radniecīgajām tautām (piemēram, serbiem un horvātiem vai poļiem un krieviem). Dažos gadījumos pastāv arī valstiskās pašnoteikšanās vēsture, kura tiek izmantota kā pamats nācijas mūsdienu identitātei (Polijā un Krievijā). Var uzskatīt, ka panslāvu ideoloģija mazina šādas vēsturiskās pieredzes nozīmi, īpaši, ja kādā brīdī tiek zaudēta valstiskā pašnoteikšanās (kā tas bija Polijas gadījumā).

Šādi šķēršļi panurālisma kustībā neparādās. Izņemot ungārus, pilnīgu valstisku autonomiju ir ieguvušas tikai somu un igauņu nācijas. Panurālisma attīstība, kā izklāstīts iepriekš, nebalstījās atmiņā par kādreiz pastāvējušu karalisti, bet gan dzīvās tradicionālajās tautu valodās un kultūrā. Tāds bija pamats urāliešu kustībām visā Ziemeļeirāzijā. Tāpēc arī panurālismam raksturīga diezgan plurālistiska pieeja, kura ļauj atrast kopīgu sadarbības platformu dažādām radniecīgām tautām neatkarīgi no tā, cik tās ir lielas vai mazas.

Oriģināls pieejams angliski kā PDF: Panuralisms-1Lejupielādēt

Rozālija, Monika un Jozefīne Venēcijā

Nez kāpēc atmiņā ieskanējās kādreizējo Vācijas Demokrātiskās Republikas popmūzikas meistaru Ralfa Petersena un Dītera Šneidera 1965. gada šlāgeris “Das ist der Bikini Shake” (“Tas ir bikini šeiks”) Andreasa Holma izpildījumā. Zinām, kā tas ir: meldiņš dzinkst ausīs, un nekādi nevar no tā tikt vaļā. Ja nu vienīgi, savienojot uzmācīgo motīvu ar kaut ko negaidītu, piemēram, ar Venēcijas biennāli.

Pirms kāda laika kļuva zināms, ka 59. biennālei, kas, visticamāk, notiks 2022. gadā, žūrija izvirzījusi mākslinieču duetu “Skuja Braden” (Ingūna Skuja&Melisa D. Breidena). Šis keramiķu duets ir arī starp Purvīša balvas nominantiem par 2020. gadā Dekoratīvās mākslas un dizaina muzejā notikušo izstādi “Samsāra”. Latvijas Laikmetīgās mākslas centra vadītāja Solvita Krese, raksturojot “Skuja Braden” paveikto, starp citu izteikusies arī šādi: “Izstādē “Samsāra” ar barokālu vērienu un jaudu grupējās un sablīvējās gan groteski viepļi un laikabiedru portreti, gan makabriskās noskaņās vibrējoši galvaskausi un moralizējošu tikumu un netikumu parāde, gan prostitūtas, geišas, suņi un politiķi. Kultūrvēsturiskas references mijās ar feminisma un kritiskās domas manifestācijām, nekautrējoties no triviālām banalitātēm, kas brīžiem, šķiet, jau pārsniedz labas gaumes robežas.”

*

Iedomājos: ir 1966. gada pats sākums, vannasistabā pie spoguļa skujas kāds nepilnus trīsdesmit septiņus gadus vecs, enerģisks un manīgs vīrietis un priecīgi dungo arī pie mums Latvijas PSR populāro, pa radio bieži atskaņoto šlāgeri: Das ist der Bikini Shake am blauen Meer… Tas ir gleznotājs Indulis Zariņš. Un kā lai nepriecājas, ja par trīs gadus tapušo (1962–1965) triptihu Revolūcijas kareivji viņš nule kā izvirzīts apbalvošanai ar Padomju Savienībā prestižāko – Ļeņina prēmiju. “Nozīmīgs faktors triptiha izveidošanā ir tas, ka ar Revolūcijas kareivjiem mākslinieku satuvinājusi V. I. Ļeņina darbu studēšana. Proletariāta vadoņa tēls jau sen saista Zariņu, un domas par to cieši ieaustas Revolūcijas kareivjos. Tas jūtams visā triptiha uzbūvē, kaut arī Ļeņins tieši tajā nekur nav attēlots”. Tā lasāms triptihu slavējošā mākslas zinātnieces Rasmas Lāces rakstā.

Prēmiju Zariņš togad nedabūja – kas lai zina, kāpēc. Varbūt pie vainas bija konkurence, varbūt Maskavas intrigas, bet varbūt tieši tas, ka Ļeņins nebija tieši attēlots. Taču saskumt nebija vērts, jo triptihu, un ne jau par sīknaudu, iegādājās Tretjakova galerija, bet vasaras sākumā, 18. jūnijā, vērās vārti 33. biennālei Venēcijas dārzos. Un tur PSRS paviljona ekspozīcijā starp divdesmit sešu mākslinieku darbiem bija aplūkojama arī Induļa Zariņa triptiha Revolūcijas kareivji centrālā daļa. Publikas uzmanību gan piesaistīja citi eksponāti. Zariņa glezna “ar savu vēsi silto kontrastu pārejām, atsevišķu laukumu, piemēram, karoga silti sulīgā sarkanuma akcentu, tonalitāti” (Rasma Lāce), šķiet, zaudēja sacensībā ar Mišas Brusilovska un Genādija Mosina gigantisko (294x398cm) darbu “1918”. Tajā internacionālā biennāles publika varēja skatīt ne tikai Ļeņinu, bet arī Jakovu Sverdlovu un Feliksu Dzeržinski. PSRS ekspozīcijas iekārtotāji īpaši bija akcentējuši arī Dmitrija Žilinska Vingrotājus. Tos kā fonu atklāšanas uzrunai izmantoja ilggadējais paviljona komisārs Vladimirs Gorjainovs. Interesanti, ka saglabājies un visiem pieejams rets dokumentāls kino materiāls tieši par 1966. gada biennāli, kurā ir pietiekami savdabīgs ieskats arī PSRS paviljona īpatnībās.[1]

Varētu teikt, ka Zariņa dalība Venēcijas biennālē palika nepamanīta. Tiesa gan, tas pats Gorjainovs jau krietni vēlākos laikos kādā intervijā atzina, ka padomju māksliniekiem vispār dalība biennālē nenozīmēja neko. Tomēr Induļa Zariņa darbu kāds bija pamanījis. Un tas bija neviens cits kā pēc Otrā pasaules kara trimdā dzīvojošais literatūrkritiķis Jānis Rudzītis. Avīzē Laiks publicētajās, samērā izvērstajās impresijās par Venēcijas biennālē redzēto viņš, aplūkojis Žilinska Vingrotājus, pagriežas un pie pretējās sienas ierauga citu lielformāta gleznu, kas liekas kaut kur redzēta:

“Ieskatos katalogā. Kā tad: Indulis Zariņš (katalogā gan bija “Indulis Zariņ”). Revolūcijas kareivju atgriešanās. Nu atceros ļoti neskaidro reprodukciju, kas gada sākumā bija iespiesta Literatūrā un mākslā. Toreiz Indulis Zariņš ar šo un divi citām gleznām, kas kopā veido triptichu Revolūcijaskareivji, bija izvirzīts par kandidātu apbalvošanai ar Ļeņina prēmiju. Izvirzītāji bija piemirsuši, ka tie laiki pagājuši, kad ar Staļina vai Ļeņina prēmijām Maskava atzina par derīgu pieglaimoties okupēto Baltijas valstu kultūras darbiniekiem un tālab deva tās vai katru gadu. Indulis Zariņš Ļeņina prēmiju nedabūja, toties var būt lepns, ka viņa glezna nokļuvusi Venēcijas biennālē, kaut ar patvarīgi piešķirtu nosaukumu, jo Rīgā tā kā tripticha vidējā daļa saucās Runa.
Bet politiku pie malas. Neatceros, ka neatkarības laikā Latvijai kādreiz būtu bijis savs paviljons Venēcijas biennālēs. Tikai nesāksim atkal sevi pērt ar pašpārmetumiem par nolaidību kultūras propagandā. Vēl tagad šais biennālēs gan piedalās daudzas jo daudzas valstis, bet ne visas. Piedalīšanās ir ļoti dārgs prieks un riskanta uzdrīkstēšanās. Pat bagātie un pašapzinīgie zviedri to atļāvās tikai pēc garākas domāšanas. Tas nu tā, bet Induļa Zariņa glezna tātad bija Venēcijā. Pirmo reizi kāda latviešu gleznotāja darbs tik impozantā starptautiskā izstādē! Vai nav taisnība Rīgā un Maskavā teiktiem vārdiem, ka ar iekļaušanos lielajā padomju tautu saimē latviešu kultūra atbrīvojusies no nacionālas šaurības, tā ka tai pavērušies ceļi uz plašo pasauli! Redziet nu!
Rāmu garu! Kur tas sacīts, ka šis “Indulis Zariņ” ir latviešu gleznotājs un ka viņa gleznā redzamie revolūcijas kareivji ir latviešu strēlnieki? Tādu ziņu nav ne padomju paviljona katalogā, ne citur, tāpat kā nekur nav teikts, ka Aldona Skirutīte, kas šai paviljonā pārstāvēta ar grafikām, būtu lietuviete, kā spriežams pēc vārda un uzvārda. Vēl tālāk: varbūt esmu palaidis garām, bet neatceros, ka Rīgas prese būtu dižojusies ar Induļa Zariņa gleznas iekļūšanu starp tām, ko var izstādīt Venēcijas biennālēs. Ko tas viss nozīmē? Taču tikai to, ka Indulis Zariņš gan atzīts par piemērotu reprezentēties Venēcijā, bet – ne kā latviešu mākslinieks. Viņam jābūt tikai vienam no padomju māksliniekiem, tautības ziņā anonīmam, pasaules acīs – krievam. Kā nu ir: vai “iekļaušanās” padomju tautu saimē tā saucamo anonimitātes lāstu mazinājusi vai veicinājusi? Atbilde pārāk skaidra. Viss notiek pēc Staļina teorijas, kam likuma spēku piešķīra Padomju Savienības komūnistiskās partijas jaunā programma, norādīdama, ka padomju tautu nacionālās atšķirības mazināsies un radīsies viena tauta ar vienu kopēju kultūru, kas būs sociālistiska ne vien pēc satura, bet arī pēc formas. Nabaga Indulis Zariņš…”[2]

Tiktāl par Induli Zariņu. Taču prese liecina, ka latviešu vērotāji Venēcijā iegriezušies arī senāk. Tā 1922. gadā īsu komentāru par biennālē redzēto publicējis rakstnieks Ādolfs Erss, cita starpā minot: “Izstādē reprezentēts beidzamo gadu naturālisms un impresionisms, arī Vācijas ekspresionisms: galvenā kārtā krāsu meklējumi literariskos sižetos. (..) Dzīvāko iespaidu atstāja Francijas paviljons (..) un Spānijas paviljons ar sevišķu krāsu sulīgumu. Impresioniskā un naturaliskā gurdenumā valdzinoša ir Angolas, Kamerūnas un Kongo nēģeru māksla, kura mums atrisina tikai formas problemu, varbūt tamdēļ, ka viņas filozofiskais reliģiozais saturs mums svešs. Vācu ekspresionisms, kuru redzēju arī kādā Berlīnes izstādē, nav brīvs no salkanības un ārišķuma, efekti viņā pazudina formas problemas. Lielajā izstādē nevar spriest, kurp glezniecība varētu iet turpmāk, nekādi jauni atradumi te nav redzami. Sevišķi neizdevīga pozīcija tādai izstādei ir Itālijā, kur tik vareni sevī ierauj renesanses mākslas bagātās krātuves.”[3]

Skuja Braden. Vāze “Kitch My Ass!”. 2019. Porcelāns, autortehnika. Autoru īpašums. Foto: Gvido Kajons

Arī turpmāk, lai arī pavisam īsi un pavirši, Venēcijas biennāle Latvijā šā vai tā pamanīta. 1924. gada – četrpadsmitajai – biennālei atvēlēta lappuse haotiska teksta (autors paslēpies aiz iniciāļa “G”) un dažām ilustrācijām Ilustrētajā žurnālā. Nākamās biennāles sakarā žurnālā Jaunā nedēļa ievietota “jauna, interesanta krievu rakstnieka Maksima Gorkija ģīmetne, Borisa Grigorjeva”.[4] Informācija par biennāli atrodama arī Ilustrētā žurnāla 1928. gada augusta numurā. Tur sadaļā “Sīkā hronika” lasāms: “Venēcijas XVII starptautiskā izstādē sevišķi izcēlusies Itālijas nodaļa, kas sniegusi arī pilnīgu pārskatu par šīs valsts pašreizējo glezniecības stāvokli. Viņā izstādītās gleznas ārkārtīgi sijātas, jo sākumā rīkotas izstādes atsevišķās pilsētās, tā izlasītās gleznas sakopotas apgabalu izstādēs un no turienes pēdīgi izlasītas gleznas Venēcijas izstādei.”

Tomēr ziņām par biennāli, šķiet, bija gadījuma raksturs, līdz 1934. gadā “Latvijas sūtnim prof. Spekkem no itāļu māksliniekiem nācis ierosinājums – izstādīt Venēcijas izstādē arī latvju mākslinieku darbus. Šo ierosinājumu derētu realizēt, jo tas mūsu glezniecībai dotu iespēju parādīt sevi visas pasaules kritikas priekšā.”[5] Jau skaļi par nepieciešamību Latvijai iesaistīties biennālē runāja gleznotājs Eduards Kalniņš, tikko atgriezies no ārzemju ceļojuma: “Tamdēļ varam saprast mākslinieka nožēlas, ka starptautiskā izstādē Venēcijā Latvijas vārds izpalicis. Katrā ziņā ārzemniekiem ar mūsu mākslas sasniegumiem būtu bijis iespējams iepazīties, vairojot mūsu dzimtenes slavu ārpus robežām. Katrā ziņā – saka mākslinieks – mūsu mākslas sasniegumi varēja aizēnot vienu otru izstādes dalībnieci valsti ar savu pārākumu. Starptautiskās izstādes Venēcijā notiek ik pāris gadus, un tā ir ievērības cienīga dažādu nāciju garīgu spēku parādes vieta.”[6]

Tomēr tuvojās Otrais pasaules karš, un Latvijas māksliniekiem nesanāca “aizēnot vienu otru izstādes dalībnieci valsti”, lai gan nodomi bija. Par to liecina Arnolda Spekkes jau pēckara gados trimdā rakstītais: “Gribējām mūsu tēlotājus māksliniekus permanenti piesaistīt vispasaules gleznu izstādei (t.s. biennale) Venēcijā. Tas nebūtu bijis sarežģīti: vajadzēja nopirkt izstādes laukumā Venēcijas jūrmalā zemes gabaliņu, uzcelt nelielu namu ar pāris telpām un virs durvīm uzrakstīt lieliem burtiem: Lettonia. Tad ikkatru otru gadu mūsu meistari varētu sūtīt savus darbus, konkurēt ar citu tautu meistariem, rūdīt savas spējas pasaules kritikas ugunīs. Projekts jau bija tālu pavirzījies. Biju jau vienojies ar izstādes komisāru par vietu, vajadzēja tikai noslēgt līgumu un atsūtīt no Latvijas pāris vagonu būvmateriāla.”[7] Nu, neatveda tos būvmateriālus. Beidzās karš, sekoja garie padomju okupācijas gadi, pavīdēja augstāk aprakstītā Induļa Zariņa epizode, apslāpētā lasītāju neinformētības puskrēslā izskanēja Ojāra Ābola raksts “Venēcijas biennāle un Rietumu kreisā māksla” 1983. gada vasaras žurnālā Māksla, un tad jau bija klāt pārmaiņu laiki ar it kā tik pašsaprotamo Latvijas pārstāvju dalību Venēcijas tingeltangelī.

Mūsdienu Venēcijas biennāle ir tāds vairākseju radījums: lielajam mākslas tirgus biznesam tā ir gan līdzatkarīgais, gan slepenpadomnieks; globālā pseidoliberālisma reprezentāciju kontekstā tā ir modes strāvojumu izteicēja “laikmetīgās mākslas” žargonā; sociālpolitiski tā ir snobu parāde ar saviem pieejas kodiem un piekļuves mehānismiem, kaut kas tikpat ārpus laika plūduma un veselā saprāta saspēlēm esošs kā pati Venēcija ķīniešu tūrista fotoaparāta atmiņas kartē. Kaut kādā ziņā tā, protams, saglabā arī valstu un reģionu sacensības garu tādā dīvainā disciplīnā kā realitātes “atspoguļošana” lokālā tēlveides sistēmā. Tieši pēdējais aspekts mudināja arī nosacītu neatkarību atguvušo Latviju deleģēt savus reprezentantus dalībai biennālē. Tagad jau tā šķiet gluži vai norma. Nepiedalīšanos 50. biennālē 2003. gadā vietējo kuratoru un mākslas darbinieku pulciņš uztvēra kā apvainojumu un traģēdiju.

Atvainojos lasītājiem par turpmāko rindkopu, varat to izlaist, bet skaidrības labad tā nepieciešama. Tātad: pirmoreiz Latvija piedalījās Venēcijas biennālē 1999. gadā (Inta Ruka, Ojārs Pētersons, Anita Zabiļevska).Tālāk: 2001. gadā (Ilmārs Blumbergs / Viesturs Kairišs; Laila Pakalniņa / Gints Bērziņš); 2005. gadā (grupa F5 (Ieva Rubeze, Līga Marcinkeviča, Mārtiņš Ratniks, Ervīns Broks)); 2007. gadā (Gints Gabrāns); 2009. gadā (Evelīna Deičmane, Miks Mitrēvics); 2011. gadā (Kristaps Ģelzis); 2013. gadā (Kaspars Podnieks, Krišs Salmanis); 2015. gadā (Katrīna Neiburga, Andris Eglītis); 2017. gadā (Miķelis Fišers); 2019. gadā (Daiga Grantiņa). Kā redzat, visai dažādi vārdi un darbi, pieņemu, ka par daudziem Telos lasītāji nekad un neko vispār nebūs dzirdējuši.

Dažādiem notikumiem un atziņām bagāta, protams, ir veidojusies dzīve uzskaitītajiem cilvēkiem pēc dalības biennālē. Vai mūsu māksliniekiem tur sanācis, kā izteicies Eduards Kalniņš, “vairot mūsu dzimtenes slavu ārpus robežām” vai, Spekkes vārdiem runājot, “rūdīt savas spējas pasaules kritikas ugunīs”? Un vai attiecībām, kas valda starp tagadnes (laikmetīgo) mākslu, skatītājiem un kritiku, vispār ir uzdevums vairot slavu vai kādu vai kaut ko norūdīt? Ko un kā, un kāpēc tur pārstāvēs “Skuja Braden”? Konjunktūru, valdošo tendenci, iekļaujoties pamatstraumē, līdzīgi kā savulaik padomju paviljona pamatstraumē iekļāvās Induļa Zariņa glezna? Varbūt, atceroties Solvitas Kreses teikto, feminisma un kritiskās domas manifestāciju, nekautrējoties no triviālām banalitātēm, kuras brīžiem, šķiet, jau pārsniedz labas gaumes robežas? Tad jau redzēs. Bet skaidrs ir viens – zilā Venēcijas lagūna (zila tikmēr, kamēr tūristu mazāk un ūdens tīrāks) un visādi atspīdumi aicināt aicina, un visu tautību, dzimumu un orientāciju Rozālijas, Monikas un Jozefīnes atkal jau gatavojas uzdejot, šajā reizē sekojot gaidāmās biennāles mākslinieciskās direktores Čečilijas Alemani diriģentes zizlim:

Das ist der Bikini Shake am blauen Meer
Kommt doch her denn der ist gar nicht so schwer
Rosalie und Monika und Josefine
Alle sind dabei und tanzen ihn

Čečilija Alemani noteikti nezina šo VDR šlāgeri, tā popularitātes gados darbīgā kuratore nebija vēl dzimusi, bet viņa, šķiet, nezina arī, ko un kā diriģēs 2022. gadā Venēcijas dārzos, Arsenālā un citviet. Taču viņa ir apņēmības pilna veidot biennāli, kas nebūtu refleksija par koronavīrusu, un cer, ka kaut kas mainīsies, dejas soļi varbūt.

[1]https://www.youtube.com/watch?v=Led3zQ8kSOk

[2] Jānis Rudzītis, “Piedzīvojumi atpūtas nedēļās”, Laiks, Nr. 86, 1966, 26. okt.

[3] A[dolfs] Erss, “Starptautiskā mākslas izstāde Venēcijā”, Latvijas vēstnesis, Nr. 166, 1922, 29. jūl.

[4]Jaunā nedēļa, Nr. 16, 1926.

[5] O. P., “Atjaunotā Roma. Saruna ar mūsu sūtni Itālijā”, Rīts, Nr. 2, 1934, 27. aug.

[6] A. J., “Mākslinieks Ed. Kalniņš atkal Rīgā”, Rīts, Nr. 213, 1936, 4. aug.

[7] Arnolds Spekke, “Atmiņas par Kārļa Ulmaņa kultūras politiku”, Vārti, Nr. 4, 1953.

Valsts un laulība

Jau šīs nedēļas beigās Jāņa Rozes grāmatnīcā būs nopērkama izdevniecības KODOKA tulkotā un izdotā grāmata Kas ir laulība? Vīrieša un sievietes savienības aizstāvība. Publicējam nelielu, viegli īsinātu fragmentu ieskatam.

Jo intīmākas ir cilvēku attiecības, jo mazāk tās saista valsts uzmanību. Uzņēmējdarbības attiecības tiek regulētas, taču likums neparedz nosacījumus, piemēram, draudzībai un neļauj iesūdzēt kādu draugu tiesā par atstāšanu novārtā. Nav nekādu civilu ceremoniju draudzības dibināšanai vai juridisku šķēršļu tās izbeigšanai. Tad kāpēc ar laulību ir citādi? Tāpēc, ka draudzība neietekmē kopīgo labumu tādā strukturētā veidā, kas prasītu juridisku atzīšanu un regulāciju, savukārt laulība to šādi ietekmē.

Tas arī ir vienīgais iemesls ievērības cienīgajam faktam, ka gandrīz visās zināmajās kultūrās vīriešu un sieviešu seksuālajām attiecībām ir pastāvējis kāds regulējums. Tā tas ir tādēļ, ka šīs ir vienīgās attiecības, kuras rada jaunus cilvēkus. Un šādiem maziem un no citu rūpēm vēl ļoti atkarīgiem cilvēkiem nav citu veidu, kā sasniegt fizisku, morālu un kulturālu briedumu, kā vien ilgstošas, uzmanīgas rūpes un uzraudzība, ko sniedz vīrietis un sieviete, katrs no savas puses pienesot kaut ko atšķirīgu. Jo tuvāka ir viņu radniecība bērnam, jo labāk viņi šo aprūpi spēj veikt. Ja bērni neizaugs veseli, morāli un intelektuāli nobrieduši, viņi nevarēs būt godprātīgi un dažādās nozīmēs ražīgi sabiedrības locekļi; savukārt tas ekonomiskās un sociālās attīstības stāvoklis, kuru dēvējam par “civilizāciju”, ir atkarīgs no garīgi un fiziski veseliem, godprātīgiem un ražīgiem cilvēkiem. Ir gandrīz neiespējami izaudzināt šādus cilvēkus, ja vīrietis un sieviete nenolemj veltīt dzīvi viens otram un saviem bērniem. Varbūt tas izklausās nedaudz pārsteidzīgi, taču nešķiet pārspīlēti apgalvot, ka civilizācijas pastāvēšana ir atkarīga no spēcīgām un noturīgām laulībām.

Megija Galahera šo skatījumu veiksmīgi ietvērusi vienkāršā sauklī: “Sekss rada bērnus, sabiedrībai vajag bērnus, un bērniem vajag māti un tēvu.” Viņa šo ideju izvērš, rakstot, ka “svarīgais sociālais jeb pilsoniskais laulības uzdevums ir regulēt seksuālās attiecības starp vīriešiem un sievietēm, lai mazinātu iespēju, ka bērni (un viņu mātes, un sabiedrība) cieš no tēvu trūkuma, un paaugstinātu iespēju, ka nākamo paaudzi audzinās māte un tēvs vienā ģimenē, kurā abi vecāki ir nodevušies viens otram un saviem bērniem”.[1]

Šis apgalvojums neatspoguļo tikai vienas politiskas partijas nostāju. Līdzīgi izsakās arī, piemēram, Deivids Blankenhorns, kurš ir liberāls demokrāts: “Ja kāds ir mācīts, kā tas parasti ir ar antropologiem, sākt no paša sākuma – no fundamentālajiem jautājumiem –, tad viņš pamanīs vairāku saistītu faktu kopumu: cilvēki ir sociāli; viņi dzīvo grupās; viņiem ir spēcīga vēlme vairoties; viņi ir seksuālas dzīvas būtnes; viņi vairojas dzimumsakaru, nevis šūnu dalīšanās ceļā. Un viņi ir izveidojuši institūciju, lai mazinātu abu dzimumu nošķīrumu, sekmētu dzīvošanu kopā un nodrošinātu vairošanos. Visās cilvēku sabiedrībās pastāv šāda institūcija. To dēvē par “laulību”.”[2]

Lai arī laulība it visur ir nepieciešama, tā arīdzan it visur ir dārga un trausla. Cilvēkiem bieži ir nepieciešams sociāls konteksts, lai laulātos un paliktu laulībā. Ir nepieciešama spēcīga laulības kultūra. Citējot Pensilvānijas Universitātes tieslietu profesori Eimiju Vaksu, šāda kultūra rada un uztur “vienkāršus noteikumus vienkāršiem ļaudīm”.[3] Tā piedāvā iedibinātus domāšanas un darbību paraugus un motīvus – scenāriju, kas vadītu cilvēku izvēli kopīgā labuma un arīdzan viņu pašu ilgtermiņa interešu virzienā.

Tas ir īpaši svarīgi tajās dzīves jomās, kurās mūsu spēcīgākās dziņas dabiski nekalpo mūsu patiesajam labumam. Kā raksta nu jau nelaiķis, ievērojamais sociologs Džeimss K. Vilsons, “laulība ir sociāli sakārtots risinājums cilvēku kopā palikšanas un bērnu aprūpēšanas problēmai, ko pati dziņa pēc bērniem un dziņa pēc dzimumattiecībām (kas padara bērnu radīšanu iespējamu) nespēj risināt”.[4] Personīgas problēmas ved pie personīgiem risinājumiem, turpretī laulība (kā jebkurš sabiedrības iedibinājums) pievēršas vajadzībām, kuras var risināt vienīgi sociālā veidā. Vispārējā sociālā vajadzība pēc attiecībām, kuras rada jaunus, mazus un no aprūpes atkarīgus cilvēkus, izskaidro, kāpēc gandrīz visas sabiedrības cilvēces vēsturē, atzīstot laulību, ir regulējušas vīrieša un sievietes seksuālās attiecības.

Jāatzīst gan, ka lielāko slogu (mūsu skatījumā gan – tieši godu) laulības kultūras uzturēšanā vajadzētu uzņemties dažādām pilsoniskām biedrībām un apvienībām. Baznīcas, sinagogas, mošejas un tempļi, skolas un sporta līgas, skauti un gaidas, un neskaitāmas citas brīvprātīgas indivīdu asociācijas veido katras paaudzes racionālo un emocionālo attieksmi pret laulību (un, protams, daudz ko citu). Neskatoties uz to, arī valstij vajadzētu sniegt atbalstu. Regulējot stāšanos laulībā un šķiršanos, palīdzot un dažkārt pieprasot valdībai, indivīdiem un pilsoniskiem iedibinājumiem attiekties pret noteiktiem pāriem kā vienu veselu, laulības likums sniedz svarīgu publisku vēstījumu par to, kas ir nepieciešams, lai kaut ko dēvētu par laulību. Tas sniedz vēstījumu par to, kas ir laulība. Šis vēstījums savukārt iespaido cilvēku uzskatus un tādējādi arī to, ko viņi gaida un izvēlas savas laulības – gaidāmas vai jau esošas – sakarā. Abpusējo likuma un kultūras mijiedarbību apstiprina bezstrīdus laulības šķiršanas likumu seku empīriskie pierādījumi.[5] Ja šķiršanās juridisko šķēršļu atvieglošanai ir bijusi kāda ietekme, tad arī jebkādu juridiskās šķiršanās apgrūtinājumu vai stigmas atcelšanai noteikti būtu vēl lielāka ietekme. Valsts ietekme uz laulības iedibinājumu ir plaša un dziļa.

Diez vai tas vispār var būt citādi, jo civilās laulības atcelšana ir praktiski neiespējama. Vārda “laulība” svītrošana no likumdošanas neko daudz nemainītu; valsts tāpat atļautu veidot noteiktas saites, uzliktu tām pienākumus un sniegtu atbalstu. Laulības regulācijas formu atcelšana tikai novestu pie haotiskas retroaktīvas regulācijas. Tie būtu strīdi par īpašumu, aizbildniecību, bērnu apmeklēšanu un bērnu pabalstiem. Šādā situācijā to, ko valsts reiz darīja, izmantojot pārbaudītus, iedarbīgus juridiskos regulējumus, tagad tā veiktu apgrūtinātā veidā, skatot katru gadījumu atsevišķi, lai varētu noteikt, piemēram, vecāku (jo īpaši tēva) atbildību un pienākumus.[6]

Valsts ar šādiem uzdevumiem var tikt galā labāk vai sliktāk, tas ir, iejaucoties vairāk vai mazāk. Taču valsts nevar no tiem izbēgt. Un kāpēc tad nevar? Tāpēc, ka laulības publisko funkciju nodrošināšanai – gan pieprasot vecākiem (jo īpaši tēvam) rūpēties par bērniem un vienam par otru, gan arī to ļaujot – vajadzīga visas sabiedrības mēroga koordinācija. Nepietiek ar, piemēram, kādas reliģijas pieņēmumu, ka vīrs ir sievas bērnu tēvs vai ka vīrietim ir tiesības un pienākumi pret bērnu māti; nepietiek arī ar to, ka, piemēram, vīrs un sieva, parakstot attiecīgu līgumu, vienojas veikt noteiktas darbības. Tā tas ir tāpēc, ka privāti iedibinājumi un privāti līgumi ir saistoši tikai tajos iesaistītajām pusēm. Viena no svarīgākajām laulības likumu funkcijām ir likt visām trešajām pusēm (skolām, bāriņtiesām, bērnu nometnēm, slimnīcām, draugiem, radiniekiem un svešiniekiem) domāt un uztvert vīrieti kā savas sievas bērnu tēvu, pieņemt, ka vīram un sievai ir noteiktas privilēģijas un noteikti seksuāli ierobežojumi u. tml. Tikai valsts spēj konsekventi veikt šādu darbu.

Tas ir ne tikai nenovēršami vai nepieciešami. Valstij arī pienākas uzņemties šo uzdevumu. Salīdzinājumam varētu jautāt: kāpēc pat paši lielākie libertārieši neiestājas pret ceļu satiksmes noteikumiem? Tāpēc, ka, pirmkārt, sakārtota satiksme pasargā tās dalībnieku veselību un veicina efektivitāti, un abas šīs lietas ir nozīmīgi labumi. Otrkārt, šie labumi ir sabiedriski labumi divējādā ziņā: privāti centieni nevar tos pienācīgi nodrošināt, un nespēja tos nodrošināt var novest pie sabiedriski nozīmīgām sekām. Ja droša un veiksmīga ceļu satiksme būtu atkarīga no cilvēku brīvas izvēles, kad apstāties – pie zaļas gaismas vai sarkanas –, tad satiksme noteikti nebūtu ne tikpat droša, nedz arī nedaudz mazāk droša kā tad, ja to organizē visiem saistoši ceļu satiksmes noteikumi. Arī konkrētā negadījuma vaininieki nebūtu vienīgie, kuri ciestu satiksmes negadījumu radītos zaudējumus (gan tiešos, gan arī netiešos, piemēram, piegādes ķēžu palēnināšanos utt.). Lai nodrošinātu visiem drošu un veiksmīgu pārvietošanos un samazinātu apdraudējumu trešajām pusēm, ir nepieciešama juridiski saistoša kārtība. Nav arī pārspīlēti sacīt, ka valstij ir pienākums nodrošināt saviem pilsoņiem drošības un kārtības minimumu – mums kā pilsoņiem ir tiesības to gaidīt un pieprasīt. Visbeidzot, valsts atšķirībā no privātām apvienībām var šos labumus nodrošināt bez nepanesami smagām blaknēm. Viss minētais padara valsti piemērotu tam, lai noteiktu mums saistošus ceļu satiksmes noteikumus.

Ja šī būtu eseja politikas teorijā, tad varētu strīdēties par argumentācijas detaļām un niansēm, taču šīs grāmatas sakarā ar šo piemēru varam izcelt plaši atzītu principu: ja kaut kas kalpo kādam svarīgam labumam, ja cilvēkiem ir tiesības to gaidīt un pieprasīt, ja privātas grupas nespēj to pienācīgi nodrošināt, ja visi iesaistītie cieš no tā zuduma un trūkuma un ja valsts spēj to nodrošināt bez nepamatotiem zaudējumiem citās jomās, tad valsts ne tikai drīkst iejaukties – tas tai arī jādara.

Visi šie nosacījumi atbilst laulības gadījumam. Ar privātiem risinājumiem pietiek, lai regulētu privātas problēmas un atlīdzību kaitējuma gadījumā, taču laulība ir kas vairāk. Uz spēles ir liktas tiesības, kā arī dažādi ieguldījumi un ieguvumi (ārējie faktori) visai sabiedrībai. Tiesības ir liktas uz spēles tāpēc, ka vecāki, kad vien iespējams, ir tiesīgi audzināt savus bērnus un bērniem ir tiesības saņemt abu vecāku rūpes un mīlestību (kā tas apstiprināts ANO Bērnu tiesību konvencijā).[7] Savukārt ārējie faktori ietekmē sabiedrību tāpēc, ka izjukusi laulība apgrūtina visus – gan bērnus, gan visu pārējo sabiedrību. Kā redzam, privātas savienības nespēj atrisināt minētos jautājumus. Valsts to spēj daudz veiksmīgāk, mazāk iejaucoties un ar mazākiem zaudējumiem citās jomās, vienkārši stiprinot laulības normas, nevis cenšoties kaut ko salasīt no sagrautas laulības kultūras druskām. Visbeidzot, konjugālā laulības skatījuma veicināšana nekādā veidā neietver citu labprātīgi izveidotu attiecību aizliegumu vai ierobežošanu.

Pievērsīsim uzmanību sociālajiem ieguvumiem. Gan veselais saprāts, gan arī ticami empīriski pierādījumi rāda, ka laulība atnes labumu gan bērniem, gan pašiem laulātajiem, laulība palīdz vairot labklājību un turību, īpaši palīdzot tieši nabadzīgajiem, un tā iegrožo valsts varu.

Pirmkārt, bērnu radīšana spēj unikālā veidā vienlaikus gan paplašināt, gan pilnveidot laulību. Arī atzīstamākie sociālo zinātņu pētījumi liecina, ka bērniem klājas vislabāk, ja tos audzina māte un tēvs, kuri ir laulībā. Pētījumi, kuri ņem vērā arī citus faktorus, tādus kā nabadzība un iedzimtība, liecina, ka nešķirtās ģimenēs uzaugušiem bērniem vislabāk veicas šādās jomās:[8]

Izglītības sasniegumi: labāka lasītprasme un sekmīgāka skolas absolvēšana;

Emocionālā veselība: mazāk trauksmes, depresiju, apreibinošo vielu lietošanas, pašnāvību;

Ģimeniskā un seksuālā attīstība: spēcīga savas identitātes izjūta, vēlāks pubertātes iestāšanās laiks, mazāk pusaudžu un ārlaulības grūtniecību, mazāk seksuālas vardarbības;

Bērna un pieaugušā uzvedība: mazāks agresijas, uzmanības deficīta, nekārtīguma un nesavāktības, noziedzības risks, mazāks risks nonākt ieslodzījumā.

Pievērsīsimies kreisi orientētās izpētes institūcijas “Bērnu attīstības tendences” (Child Trends) secinājumiem šajā sakarā:
“Pētījumi skaidri pierāda, ka ģimenes struktūra bērniem ir nozīmīga un ka bērniem visvēlamākā ir ģimene, kuru veido abi bioloģiskie vecāki ar retiem savstarpējiem strīdiem. Vientuļo vecāku bērniem, neprecēto māšu bērniem un bērniem, kuru vecāki precējušies otrreiz vai vienkārši ir kopdzīves attiecībās, ir lielāka nelabvēlīga iznākuma iespēja. [..] Tātad bērnu labākajās interesēs ir veicināt stipru un stabilu laulību starp bioloģiskajiem vecākiem. [..] Tā nav vienkārši divu vecāku klātbūtne, … bet gan abu bioloģisko vecāku klātbūtne, kas acīmredzami labvēlīgi ietekmē bērna attīstību.”[9]

Vēl cits, Laulības un ģimenes žurnāla (Journal of Marriage and Family) pētījums vēsta, ka “laulības priekšrocības parādās galvenokārt tad, kad bērns ir abu vecāku bioloģiskais pēcnācējs”.[10] Dažādu organizāciju nesen veiktie pētnieciskās literatūras apskati apstiprina nešķirtas laulības nozīmīgumu bērniem.[11]

Vientuļās mātes, nelaulāto kopdzīve, dalītā aizbildniecība pēc šķiršanās un atkārtota laulība ar citiem partneriem ir visai plaši pētītas parādības, un pētījumu rezultāti ir acīmredzami. Bērniem ikvienā no šiem variantiem klājas daudz sliktāk nekā bioloģisko vecāku laulībā. Padarīt laulību stabilāku nozīmē dot bērniem labāko iespēju izaugt par krietniem un ražīgiem sabiedrības locekļiem. Jāpievērš uzmanība arī saiknei starp laulību un bērniem abās mūsu argumenta daļās – gan tajā, ka tā piedāvā pārliecinošu pamatojumu, kāpēc nenoraidīt konjugālo laulības skatījumu, gan arī tajā, ka tas ir galvenais iemesls, kāpēc laulībai jābūt nozīmīgai visai sabiedrībai.

Taču šī saikne nebūt nav šīs grāmatas autoru skatījuma īpatnība – to pietiekami apstiprina arī pastāvošie likumi. Jau labu laiku pirms tam, kad sākās runas par viendzimuma laulību, tiesas apstiprināja, ka laulība ir “ģimenes un sabiedrības pamats, bez kura nevar būt nedz civilizācijas, nedz attīstības”.[12] Tās norādīja, ka “praktiski ikviena Augstākā tiesa, atzīstot tiesības laulāties kā fundamentālas tiesības, uzsver, ka šī secinājuma pamatā ir laulības kā iedibinājuma nesaraujamā saikne ar bērnu radīšanu”.[13] Ne tikai šīs grāmatas autoru skatījumā, bet arī likuma skatījumā “laulības galvenais mērķis, kas izriet no dabas un sabiedrības likumiem, ir bērnu radīšana”;[14] “bērnu radīšana likuma aizsardzībā un ar tā sniegto atzīšanu” ir viens no “diviem galvenajiem laulības mērķiem”.[15] “Laulība pastāv kā aizsargāts juridisks iedibinājums galvenokārt sabiedrībai būtisku vērtību dēļ, kuras saistītas ar cilvēku dzimuma turpināšanos”[16] – šādus piemērus var turpināt uzskaitīt vēl un vēl.

Otrs sabiedriski nozīmīgs laulības labums ir palīdzība laulātajiem daudzās nozīmīgās jomās – emocionālajā, fiziskajā, finansiālajā un sabiedriskajā. Kā rakstīja nu jau mirušais Virdžīnijas Universitātes sociologs Stīvens Noks, nav gluži tā, ka tiem cilvēkiem, kuriem labāk klājas, ir lielāka iespēja un vēlme laulāties; drīzāk laulība atnes cilvēku dzīvē lielāku labklājību. Laulība ne tikai vēsta par briedumu – tā var to arī veicināt. Piemēram, pēc stāšanās laulībā vīriešiem ir raksturīgi vairāk laika pavadīt darbā, mazāk bāros, biežāk piedalīties reliģiskos pasākumos, biežāk būt ar ģimeni, un viņi daudz retāk nonāk apcietinājumā.[17]

Laulība kā pastāvīga un citus partnerus izslēdzoša savienība, pakārtota ģimenes dzīvei, palīdz izskaidrot šos ieguvumus. Laulātie gūst emocionālu drošību dzīves grūtību priekšā, fundamentāli nododoties šīm attiecībām, kuru normas veido to piemērotība ģimenes dzīvei. Laulāto savstarpēja nodošanās izslēdz citus partnerus, laulātie pamet seksuālo attiecību “tirgu” un tādējādi izbēg no tam raksturīgajiem riskiem. Cītīgāk un mērķtiecīgāk strādājot savā profesijā, tie sasniedz labākus rezultātus. Tādējādi valsts ieinteresētība iedzīvotāju ražīgumā un sabiedriskajā kārtībā motivē arī tās ieinteresētību laulības institūtā.[18]

Treškārt, abi minētie laulības labumi – bērnu un laulāto labklājība – pamato secinājumus, kuri izteikti Virdžīnijas Universitātes “Nacionālā laulības projekta” profesora V. Bredforda Vilkoksa pētījumā. Tur sacīts: “Nāciju labklājība ir lielā mērā atkarīga no ģimenes veselības. Tāds ir mūsu galvenais atzinums.”[19] Tas pats pētījums norāda, ka laulātības un pēcnācēju radīšanas tendencēm “ir nepietiekami novērtēta un svarīga loma ekonomiskās izaugsmes veicināšanā, labklājības valsts pastāvēšanā, darbaspēka kvalitātē un daudzu mūsdienu ekonomikas sektoru darbaspējā”.[20] Ja kādas no valsts interesēm var tiešām dēvēt par pamatotām, tad tās noteikti ir šīs – laulība un ģimene.

Ceturtkārt, ņemot vērā ekonomiskos ieguvumus, nav nekāds pārsteigums, ka laulības noriets vissmagāk skar tieši trūcīgākos. Kā grāmatā Laulība un šķira Amerikā parāda Kejs Haimovics, laulības kultūras noriets vissliktāk ir ietekmējis tieši nabadzīgās kopienas un visvairāk – afroamerikāņus.[21] Vēl vairāk, viens no galvenajiem rādītājiem cilvēka paredzamajai nabadzībai vai pārticībai ir tas, vai viņš uzaugot saņēmis laulātu vecāku mīlestību un rūpes.

Visbeidzot, tā kā spēcīga laulības kultūra ir laba gan bērniem, gan laulātajiem un arīdzan visai ekonomikai kopumā (jo īpaši trūcīgajiem), tā attaisno noteiktu un zināmās robežās ieturētu valsts iejaukšanos. Ja laulība neizveidojas vai izjūk, tad valsts ir tā, kura ieņem izveidojušos vakuumu ar dažādu tiesvedību palīdzību, lai noteiktu aizbildniecību, apmeklējuma tiesības, bērnu pabalstus, alimentus u. tml.

Taču pastarpinātā iedarbība ir vēl plašāka un nozīmīgāka. Pieaugot ārpuslaulības grūtniecību skaitam un to tēvu skaitam, kuri nerūpējas par bērniem, pieaug arī dažādu sabiedrības patoloģiju skaits un līdz ar to lielāka vajadzība pēc valsts iejaukšanās un sociālā atbalsta. Sociologu Deivida Popeno un Alana Vulfa pētījums par skandināvu valstīm vēsta, ka, laulības kultūrai norietot, pieaug valsts varas un tēriņu mērogs.[22]

Kreisi orientētais Brukingsa Institūts vēsta, ka sociālajos pabalstos laikposmā no 1970. līdz 1996. gadam ASV ir iztērēti 229 miljardi dolāru. Organizācija norāda, ka šos tēriņus var saistīt ar laulības kultūras sabrukumu un no tā izrietošo sabiedrības nelaimju pieaugumu – pusaudžu grūtniecību, nabadzību, noziedzību, narkotiku lietošanu un veselības problēmām.[23] 2008. gada pētījums vēsta, ka šķiršanās un bērnu dzemdēšana ārpus laulības nodokļu maksātājiem izmaksā 112 miljardus dolāru gadā.[24] Jūtas Pavalsts Universitātes profesors Deivids Šramms lēš, ka laulību šķiršana vien pašvaldībām, pavalstu valdībām un federālajai valdībai izmaksā 33 miljardus dolāru gadā.[25]

Lai arī daži libertārieši mēdz iebilst, ka laulībai nevajadzētu sniegt lielāku juridisku atzīšanu kā kristībai vai barmicvai,[26] ir skaidri redzams, ka valsts izslēgšanai no laulības institūta būtu katastrofālas sekas. Ja var pamatot valsts ieinteresētību tādās privātpersonu lietās kā cilvēku veselība, drošība, izglītība un sabiedriskā kārtība, tāpat var pamatot ieinteresētību tiesiskā laulības regulācijā. Valsts, kas neatbalsta laulību, ir kā ārsts, kurš neatbalsta veselīgu uzturu un vingrošanu. Abos gadījumos tiek palaists garām kaut kas ļoti svarīgs un būtisks.

[1] Gallagher Corvino, Debating Same-Sex Marriage, op. cit., p. 96.

[2] David Blankenhorn, The Future of Marriage (2007; New York: Encounter Books, 2009), p. 5.

[3] Amy L. Wax, “Diverging Family Structure and ‘Rational’ Behavior: The Decline in Marriage as a Disorder of Choice”, Research Handbook on theEconomics of Family Law, ed. Lloyd R. Cohen and Joshua D. Wright, pp. 15–71 (Cheltenham, U.K., Northampton, Mass.: Elgar, 2011), p. 59, p. 61.

[4] James Q. Wilson, The Marriage Problem: How Our Culture Has Weakened Families (New York: Harper Collins, 2002), p. 41.

[5] Douglas W. Allen, Maggie Gallagher, “Does Divorce Law Affect the Divorce Rate? A Review of Empirical Research, 1995–2006”, IMAP Research Brief 1, no. 1 (July 2007): http://www.marriagedebate.com/pdf/imapp.nofault.divrate.pdf

[6] Jennifer Roback Morse, “Privatizing Marriage Is Impossible”, Public Discourse, 02.04.2012: http://www.thepublicdiscourse.com/2012/04/5069.

[7] Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par bērna tiesībām: http://www.unicef.org/crc.

[8] Līdzīgu pētījumu skat. Marriage and the Public Good: Ten Principles (Princeton, N.J.: The Witherspoon Institute, 2008), pp. 9–19: http://www.winst.org/family_marriage_and_democracy/WI_Marriage.pdf.

[9] Kristin Anderson Moore, Susan M. Jekielek, Carol Emig, “Marriage from a Child’s Perspective: How Does Family Structure Affect Children, and What Can We Do about It?”, Child Trends Research Brief (June 2002). pp. 1–2, p. 6: http://www.childtrends.org/files/MarriageRB602.pdf.

[10] Wendy D. Manning, Kathleen A. Lamb, “Adolescent Well-Being in Cohabiting, Married, and Single-Parent Families”, Journal of Marriage and Family 65, no. 4 (November 2003), p. 876, p. 890.

[11] Skat. Sara McLanahan, Elisabeth Donahue, Ron Haskins, “Introducing the Issue”, The Future of Children 15 (2005), p. 3; Mary Parke, “Are Married Parents Really Better for Children?: What Research Says about the Effects of Family Structure on Child Well-Being”, CLASP Policy Brief, no. 3 (May 2003); W. Bradford Wilcox, William J. Doherty, Helen Fisher, et al., WhyMarriage Matters: Twenty-Six Conclusions from the Social Sciences, 2nd ed. (New York: Institute for American Values, 2005), p. 6.

[12]Maynard v. Hill, 125 U.S. 190, 211 (1888).

[13]Conaway v. Deane, 903 A.2d 416, 620 (Md. 2007).

[14]Baker v. Baker, 13 Cal. 87, 103 (1859).

[15]Sharon v. Sharon, 75 Cal. 1, 33 (1888) (citējot Stjuartu par Marriage and Divorce, 103).

[16]Singer v. Hara, 522 P.2d 1187, 1195 (Wash. App. 1974).

[17] Steven Nock, Marriage in Men’s Lives (New York: Oxford University Press, 1998).

[18] Nekas no teiktā, protams, nenozīmē, ka kāda laulība ir nevainojama vai ka laulātie nekad nekļūdās zvēresta izpildē. Šeit mēs runājam vispārīgi, balstoties uzkrātajos sociālo zinātņu pētījumos.

[19] W. Bradford Wilcox, Carlos Cavallé, The Sustainable Demographic Dividend: What Do Marriage and Fertility Have to Do with the Economy? (Charlottesville, Va.: The National Marriage Project):http://sustaindemographicdividend.org/articles/the-sustainabledemographic .

[20] W. Bradford Wilcox, citēts H. Brevy Cannon, “New Report: Falling Birth, Marriage Rates Linked to Global Economic Slowdown”, 03.10.2011: http://www.virginia.edu/uvatoday/newsRelease.php?id=16244.

[21] Kay S. Hymowitz, Marriage and Caste in America: Seperate and Unequal Families in a Post-Marital Age (Chicago: Ivan R. Dee, 2006). Skat. arīW. Bradford Wilcox, “The Evolution of Divorce”, National Affairs 1 (2009):p.81, pp. 88–93.

[22] David Popenoe, Disturbing the Nest: Family Change and Decline in Modern Societies (New York: A. De Gruyter, 1988), pp. xiv–xv; Alan Wolfe, Whose Keeper? Social Science and Moral Obligation (Berkley: University of CaliforniaPress, 1989), pp. 132–142.

[23] Isabel V. Sawhill, “Families at Risk”, Setting National Priorities: The 2000 Election and Beyond, eds. Henry J. Aaron, Robert D. Reischauer (Washington,D. C.: Brookings Institution Press, 1999), p. 97, p. 108.

[24] Benjamin Scafidi, The Taxpayer Costs of Divorce and Unwed Childbearing: First-Ever Estimates for the Nation and for All Fifty States (New York:Institute for American Values, 2008): http://www.americanvalues.org/pdfs/COFF.pdf.

[25] David Schramm, Preliminary Estimates of the Economic Consequences of Divorce (Utah State University, 2003).

[26] David Boaz, “Privatize Marriage: A Simple Solution to the Gay-Marriage Debate”, Slate, 25.04.1997: http://www.slate.com/articles/briefing/articles/1997/04/privatize_marriage.html.

Tikumu izpratnes atbilstības konfūcismā un tomismā

Šajā īsajā rakstā es salīdzināšu klasiskā konfūcisma un Aristotela (384–322 g.p.m.ē.) sekotāja Akvīnas Toma (1225–1274) tikumu koncepcijas. Klasiskajā konfūcismā, kā tas izklāstīts Konfūcija (Kong Zhi, 孔子, 551–479 g.p.m.ē.) darbā Lunyu (论语) (Analekti)[1] un vēlāk attīstīts Mendzi (Meng Zhi, 孟子, 372–289 g.p.m.ē.) darbos,[2] ir četri galvenie tikumi: Ren (仁) – labvēlība, Li (理) – piedienība, Yi (义) – taisnīgums un Zhi (智) – gudrība. Tie neatbilst četriem kardinālajiem tikumiem, kuri aprakstīti Aristotela Nīkomaharaksturmācībā un kuri attiecīgi ir drosme, savaldība, taisnīgums un apdomība.[3]

Četru konfūcisma tikumu un Toma izstrādāto četru klasisko kardinālo tikumu tiešs salīdzinājums neliecina par strukturālo līdzību. Ren, ko saprot kā labvēlību vai vēl plašāk – kā izkoptu mīlestības attieksmi pret sevi un līdzcilvēkiem, šķiet, nav nekā kopīga ar aristoteliski tomiskajiem galvenajiem tikumiem. Ren izceļ cilvēcisko attiecību nozīmi un tādējādi neatspoguļo aristoteliski tomisko atziņu par tikumiem kā par cilvēka spēju funkcionēt izcilā veidā.

Taču tā nav vienīgā Akvīnas Toma izpratne par tikumu. Visi četri kardinālie tikumi ir vērsti uz labo un uz tikumu īstenošanu kopībā ar citiem cilvēkiem. Kļūt ren nozīmē iemācīties būt labam, un to var saprast kā morālo tikumu attīstīšanu. Būt morāli tikumīgam nozīmē pilnīgot sevi kā cilvēku.[4] Lai gan nav viegli vienkārši izskaidrot ren, ir pamats secināt, ka cilvēks, kurš ir sasniedzis ren, ir tāds cilvēks, kurš ne tikai veic pareizas darbības atbilstoši piedienības jeb li prasībām, bet to dara sirds un prāta vienotībā.[5] Tieši to saka Akvīnas Toms, kad viņš nošķir īstas drosmes piemērus no tiem, kas tai tikai līdzinās.

Ren kā labvēlību jeb mīlestību pret citiem, iespējams, varētu saistīt ar kardinālo tikumu – taisnīgumu tomistu izpratnē, savienojot to arī ar kādu no sekundārajiem tikumiem. Piemēram, Akvīnas Toms uzskata, ka draudzība, ja tā ir vērsta uz citu personu, ir ietverta taisnīguma tikumā, jo tā paredz sev pienākošos labumu dot otram.[6] Skaidrojums, ko sniedz Akvīnas Toms, neparedz, ka ikviena persona noteikti mīlēs citu, bet gan, ka tā pret citu pienācīgi izturēsies. Tas ir līdzīgi konfūcisma li nojēgumam, kurš prasa, lai personas cita pret citu izturētos piedienīgi. Ja tā ir laba uzvedība labas formas dēļ, tas nav tikums pilnā nozīmē, bet tomēr ir tikums, jo tiek darīts labā dēļ. Turklāt Akvīnas Toms norāda, ka draudzība ietilpst teoloģiskajā mīlestības tikumā, apgalvojot, ka draudzība ir līdzīga mīlestībai tad, kad mēs mīlam kādu cilvēku, lai vēlētu viņam labu.[7]

Šķiet, ka Akvīnas Toma tikumu atainojumā nav neviena tikuma, kurš tiešā veidā līdzinātos li. Aprakstot draudzību, kas iekļaujas taisnīguma tikumā, viņš atsaucas uz piedienīgu izturēšanos vienam pret otru, bet tā ir ļoti vājināta li versija, un Akvīnas Toms to sīkāk neattīsta. Piedienīga uzvedība un atbilstošu sociālās uzvedības normu ievērošana nav līdzīga nevienam no tomisma kardinālajiem vai sekundārajiem tikumiem. Tomēr tas nenozīmē, ka Akvīnas Toma aprakstā nav li. Viņa tikumu apraksts ietver nozīmīgu dažādu tādu netikumu atainojumu, kuri ir pretstats aplūkotajiem tikumiem. Tātad līdzās pozitīvajam ir arī negatīvais apraksts, kurā viņš ietver amorālu uzvedību, no kuras būtu jāizvairās. Pieņēmums, ka li iekļaujas kopējā tomistu tikumu aprakstā, iegūst zināmu ticamību, jo li ir saistīts ar ren. Ja apdomājam, ka ren sasniegšana ir pilnīgota tikuma un morālā labuma sasniegšana, un tā kā šāds solis ir savietojams ar Akvīnieša iecerēto cilvēka augstāko mērķi, tad var secināt, ka li attiecas uz morāles principiem un normām, kuras izriet no dabīgā likuma. Dabīgais likums savā ziņā ir līdzeklis, lai cilvēks sasniegtu savu augstāko mērķi tomistu izpratnē. Tikumi ir jāpiekopj, lai cilvēks kļūtu tikumīgs, tāpēc cilvēku pieradināšana pie morālas rīcības paredz konkrētu noteikumu ievērošanu. Vēlāk, kad esam apguvuši tikumus un padarījuši tos par noturīgiem stāvokļiem jeb dispozīcijām, burtiska sekošana noteikumiem jeb, Konfūcija vārdiem runājot, sekošana li vairs nav tik svarīga. Analoģija starp li un no dabīgā likuma izrietošiem un piekoptiem morāles likumiem nav pilnībā precīza, mēs nevaram tai piešķirt pārāk lielu nozīmi, taču tā norāda, kā turpmāk domāt par abu tikumu saskares punktiem.

Pastāv līdzība arī starp abiem pārējiem konfūcisma tikumiem – yi (pareizību jeb atbilstību, jeb morālo taisnīgumu) un zhi (gudrību jeb saprātīgu apziņu) – un kardinālajiem tikumiem. Yi kā pareizību var saistīt ar kardinālo tikumu – taisnīgumu, taču šī saikne ir visai vāja. Yi uzsver pareizos rīcības iemeslus, kā arī pareizo attieksmi, kas personai jāieņem pret darāmo. Yi šajā nozīmē ir saistīts ar kauna izjūtu (xiu) un nepatiku pret ļaunumu (wu).[8] Tādējādi personas, kuras rīkojas saskaņā ar li, tiks stiprinātas ar yi, kas liek apzināties pareizo rīcību un izjust kaunu nepareizas rīcības gadījumā. Yi, saprasts kā morālais taisnīgums, ir saistīts ar dažām kardinālā apdomības tikuma iezīmēm, jo tā ir sirdsapziņas izpausme – morāli izjust, vai tas, ko cilvēks dara, ir pareizi vai nepareizi, neatkarīgi no tā, vai tas atbilst piedienības noteikumiem. Piedienības aspektā ir saikne ar taisnīgumu, jo pareizie rīcības iemesli ietvers tās darbības, kuras morāli nepieciešams veikt, lai izpildītu savus pienākumus pret citiem. Proti, dodot citiem to, kas viņiem pienākas vai ko es esmu viņiem parādā.[9]

Iespējams, konfūcisma tikums zhi, saprātīga apziņa un kardinālais apdomības (grieķu valodā: phronēsis) tikums ir tie, kuros konfūcisma ētika un tomistu tikumu ētika ir vistuvāk viena otrai. Zhi ir saprotams dažādi. Dažās interpretācijās to skaidro kā vienkāršu atsauci uz zināšanām,[10] bet tas ir kas vairāk. Mendzi izvērsumā zhi ir praktiskā gudrība, kas vada morālo lēmumu pieņemšanu.[11]Zhi ieņem nozīmīgu vietu konfūcisma filozofijā, jo ir acīmredzams, ka tā sākas ar parastām zināšanām, kas tad tiek pārveidotas un attīstītas. Praktiskā gudrība nozīmē to, ka cilvēkam ir nepieciešamas zināšanas par pasauli, jo īpaši izpratne par kontekstu, kurā viņam ir jāpieņem lēmumi, kā rīkoties. Šādā veidā zhi spēj mainīt li tā, ka tiek sasniegts ren. Tāda ir Konfūcija doma, kad viņš jautā, kāda jēga cilvēkam nodarboties ar li, ja viņam nav pareizo tikumu; tos arī nevar iegūt, ja cilvēks neizmanto inteliģentu izpratni, lai noteiktu, kā rīkoties konkrētā kontekstā.

Mendzi, attīstot Konfūcija domu, inteliģento apziņu interpretē kā piesardzības sastāvdaļu, jo tā brīdina cilvēkus, kuri cenšas darīt vairāk, nekā viņi spēj. Proti, Mendzi atzīst, ka tikumības attīstība prasa laiku un ka cilvēkiem nevajadzētu mēģināt pārspēt savas emocionālās un morālās spējas.[12] Gan Mendzi, gan Akvīnas Toms saprot, ka cilvēka attīstība notiek arī bioloģiskā ceļā un ka morālā attīstība ar to ir cieši saistīta. Gan Akvīnas Toma, gan Konfūcija, gan arī Mendzi izpratnē praktiskajai gudrībai ir būtiska nozīme pilnvērtīgi tikumīgu cilvēku attīstībā, kuri spēj skaidri saskatīt, kas ir pareizi, un rīkoties saskaņā ar to.

Vēl daudz būtu jāsaka, un dažādās atšķirības un sakritības, kuras minētas, kā arī attiecīgie salīdzinājumi starp tomistu un konfūciešu tikumības ētiku būtu jāattīsta tālāk. Var piekrist, ka abi darbojas divās dažādās domāšanas struktūrās un ka pastāv skaidras kultūras atšķirības, kā arī atšķirības starp jēdzieniem un pat atšķirīgi tikumu iedalījuma veidi. Taču vienlaikus pastāv arī ievērojamas līdzības, ciktāl tās attiecas uz vispārējām rūpēm par cilvēka laimi, pilnīgojumu un kopējo labumu.

Jājautā, kā mēs varam iedalīt tikumus un vai tas izraisa būtiskas pārmaiņas mūsu uzskatos par labu, krietnu dzīvi. Konceptuāla telpa dialogam paveras tad, kad esam vienojušies, ka tikums, lai kā tas tiktu saprasts, ir vērsts uz kopējo labumu un cilvēka pilnīgojumu. Protams, sekojot kādam kritēriju kopumam, var izvērtēt, kura tikumības koncepcija ir labāka, vai arī pētīt, kā un ko abas pieejas viena no otras var pārņemt vai apvienot. Tomēr tas nav īpaši lietderīgi; daudz labāk ir uzsākt dialogu un mācīties vienam no otra. Es šeit nemaz neesmu mēģinājis aplūkot tomistu un konfūciešu domas reliģiskās iezīmes. Tas joprojām ir liels izaicinājums, veidojot dialogu par reliģiskiem jautājumiem. Mateo Rici to mēģināja īstenot darbā Debesu Kunga patiesā nozīme (T’ien-chui Shih-i, 天主實錄).[13] Joprojām priekšā stāv liels un izaicinošs darbs noskaidrot, kuros punktos konfūcisma tikumu raksturojumā ieplūst sakrālais un kā to varētu salīdzināt ar Akvīnas Toma tikumu teoloģisko dimensiju.

[1] Konfūcijs: Confucius: Confucian Analects. The Great Learning and The Doctrine of the Mean. Tr. James Legge. Originally published 1893 by Oxford: Clarendon Press. London: Dover, 1971.

[2] Mencius, The Works of Mencius. Tr. James Legge. Oxford: Clarendon Press, 1895.

[3] Aristotle, Nichomachean Ethics. Tr. J.A.K. Thompson. Harmondsworth: Penguin, 1976.

[4] Jiyuan Yu, “Virtue: Confucius and Aristotle”, Philosophy of East and West, 48, 2, 1998, p. 323.

[5] H. Fingarette, Confucius: The Secular as Sacred, New York: Harper & Row, 1972, p. 40.

[6] ST II-II, 114. jautājums, 2. pants. No Thomas Aquinas, Summa Theologica. Tr. Dominican Fathers of the English Province. Originally published 1911. Revised edition published 1948. Benziger Brothers. Westminster, Maryland: Christian Classics, 1981 (Turpmāk ST).

[7] ST II-II, 23. jautājums, 1. pants.

[8] Karyn Lai, Learning from Chinese Philosophies: Ethics of Interdependent and Contextualised Self. Oxford: Ashgate, 2006, pp. 74–75

[9] ST II-II, 80. jautājums, 1. pants.

[10] Liu, piemēram, zhi tulko vienkārši kā zināšanas, bet nesniedz nekādus papildu skaidrojumus, ko viņš ar to saprot. Skat. Qingping Liu,. To Become a Filial Son, a Loyal Subject, or a Humane Person? – On the Confucian Ideas about Humanity. Asian Philosophy, 19, 2, 2009, pp. 173–188; arī Lai tulko zhi kā zināšanas, Lai, K. (2006, 74).

[11] Lee Yearley, Mencius and Aquinas: Theories of Virtue and Conceptions ofCourage. Albany, N.Y.: State University of New York Press, 1990, p. 37.

[12]Ibid.,p. 47.

[13] Mateo Ricci, The True Meaning of the Lord of Heaven. Tr. Introduction and Notes. D. Lancashire and P. Hu Kuo-chen. Ed. E. J. Malatesta. St. Louis: The Institute of Jesuit Sources, 1985.

Aktuāli, ļoti aktuāli

Studējot aspirantūrā Universitātes Filozofijas fakultātē, man bija izdevība klausīties lekcijas pie profesora Sergeja Averinceva – izcila filologa un teologa, vēlāk Vīnes Universitātes Slavistikas nodaļas vadītāja. Lekciju starplaikos sarunas ievirzījās par Svēto Trejādību, kuru Averincevs drosmīgi pretstatīja padomju laiku elkdievības “trejādībai” un ieguva aspirantu uzticību. Mēs sarunājāmies par tolaik aizliegtiem jautājumiem, arī par Ticības apliecību un, protams, par Augšāmcelšanos. Uz jautājumu, ko viņš domā par Kristus Augšāmcelšanos, profesors atbildēja, ka “tas mums pieredzē nav dots” un viņš pat necenšoties tās dinamiku iztēloties. Uz jautājumu, kāpēc, atbildēja, ka “iztēloties cilvēki var tikai mītus”. Turpretī apsolītajai visu mirušo augšāmcelšanai, kuru prāts līdz galam nespēj aptvert, var tikai ticēt. “Un, ja es ticu uz mirušo augšāmcelšanos, tad šī problēma ir dziļi saistīta ar cilvēka augstākā līmeņa atbildību Dieva un cilvēku priekšā, jo mums ir dota spēja domāt pašiem.”

Ko nozīmē domāt pašiem? Kā ir iespējams domāt pašiem? Lielākā daļa cilvēku seko citiem, bet vēl kāda daļa saudzē tradīciju. Kādu tradīciju?

Kā zināms, viduslaikos mūki esot lasījuši Vergiliju. Rietumu kultūra glabāja un tālākajām paaudzēm nodeva antīko filozofiju. Bet Latvija – kādas cerības tradīciju tā glabā? Mums ir dainu krājumi – izcili darbadienas un tikumu filozofijas sējumi, kurus var “satīt kamolā” ap t.s. krusta vārdu. Ja nu mēs par krusta vārdu ņemam jēdzienu “augšāmcelšanās”, tad patiesi varam “satīt kamolā” dziesmas par “viņo sauli”:

Dieviņš veda dvēselīti
Pliku, kailu debesīs;
Te palika miežu lauki,
Te mantiņa, bagātība.

Vai dieniņa, man’ dieniņa
Tu atnāci nezināma;
Nu iet mana dvēselīte
Paša Dieva debešos.

Kāds universāls metafiziskas nojautas un uztveres orgāns ir licis vienkāršam latviešu cilvēkam savu atziņu pasauli savietot kopā ar cerību, par kuru runā Bībele? Protams, Bībelē darbojas logosa (λόγος) konkrētība. Šeit mēs redzam cilvēku intuitīvo uztveri, ka viņu dzīve ir plašāka, dziļāka, daudz vairāk negaidītību apņemta, nekā ikdienā cilvēks spēj aptvert. Tāpēc, izsakot cerību uz sastapšanos ar cita prieka horizontu, cilvēki ticēja brīnumam, ka cilvēkā vismaz kaut kas ir nemirstīgs.

Averincevs rakstīja, ka izpratnei par Augšāmcelšanos ir jāizriet no mūsu dzīves. Cilvēkam ir jāiegūst savai domai telpa un koordinātas, un ir jāierauga, ka cilvēki varbūt dažas domas grib izdomāt līdz galam, taču nepagūst. Par Augšāmcelšanos nevar runāt, ja nav iegūta pilnapjoma domas telpa. Ir jāapstājas un jāatskatās, kas mums pieder un ko mēs pašreiz zaudējam uz visiem laikiem. Tā ir absolūta nepieciešamība. Kā rīkoties, kā virzīties atgrieztās domas telpā? Mūsu dainas piedāvā panteistisku paradigmu par Dieva un pasaules saikni. Dainu Dievs ir kultūrvaronis, kurš atbild uz cilvēka lūgšanām. Cilvēks lūdz, un Dievs sinerģiski nāk un “sēžas galda galiņā”, lai cilvēkam palīdzētu. Tā ir pareiza Dieva un cilvēka saiknes nojauta – caur lūgšanu un sinerģisku apmaiņu.

Protams, tā nav tik teorētiski apzināta, kā Pāvela Florenska, Alekseja Loseva vai krievu emigrantu teologu Vladimira Loska, Joanna Meijendorfa darbos. Tāpēc mūsdienu filozofs Sergejs Horužijs piedāvā apstāties pie antropoloģijas. Atteikties aprakstīt cilvēku un Dievu kā “substanci” vai “subjektu”, bet runāt par Dieva un cilvēka attiecībām sinerģiskas apmaiņas valodā. Antropoloģiski šāda pieeja izmaina izpratni par cilvēku: cilvēks ir būtne, kurai Dievs ir devis neizmaināmu iedabu. Cilvēks ir radīts bezgalīgs un nemirstīgs. Viņš piedzimst vienreiz, lai dzīvotu mūžīgi. Tāpēc arī mūsdienu tehnoloģiskajā cilvēkā ir tas pats būtiskais kodols, ko pats cilvēks no sevis nespēj izņemt laukā. Pat ja viņš jūtas pašpietiekams ar savu saprātu, viņš tomēr atrodas perifērijā, un būs brīdis viņa dzīvē, kad Dievs liks sastapties ar dzīvības spēka enerģijām, kuras nāk no Dieva. Dievs savā mīlestībā gribēs piedāvāt pacelties augstāk prāta un gudrības pakāpē, lai tuvotos izpratnei par to, kas ir Augšāmcelšanās. To pareizticīgā Baznīcā apzīmē ar jēdzienu “sinerģija”.

Grieķu valodas jēdzienu συνεργία latviski vispareizāk būtu tulkot kā “sadarbību”, “savstarpību”. Šis nespeciālistiem visai svešais jēdziens ir ārkārtīgi nozīmīgs Austrumu Baznīcas teoloģijā un ikviena cilvēka garīgās dzīves praksē jeb askētikā. Mācība par sinerģiju ir pastāvējusi baznīcā vienmēr, bet visprecīzāk to formulēja Vispasaules Baznīcas 2. Nīkajas koncils (787. gadā) un t.s. hesihasma tradīcija, kas ir ortodoksālās Baznīcas garīgās dzīves galvenais jēdziens. Īpaša loma šī termina atklāsmē ir Gregorijam Palamam (14. gs.), kurš mācīja, ka Dieva enerģijas savienojas ar radību un ar radītā cilvēka enerģijām. Pirmo reizi šis jēdziens Jaunajā Derībā parādās apustuļa Pāvila 1.Kor. 3:9, kur viņš apliecina, ka “mēs esam Dieva darba biedri (συνεργοί)”. Pateicoties cilvēkam, kurš paklausa Dieva svētības enerģijai, kļūst iespējama Dievlīdzības īstenošanās jeb dievišķošanās (θέωσις, theōsis ). Dievlīdzības dēļ ir nepieciešama paša cilvēka tiekšanās pēc Dieva svētības. Kā jau 5. gadsimtā to aprakstīja sv. Jānis Kasiāns Romietis: “Cilvēkam vienmēr ir jābūt pārliecinātam, ka viņš pats ar savām pūlēm nevar sasniegt garīgās dzīves pilnību, nevar saprast, kas ir augšāmcelšanās – pat ja viņš neatlaidīgi censtos, izmantojot visus savus tikumus. Cilvēkam vienam pašam nav tāda spēka, lai viņš paceltos svētuma un svētības augstumos. Ja Dievs nesadarbojas un nevirza cilvēka sirdi pazemībā un grēknožēlā, kas ikvienam ir ļoti derīgi, tad (..) cilvēka glābšanā piedalās ne tikai cilvēka brīvā griba, bet arī Dieva svētība. Abi kopā ir vienādā mērā nepieciešami.”

Loģiski izprast Dieva svētības enerģiju un tās īpašo spēku var tikai tad, ja cilvēks izdzīvo garīgu praksi. Ar intelektuālu piepūli vien tas nav iespējams. Tas apliecināts arī Kalna sprediķī, kur teikts: “svētīgi sirdsšķīstie, jo tie Dievu redzēs”. 14. gadsimtā Baznīca apstiprināja dogmu par Dieva un Viņa enerģijas nešķirtību. Tāpat kā pārējās dogmas, Baznīcas koncils apstiprināja to kā obligāti nepieciešamu cilvēka glābšanai, lai pateiktu, ka bibliskās teoloģijas un antropoloģiskās problēmas nav iespējams atrisināt tikai ar cilvēka saprāta palīdzību. Piemēram, Karls Barts (Karl Barth, 1886–1968) kā modernā laikmeta neoortodoksāls teologs raksta: “Ticība noraida jebkuru iespēju cilvēkam sasniegt Dievu, līdz ar to arī pilnīgu mīlestību. Dievs sevi ir atklājis Jēzus Kristus Personā. Bez Kristus Dievs ir neaizsniedzams cilvēkam, bet Augšāmcelšanās ir galējā, pati pilnīgākā atklāsme cilvēkiem, tāpēc Augšāmcelšanās ir visas Jaunās Derības atslēga.” Barts radikāli nostājās pret Augšāmcelšanās cerības psiholoģizāciju un noraidīja antropocentrismu Augšāmcelšanās izpratnē.

Liekas, ka tehnokrātiskais cilvēks nekad nav apjautis Augšāmcelšanās parādību, gaismas un nemirstības cerību noslēpumaino iedabu. Tehnoloģiskā civilizācija dod varenības izjūtu, bet šī izjūta ir mānīga. Mūsdienu saprāta būtnei šķiet, ka viss, kas atrodams telpā, ir vienīgais, kas pastāv. Šī būtne domā, ka cilvēka jēgas pašos dziļumos vairāk nekā nav. Atziņa, ka Augšāmcelšanās ir “virs mums”, tai šķiet absurda. Atbilstoši mūsu globālās kultūras svētvēsturei Dievs, radot visu, kas ir zem saules, deva cilvēkam iespēju valdīt pār visu radību. Runājot ekonomikas profānajā valodā, valdīt ar vienu noteikumu: cilvēks nedrīkst būt pašpietiekams. Tas nozīmē pienākumu dzīvības spēku sev smelt no Dieva. Laikmetiem mainoties, cilvēki ieraudzīja sava prāta iespējas un sāka dzīvot nevis svētības lokā, bet paši sava labuma noslēgtajās robežās.

Pat ja cilvēks iedomājas sevi kā pašpietiekamu, nošķirtu no Dieva, viņš vienalga atradīsies perifērijā, jo viņā ir kodols, kuram ir nepieciešama saskarsme ar tādu spēku, kas atbilst viņa kodolam. Cilvēks nav radīts noslēgtībai, bet dinamiskai atvērtībai. Cilvēka telos (τέλος) izriet nevis no paša cilvēka gribēšanas vai negribēšanas, bet no “spējas tiekties uz antropoloģisko robežu,” kuru ir atklājis Kungs Jēzus Kristus. Cilvēks ir būtne, kura var eksistēt uz galējās robežas. Viņš nav tas, kas ir pašreiz, bet tas, kurš sastop sevi, pārspējot sevi. Viņa patiesība atklājas prasmē sevi atvienot no iluzorās pašpietiekamības un tuvoties esamības robežai.

Rietumu filozofija šodien dod priekšroku “aizvērtai pasaulei”, jo ir aizmirsusi neatceļamo transcendentālo dimensiju. Visumu tā lielākoties apraksta neitrālos jēdzienos, tādā kārtā neļaujot atšķirt, kas ir lieta, kas ir cilvēks un kas ir Dievs. Grieķu un krievu pareizticīgā filozofija vienmēr ir paredzējusi sarunu ar Dievu, kas nozīmē sarunu par cilvēka dzīves jēgu un patiesību. Vienīgi sinerģiskā pieeja sniedz atbildi uz to, kāpēc mēs šobrīd atrodamies antropoloģiskas krīzes situācijā – ar visām virtuālajām ilūzijām, pašnāvības un eitanāzijas lobiju, biotehnoloģijām, gēnu inženieriju un mākslīgo intelektu. Runa nav par cilvēka nāvi, runa ir par cilvēka kā īpaša fenomena izzušanu. Tā ir kolektīva pašnāvība, kad sevis aizstāšanai cilvēce gatavo jaunu būtni – tā saucamo post-humānisma cilvēku. Nevar nepamanīt, ka runāt par cilvēka garīgo būtību šodien ir nepieklājīgi un pat neiespējami.

Tur, kur ir Dievs, nav nāves. Tas ir tāpat kā ar uguni un ledu: vienā un tai pašā vietā var būt vai nu viens, vai otrs. Tam liecība ir Lācara uzmodināšana (Jāņa ev. 11). Mani izbrīna pārliecība, ar kuru Marta un Marija atkārto: “Kungs! Ja Tu būtu bijis šeit, brālis nebūtu nomiris!” Padomājiet – kā ir iespējams nomirt Dieva klātbūtnē? Šajā brīnumainajā notikumā mēs redzam Jēzu kā cilvēku sava drauga nāves priekšā – viņš ir samulsis, jo nezina, tāpēc vaicā: “Kur jūs viņu esat likuši?” Mēs lasām arī, ka Jēzus raudāja. Šī cilvēciskā izpausme Kristus personībā ir likusi daudz pūlēties ekseģētiem, bet epizodes jēga, šķiet, vēsta par to, ka, Kristum sastopoties ar nāvi, nāve atkāpjas. Lieldienu naktī mēs Baznīcā dziedam: “Nāvi ar nāvi uzvarējis!”

Daudzi nesaprot, kas ir cerība – apgrūtinājums vai ieguvums? Optisks instruments, ar ko redzēt tālāk un dziļāk, vai varbūt rozā apsējs ap acīm kristiešiem? Ja ir vērts domāt par Augšāmcelšanās cerību, tad ko tas nozīmē praktiski? Kā Augšāmcelšanās cerība ietilpinās mūsu esībā?

Lai to saprastu, cerība ir jāskata kopā ar Ticību un Mīlestību, kā to ir darījuši daudzi Baznīcas tēvi. Gribu pieminēt sv. Jāni Pakāpnieku (7. gs.), kurš Pakāpienu uz debesīm 30. vārdā raksta: “Manuprāt, ticība ir līdzīga staram, cerība – gaismai, bet mīlestība – Saules spožajam diskam. Visi kopā veido vienādu mirdzumu un gaismu.” Tādējādi cilvēkam dotā Augšāmcelšanās cerība izriet no Lācara uzmodināšanas, kas apliecina visu cilvēku augšāmcelšanos, un no Jēzus Augšāmcelšanās trešajā dienā pēc Golgātas krusta. Jānis Pakāpnieks raksta: “Cerība ir spēks pārvaldīt dārgumus vēl pirms to iegūšanas.”

Cerība Eiropas kultūrā tradicionāli ir iegūlusi vērtību pamatos. Cerība pauž dzīvi apliecinošu pasaules uztveres paradigmu un izsaka Rietumu mentalitātes virzību uz pasaules uzskatu – optimismu. Šo vispārīgo kultūras paradigmu pavada dažādi valodas diskursi universālās kultūras jomā, piemēram, filozofiskais, reliģiskais, psiholoģiskais un citi. Kristietība vārda jēgu piepilda ar jaunu saturu – parādot cilvēkam iespēju dzīvot PILNĪGOTAS PERSONĪBAS JEB DIEVLĪDZĪBAS MODĀ. Līdz ar to cerība top par kristieša uzdevumu visas dzīves garumā, tās galamērķis ir Augšāmcelšanās un nemirstība. Tā ir cerības eshatoloģiskā perspektīva. Austrumu Baznīca ir sniegusi sistēmisku izpratni par cilvēka garīgās dzīves robežas sasniegšanu un savienošanos ar mūžīgās svētības nesēju.

Otra personība, kuras viedokli gribu šodien citēt, pieder pavisam citai garīgajai domāšanai – tas ir 20. gadsimta reliģijas filozofs, Eiropas vēstures, socioloģijas un teoloģijas priekšstatu telpas radītājs, paradoksu meistars Jūdžins Morics Rozenštoks-Jusī (Eugen Moritz Rosenstock-Huessy). Viņš cerību skaidro kā šoku: “Ticība, cerība un mīlestībai ir spēki, ar kuru palīdzību mēs iegūstam laiku. Bez ticības Dievam cilvēks ir pats sevis radīts stumbenis, jo viņš ir sev nocirtis nākotni. Nocirtis galvu. Bez cerības cilvēks ir nogriezts no savām pagātnes saknēm. Bez mīlestības otrs cilvēks pārvēršas par vienu no šīs pasaules priekšmetiem. (..) Ticībai pieder nākotne un līdz ar to arī Augšāmcelšanās. Cerība pieder pagātnei, bet mīlestība apskauj otru būtni tādēļ, lai dalītos ar to tagadnē.” Citā vietā Rozenštoks raksta, ka cerība vienmēr apdāvina cilvēku ar sagaidāmo: “Mēs ceram atkal satikties ar kādu, mēs ceram saglabāt kaut ko, uzvarēt, būt veseli.” Evaņģēlijs, domā Rozenštoks, “iztiek bez vārda “cerība”, jo viss Evaņģēlija teksts ir Augšāmcelšanās cerība, ticība un mīlestība kā viens vesels.” Rozenštokam ir taisnība, ka cilvēks ir būtne, kuram cerība ciešā veidā ir saistīta ar ilgām iegūt to spēku, kas cilvēkiem reiz bija, pirms viņi izšķīrās nodalīt sevi no dzīvības avota Dieva un saņemt nāvi. Reiz taču cilvēki bija kopā ar Radītāju Paradīzes dārzā un bija nemirstīgi. Šo nemirstību katrs cilvēks nes sevī. Tāpat kā ķēniņš Dāvids: “Vienu es izlūdzos no tā Kunga, pēc kā es kāroju: ka es varu palikt tā Kunga namā visu savu mūžu, skatīt tā Kunga jaukumu un pielūgt Viņu Viņa svētajā vietā” (27. psalms, 4.)

Mēs projicējam uz nākotni to cilvēces kopīgo ontoloģisko pieredzi, kas mums ir dota t.s. kolektīvajā atmiņā kopš Radīšanas, un esam pārliecināti, ka Dieva radītais esamības dzīvi apliecinošais saturs, kuru reiz izjuta Ādams un Ieva Paradīzē, nenoliedzami būs arī mums. Mēs to pārnesam nākotnē, paļaujoties uz Kristus Augšāmcelšanās notikumu, ko Viņš mums visiem ir atklājis.

Protams, var censties dzīvi veidot ar pasaules uzskatu bez cerības. Tas ir visizplatītākais ikdienišķās domāšanas veids pagājušajā un tagadējā gadsimtā. Tajā ir sava varonība un traģisks patoss – veidot dzīvi ar skaidru saprātu. Cieti un principiāli likt cerību vienīgi uz sevi un saviem spēkiem. Vērtēt pagātni kā sasniegumu un ar to aizstāvēt savu ateistisko pārliecību. Tā ir pozīcija, par kuru es gribu pateikt vēl pāris vārdus, proti: paralēli šai ikdienībai pastāv tāda dzīves prakse, kurā cerība piemīt cilvēkam principiāli un ir pats nepieciešamākais faktors viņa esamībai. Olga Sedakova vienā no saviem nesenajiem rakstiem lieliski uzsver šo dzīves pieeju, runājot par Dantes Dievišķo komēdiju: “Atteikšanās no cerības ir galvenā elles pazīme. Tur, kur zūd cerība, iestājas elle. Viss pārējais ir cerību teritorija.”

Lūk!

Noslēdzot savas pārdomas par Kristus Augšāmcelšanos, kas ir mūsu Baznīcas ticības sirds un atbilde šī laikmeta kārdinātājam un noliedzējam garam, es jautāšu: “Kas gan būtu Baznīca bez Augšāmceltā Kristus?” Un atbildu: tā būtu vieta, kur cilvēki ienāk un paliek ar savām dzīves grūtībām. Atskatoties Baznīcas empīriskajā vēsturē, varam ieraudzīt daudz nepatīkama – ne mazāk un ne vairāk kā jebkādā citā cilvēku sabiedriskajā organizācijā. Tāpēc es atļaušos citēt Sergeja Averinceva ļoti privātu atzīšanos. Viņš rakstīja: “Es nezinu, kā kārdinātājs skar citus cilvēkus, bet, kad tas skar mani, viņš neatsaucas uz zinātni un neierosina domas par teoloģijas kritiku. Tas man saka: Palūkojies pats uz sevi! Kā tu lūdz Dievu? Kā tu uzvedies cilvēkos? Nu vai tad tas nav īsts teātris? Un tev nav kauna iedomāties, ka šis teātris ir kaut kas nopietns? – Tad es domāju,” raksta profesors, “ka tajos melos, ko velns saka man, ir daļa patiesības. Bet lietas būtība ir tāda, ka es neesmu viens. Ar mani kopā Baznīcā ir Augšāmceltais Kristus. Tieši tas atklāj Baznīcas īsto būtību.” Augšāmceltā Kristus spēks ir vienīgais, kas attaisno cilvēku maldīšanos starp patiesību un nespēku šīszemes esībā.

Literatūra:

K. Barth, The Word of God and The Word of Man (Das Wort Gottes und die Theologie, 1928). NY: Harper & Bros, 1957
Gregory Palamas, Triads For The Defense of Those Who Practice Sacred Quietude
С. Аверинцев, Связь времен. Київ: Дух i Лiтера, 2005
О. Розеншток-Хюсси, “Рабочие учат слишком мало, а учителя слишком много: разгадка Августином загадки времени”, Избранное: Язык рода человеческого. Москва: Университетская книга, 2000
О. А. Седакова, “Данте: Мудрость Надежды”, Память и история: на перекрестке культур. Київ: Дух i Лiтера, 2009
С.С. Хоружий, К феноменологии аскезы. Москва: Институт философии, теологии и истории св. Фомы, 1998
С.С. Хоружий, Очерки синергийной антропологии. Москва: Институт философии, теологии и истории св. Фомы, 2005

Klasiskā reālista rokasgrāmata jeb ceļš uz sakārtotu domāšanu 1. daļa

“Quodammodo se habet ratio in homine sicut Deus in mundo.”
(“Atbilstošā mērā saprāts cilvēkā ir tāpat kā Dievs pasaulē” –
Sv. Akvīnas Toms, “Par valdīšanu” (De regno), 13. nodaļa)

1908. gadā angļu rakstnieks Gilberts Kīts Čestertons (Gilbert Keith Chesterton, 1874–1936) publicēja vienu no saviem polemiskajiem traktātiem ar nosaukumu “Ortodoksija”, kurā raksturoja tolaik valdošo prāta stāvokli ar vārdiem “domas pašnāvība”. Ko lai mēs sakām par mūsu laikmetu vairāk nekā simt gadu vēlāk? Ko teiktu Čestertons, ja viņam kaut kādā brīnumainā veidā izdotos apmeklēt 2021. gadu un paskatīties, kā mēs šodien dzīvojam un kas notiek mūsdienu cilvēku galvās? Viņš uzzinātu, piemēram, ka mūsdienu cilvēki vairs neprot atšķirt vīrieti no sievietes un ir pat aizmirsuši to, cik cilvēkiem ir dzimumu. Viņš ieraudzītu, ka viņi vairs nav droši ne par to, kā rodas bērni, ne par to, cik bērnam ir vecāku, ne par to, ko nozīmē vārdi “laulība”, “māte” un “tēvs”. Viņš ieraudzītu, ka dižākos Rietumu civilizācijas mākslas darbus kaunīgi slēpj, bet pretīgākos atkritumus sauc par “mākslu” un godina. Universitāšu auditorijās – kādreizējos gudrības un brīvas izziņas tempļos – viņš izdzirdētu nesaprotamu slimīga ārprāta abrakadabru (“heteronormatīvi antiklimatisks binārā baltā cisdžendera kapitālisms” u. tml.). Savukārt tos, kuri runā, spriež un uzvedas kā normāli cilvēki, apsmej, atlaiž no darba un dažreiz pat notiesā un iemet cietumā.

Bez šaubām, Čestertons ātri vien saprastu, ka ir nokļuvis gigantiskā trakonamā un ar steigu postos atpakaļ uz mierīgo 1908. gadu. Kādus atvadu vārdus mums sacītu šis ekscentriskais “paradoksu meistars”, kuru viņa draugs un mūžsenais oponents Bernards Šovs (George Bernard Shaw, 1856–1950) reiz bija nodēvējis par “kolosālu ģēniju”? Vai salīdzinājumā apjēgtu, no kādas veselā saprāta citadeles ir nācis, un nožēlotu savus pārsteidzīgos vārdus par “domas pašnāvību” 1908. gadā? Pazīstot Čestertona idejas un domu gaitu, man drīzāk šķiet, ka viņš nopūstos, pašūpotu galvu un ar savu ierasto viedumu pateiktu: “Redzat, es jau toreiz brīdināju par šo neprātu; paskatieties, cik tālu tas viss ir aizgājis!”

§ 1. Skaidras un sakārtotas filozofiskas paradigmas nepieciešamība

Daudzi, ļoti daudzi man pazīstami cilvēki mūsdienu pasaulē jūtas arvien nedrošāk un neomulīgāk – ne savā vidē, gluži kā sauszemē izmestas zivis. Juzdami intelektuālu diskomfortu, viņi saprot, ka visam būtu jābūt citādam, ka kaut kas nav kārtībā, un ka šis “kaut kas” ir vienota parādība – taču absolūtais vairākums nespēj to vārdiski un jēdzieniski noformulēt. Daudzi intuitīvi apjauš, ka visi atsevišķie neprāta elementi – “džendera” ideoloģija, “Antifa” aktīvistu trakošana, pieminekļu gāšana, dažādi dīvaini likumi un konstitucionālo tiesu spriedumi, t. s. “progresīvās laikmetīgās mākslas” drazas utt. – ir vienas un tās pašas kategorijas parādības, kas pieder pie vienotas sistēmas un kurām ir viena kopīga sakne. Taču skaidri saskatīt šo sakni un šo sistēmu izdodas tikai nedaudziem. Ir cilvēki, kuri vienkārši baidās tās meklēt – un ne jau intelektuālā slinkuma dēļ, bet gan tāpēc, ka nevēlas tikt apsmieti un pieskaitīti “sazvērestības teorētiķu” un “folijas cepurīšu nēsātāju” pulkam.

Tomēr neviens domājošs cilvēks nesasniegs intelektuāla miera un drošības sajūtu, kamēr nepiešķirs visām savām domām, vērtējumiem, lēmumiem un darbībām solīdu filozofisku pamatu. Lai katrs no mums varētu spriest – un attiecīgi rīkoties – pilnvērtīgi un viedi, katram vispirms būtu jāsakārto sava domāšana. Tas notiek tāpat, kā mēs sakārtojam darbnīcu: izvēloties pareizos un vajadzīgos darbarīkus, saliekot tos tā, lai tie nepieciešamības brīdī būtu viegli pieejami, bet pārējos izmetot vai noglabājot pagrabā. Tikai šajā gadījumā darbnīcas vietā ir cilvēka galva, bet darbarīki ir dažādas aksiomas (neapstrīdēti pieņēmumi), no tām izrietošie pamatprincipi, redzes leņķi u. tml., kuru kopumam ir jāveido vienota sistēma jeb domāšanas paradigma. Ja lietojam vēl vienkāršāku salīdzinājumu, to var nosaukt arī par brillēm, caur kurām mēs skatāmies uz pasauli. Sakārtota domāšanas paradigma ļauj cilvēkam skaidri saskatīt lietas, apjaust to cēloņsakarības, likumsakarības un kopsakarības – citiem vārdiem sakot, aiz kokiem saskatīt mežu.

§ 2. Aristoteliski tomiskais reālisms jeb “ola ir ola”

Formālās izglītības ziņā es diemžēl esmu tipisks 20. gadsimta beigu “produkts”, un tas nozīmē, ka pēc vidusskolas un augstskolas absolvēšanas manā galvā valdīja diezgan liels sajaukums. Taču es ātri vien sāku sajust šo sajaukumu kā kaut ko nepareizu un traucējošu. Piemēram, es bieži intuitīvi apjautu, ka kaut kas ir labs un pareizs (vai gluži otrādi – slikts un nepareizs), bet racionāli pamatot to nemācēju. Es skaudri apzinājos, ka šī situācija nav normāla, jo, pirmkārt, cilvēks ir saprātīga būtne, kurai ir jāspēj pamatot savs viedoklis, un otrkārt, bez racionāla pamatojuma es nespēju pārliecināt pārējos par manas nostājas pareizību. Vērsu savu skatienu uz grāmatu plauktiem un sāku meklēt atbildi pie dižiem, jau sen aizsaulē esošiem viediem vīriem, kuru gara devums ir mūsu civilizācijas pamatā – sākot ar Platonu un Aristotelu.

Šis meklējumu process vainagojās ar atziņu, ka solīdākā un pārliecinošākā filozofiskā paradigma – tātad tāda, kas visadekvātāk apraksta un skaidro objektīvo realitāti, – ir aristoteliski tomiskais reālisms – filozofiskā sistēma, kuru izveidoja Platona skolnieks Aristotels (Ἀριστοτέλης, 384–322 pr.Kr.) un vēlāk, jau kristietības laikmetā, attīstīja un papildināja katoļu sholasts un dominikāņu mūks svētais Akvīnas Toms (Thomas Aquinas jeb Thomas de Aquino, 1225–1274).

Jāatzīmē, ka Akvīnas Toma kā filozofa autoritāte tālu pārsniedz Katoļu baznīcas robežas. Kā mēdza teikt pazīstamā krievu – ebreju izcelsmes amerikāniete Aina Renda (Ayn Rand, 1905–1982), objektīvisma filozofijas radītāja un pārliecināta ateiste, dižākie pasaules filozofi esot bijuši trīs “A”: Aristotels, Akvīnas Toms un… viņa pati – Aina Renda. Ja par to trešo man ir šaubas, tad par pirmajiem diviem es no visas sirds viņai piekrītu.

Kādēļ esmu pārliecināts, ka aristoteliski tomiskais reālisms ir pareiza domāšanas paradigma? Tas tā ir vairāku iemeslu dēļ, bet šā raksta ietvaros aprobežošos ar diviem.

(1) Pirmkārt, tas ir princips “Pēc viņu augļiem jums būs tos pazīt”. Rietumu pasaules vēsture (visās jomās: politikas, ekonomikas, izglītības utt.) rāda, ka praktiski viss labais, skaistais un taisnīgais, kas tajā ir sasniegts, pamatojas uz reālistisko skatījumu (vai vismaz atsevišķiem šā skatījuma elementiem) un tam atbilstošu rīcību. Savukārt atkāpšanās no aristoteliskās paradigmas galu galā vienmēr ir novedusi pie katastrofas – ja ne uzreiz, tad gadsimtiem ilgas cēloņsakarību virknes ceļā. Mūsdienu augstskolās un sabiedrībā vērojamā intelektuālā degradācija ir tikai viens no maigākajiem piemēriem; ir arī daudzas citas sekas – piemēram, Holokausts un Gulaga nometnes. Viss sliktais, ko pirmīt minēju – “džendera” ideoloģija, “Antifa” aktīvistu trakošana, pieminekļu gāšana, dažādi dīvaini likumi un konstitucionālo tiesu spriedumi, t. s. “progresīvās laikmetīgās mākslas” drazas utt. – būtībā un pamatu pamatos nāk no aristoteliskā reālisma noliegšanas.

(2) Otrkārt, man pilnīgi pietiek ar to, ka aristoteliski tomiskā sistēma ir veselā saprāta filozofija. Kā to asprātīgi formulēja Čestertons, tā balstās uz atziņu, ka ola ir ola. Savā grāmatā Svētais Akvīnas Toms – mēmais vērsis (Saint Thomas Aquinas: The Dumb Ox, 1933) Čestertons raksta:

“Kopš sešpadsmitā gadsimta, kad aizsākās mūsdienu pasaules vēsture, nav bijis nevienas filozofiskas sistēmas, kas atbilstu visu cilvēku realitātes izjūtai – tam, ko vienkāršie cilvēki paši nosauktu par veselo saprātu. Katrs filozofs sāka ar paradoksu, īpašu skatpunktu, kuram nācās upurēt to, ko parastie ļaudis sauktu par saprātīgu viedokli. Tā tas bija gan ar Hobsu un Hēgeli, gan ar Kantu un Bergsonu, gan ar Bērkliju un Viljamu Džeimsu. Bija jāpieņem kaut kas tāds, ko nepieņemtu neviens normāls cilvēks: teiksim, ka likums stāvot augstāk par tiesībām vai ka tiesības ar prātu neesot izskaidrojamas, vai ka lietas esot tikai tādas, kā mēs par tām domājam, vai ka viss esot relatīvs attiecībā pret kādu realitāti – kuras, kā izrādās, nemaz nav. Mūsdienu filozofs mūs cenšas iedrošināt, paziņojot, ka, tikko mēs piekritīsim viņam šajā punktā, viss pārējais iešot kā smērēts. Viņš, lūk, padarīšot pasauli saprotamu, ja vien viņam atļaušot balstīties uz vienu šādu greizu domu.

(..) Pretī visam tam sv. Toma filozofija dibinās vispārējā acīmredzamā pārliecībā, ka ola ir ola. Hēgelietis teiktu, ka ola, būdama bezgalīgā tapšanas procesa pakāpe, patiesībā ir vista. Bērklijietis uzskatītu, ka vārīta ola pastāv tikai tik ilgi, cik pastāv sapnis, jo ir tikpat viegli nosaukt sapni par olas cēloni, kā olu par sapņa cēloni. Pragmatiķis būtu pārliecināts, ka olu kultenis garšos labāk, ja aizmirsīsim, ka tas gatavots no olām, un pievērsīsim uzmanību tikai tam, ka tas ir sakults. Taču sv. Toma sekotājiem nav nekādas vajadzības sakult sev smadzenes, lai pareizi sakultu olas: meklēt kaut kādu īpašu redzesleņķi, šķielēt vai piemiegt vienu aci, lai padarītu olu vieglāk uztveramu. Tomistam līdz ar pārējiem cilvēku brālības pārstāvjiem ir kopīga apziņa, ka ola nav nedz vista, nedz sapnis, nedz tīri pragmatisks pieņēmums, bet gan lieta, ko apliecinājusi tāda autoritāte kā Dieva piešķirtās jūtas.”

§ 3. Ko nozīmē “piekrist noteiktai filozofiskai sistēmai”?

Šis raksts ir īss konspektīvs ieskats Aristotela un sv. Akvīnas Toma filozofiskajā paradigmā, kas domāts ne tikai augsti mācītiem vīriem un sievām, bet ikvienam domājošam cilvēkam. Tas nekādā gadījumā nav uzskatāms par šīs filozofiskās sistēmas pilnīgu un visaptverošu kopsavilkumu. Līdz ar to raksta mērķis nav izskaidrot vai pieminēt visas jomas, kurās Aristotelam un Tomam bija formulēts savs viedoklis. Šajā rakstā īsi un shematiski izklāstīšu tikai pašu galveno. Ja lasītājam rodas interese un vēlēšanās uzzināt par aristoteliski tomisko sistēmu kaut ko vairāk, šis izklāsts var noderēt kā labs ievads turpmākajām studijām.

Pirms sāksim aplūkot konkrētas aristoteliski tomiskās paradigmas iezīmes un postulātus, būtu nepieciešams izdarīt trīs piezīmes.

(1) Pirmkārt, piekrišana noteiktai filozofijas skolai nenozīmē šauru “sektantisku” norobežošanos no visām pārējām idejām. Prātīgs cilvēks savu prātu tur atvērtu un vērtē jebkuru ideju pēc tās patiesuma un pamatotības, nevis pēc tā, kurš to ir paudis. Tas, ka es atzīstu aristoteliski tomisko paradigmu par pareizu, nenozīmē, ka labas un pareizas atziņas nevar atrast arī daudzās citās filozofijas skolās un sistēmās. Gluži otrādi: šīs skolas un sistēmas bieži vien ļauj paraudzīties uz lietām no citiem – interesantiem un iepriekš neparedzētiem – redzes leņķiem. Rīcības pamatnormai šajā jautājumā ir jābūt apustuļa Pāvila vārdiem: “Visu pārbaudiet; kas labs, to paturiet!” (1. Tes. 5:21). Man pašam ārkārtīgi interesanti šķiet britu filozofes Elizabetes Enskomas (ElizabethAnscombe,1919–2001) darbi, kas veido sistemātiskus saskares punktus starp tomismu un mūsdienu analītisko filozofiju (t. s. “analītiskais tomisms”).

Prāta atvērtība ir brīnišķīga lieta, taču ir svarīgi to nepārprast – t. i., nesaprast aplamā nozīmē, kādā to parasti lieto mūsdienās. Mūsdienu diskursā ar “prāta atvērtību” mēdz saprast relatīvismu, t. i., uzņēmību pret dažādām, savstarpēji bieži vien pretrunīgām idejām, nevērtējot to patiesumu vai aplamību (“Katram sava patiesība” vai kaut kā tamlīdzīgi). Īstenībā tam būtu jānotiek pretēji: visu ienākošo rūpīgi izsijājot, izvērtējot un lieko izmetot ārā. Čestertons, kā parasti, prata to lieliski noformulēt:

“Prāta atvēršanas mērķis ir tāds pats kā mutes atvēršanai: lai to atkal aizvērtu, dabūjot iekšā kaut ko cietu un solīdu. Pretējā gadījumā tas vairāk līdzinās kanalizācijas caurulei, kas visas lietas uzņem vienādi.”

(2) Otrkārt, piederība noteiktai filozofijas skolai nenozīmē piekrišanu pilnīgi visam, ko ir teikuši vai rakstījuši tās dibinātāji. Mūsdienās bieži dzirdam šo, manuprāt, ārkārtīgi muļķīgo apgalvojumu: “Aristotels attaisnoja verdzību – tātad arī jūs attaisnojat verdzību! Aristotels attaisnoja verdzību – tātad viss, ko Aristotels ir rakstījis, ir diskreditēts un nepieņemams! Sv. Akvīnas Toms uzskatīja aizdevuma procentus par amorāliem – tātad arī jūs nedrīkstat ņemt bankas kredītu, nekļūstot par liekuli!” Nekā tamlīdzīga! Būt kāda filozofa sekotājam nozīmē – pieņemt viņa mācību vispārējo principu līmenī. Būt aristotelietim un tomistam nozīmē – pieņemt un atzīt par pareiziem Aristotela un Toma filozofijas vispārējos pamatprincipus un pamatnostādnes, nevis visus sevišķos secinājumus, pie kuriem viņi bija nonākuši katrā konkrētā jautājumā.

Jāsaprot, ka jebkurš tā laika filozofs taisīja konkrētus slēdzienus, pamatojoties uz sava laikmeta zinātnisko, t. i., empīrisko zināšanu kopumu. Ne Aristotels, ne Toms vēl nezināja, ka Zeme riņķo ap Sauli; ka bērns rodas, saplūstot vecāku dzimumšūnām (nevis tēva sēklai izdīgstot mātes ķermenī kā auga sēklai); ka cilvēka organismā pastāv asinsrite; ka preces vai pakalpojuma cenu ietekmē laika faktors. Tādēļ dažos jautājumos viņi nonāca pie secinājumiem, kas no mūsu pašreizējo zināšanu viedokļa ir aplami. Taču tas nekādi neietekmē viņu vispārējo principu un postulātu patiesumu. Ja kādā brīnumainā kārtā tiktu izgudrota laika mašīna un mums izdotos atgādāt Tomu mūsu laikmetā, iepazīstinot viņu ar pēdējo septiņarpus gadsimtu laikā iegūto zināšanu klāstu, tad noteiktu daļu no saviem slēdzieniem viņš neapšaubāmi pārskatītu. Stingri turoties aristotelisma pamatprincipu rāmjos, mūsdienu domātājs var nonākt pie pilnīgi citiem konkrētiem secinājumiem nekā pats Aristotels.

(3) Treškārt, nav jābaidās no vārda “filozofija”, it kā tas būtu kaut kas ārkārtīgi sarežģīts un vienkāršam cilvēkam nesasniedzams. Viss, ko mēs domājam (un pēc tam darām) pamatojas uz kaut kādu filozofisku pieņēmumu. Lūk, visvienkāršākais piemērs: jūs aizejat uz veikalu vai tirgu, izvēlaties un nopērkat sev pārtiku, pēc tam pārnākat mājās, sagatavojat sev vakariņas un tās apēdat. To darīdams, jūs, lai arī neapzināti, balstāties uz vairākiem filozofiskiem pieņēmumiem, proti: (a) jūs pats esat reāls; (b) apkārtējās lietas arī ir reāli pastāvošas; (c) jūs varat uzticēties saviem maņu orgāniem, kas (ja vien tie ir fiziski veseli) sniedz jums pareizu un precīzu realitātes ainu; (d) jūsu realitātes aina ir tāda pati, kā apkārtējiem cilvēkiem, it īpaši attiecībā uz tādām kategorijām kā “gaišs”, “sāļš”, “auksts”, “mīksts”, “svaigs”, u. tml.; (e) sāts ir labāks par badu; (f) ēšana pati par sevi ir laba, jo kalpo labam mērķim, utt.

Protams, ka mūsu ikdienas dzīve norit, nemaz nedomājot par šādiem jautājumiem. Filozofija kā specifiska cilvēka prāta darbības disciplīna parādās brīdī, kad kāds sāk šos pieņēmumus apstrīdēt. Un, tā kā mūsdienās tie tiek apstrīdēti arvien biežāk un agresīvāk, katram domājošam cilvēkam būtu jāprot vismaz pamata līmenī kritiski izvērtēt gan savu paša nostāju, gan apstrīdētāju argumentus.

Lai cik daudzveidīgas nebūtu bijušas cilvēces vēsturē pastāvošās filozofijas skolas, visas to kopīgās un atšķirīgās iezīmes galu galā var reducēt līdz pavisam nedaudziem pamatjautājumiem, atbilde uz kuriem tad arī nosaka konkrētā domu strāvojuma saturu: “Kas ir (t. i., kas pastāv)?”, “Komēs varam zināt?”, “Kā mēs to varam zināt?”, “Kas mums jādara?” Atbilstoši tam šajā rakstā īsumā izskaidrošu artistoteliski tomisko skatījumu trijās lielās filozofijas nozarēs, kuras ir šādas:

1) ontoloģija, t. i., izpratne par esošo, par tā realitāti un par esības veidiem;
2) epistemoloģija jeb gnozeoloģija, t. i., izpratne par zināšanām un izziņu, par to robežām, metodēm un drošticamību;
3) ētika, t. i., izpratne par labo un ļauno un par to, kā cilvēkam ir jārīkojas. Aristoteliskā ētika ir ļoti plašs temats, kuram būtu jāvelta atsevišķa publikācija; šajā rakstā tā tiks pieminēta ļoti īsi un garāmejot.

§ 4. Ideālisms, reālisms un nominālisms

Paskatīsimies visapkārt. Ko mēs redzam? Mēs redzam dažnedažādas lietas, piemēram: Jāni, Pēteri, Annu, narcisi puķu dobē, rozi ziedu veikalā, putnu baru, gubu mākoni zilajās debesīs, kaimiņa automašīnu… Ja mums norādīs uz katru lietu un pajautās: “Kas tas ir?”, tad mēs viegli un bez īpašas piepūles katru no tām nosauksim. Un nemaz neapjēgsim, ka esam tikko izdarījuši nevis vienu, bet veselas divas secīgas lietas, turklāt divos dažādos līmeņos. Vispirms mūsu jutekļi jeb maņu orgāni ir uztvēruši lietu veidolus, apjomus, krāsas, skaņas, smaržas utt. Pēc tam mūsu saprāts uz šo iespaidu pamata šīs lietas ir identificējis un kategorizējis, izveidojot konkrētu individuālu lietu tēlus un ierindojot tos grupās, kategorijās, ģintīs un sugās.

Tātad, kā redzam, jautājums “Kas tas ir?” pieder nevis pie jutekļu, bet pie saprāta jomas. Mūsu prāts satur universālās idejas jeb universālijas (“cilvēks”, “vīrietis”, “zieds”, “roze”, “putns”, “balodis”), atbilstoši kurām mēs identificējam un kategorizējam atsevišķas lietas. Ja mūsu priekšā ir putnu bars, tajā var būt vairāki simti īpatņu; katrs no viņiem ir atsevišķa individuāla būtne ar savu atsevišķu un neatkārtojamu eksistenci. Taču, tā kā mūsu prātos ir “putna”, “baloža”, “zvirbuļa” utt., idejas, mēs nešaubīgi identificējam tos visus kā putnus, savukārt putnu starpā izšķiram baložus, zvirbuļus utt.

Un šeit rodas svarīgākais jautājums: cik šīs universālās idejas jeb universālijas ir reālas? Vairākums cilvēku bez problēmām atzīst, ka, piemēram, šī, konkrētā, puķu dobē augošā un smaržojošā, roze ir reāli pastāvoša, – bet cik reāla ir “roze” vispār vai “zieds” vispār? Uz šo jautājumu var atbildēt trejādi, un katra no trijām atbildēm atbilst vienai lielai filozofijas skolu kopai.

(1) Pirmā iespējamā atbilde ir platoniskais ideālisms (no sengrieķu ἰδέα – ‘izskats, veidols, veids, ideja’). Platons (Πλάτων, 428/427 vai 424/423–348/347 pr.Kr.) un viņa sekotāji mācīja, ka primārā realitāte ir nevis materiālā, skatāmā, taustāmā un empīriski apjaušamā pasaule, kurā mēs dzīvojam, bet gan universālijas – nemateriālās un abstraktās formas jeb idejas. Būtiska (substanciāla) realitāte piemīt tikai šīm idejām, bet individuālo lietu realitāte ir tikai nejauša (akcidentāla). Citiem vārdiem sakot, abstraktā un universālā “rozes” ideja ir primārā, “īstā” realitāte, kas reāli eksistē neatkarīgi no konkrētām rozēm. “Rozes” ideja ir visu konkrēto rožu prototips, un visas konkrētās rozes ir šīs idejas atspulgi jeb iemiesojumi (turklāt vienmēr blāvi un nepilnīgi). Tīro platonisko ideju var salīdzināt ar projektorā ieliktu diapozitīvu, bet konkrēto lietu – ar šā diapozitīva atspulgu uz lielā ekrāna; diapozitīvs eksistē neatkarīgi no ekrānā redzamajiem attēliem un pat tad, kad projektors ir izslēgts.

(2) Otrā atbilde ir aristoteliskais reālisms (no latīņu res – “lieta”). Platona skolnieks Aristotels piekrita savam skolotājam tajā ziņā, ka universālās idejas ir reālas. Taču, pretēji Platonam, viņš noliedza domu par kaut kādas atsevišķas “ideju valstības” esamību. Idejas eksistē nevis atsevišķi no konkrētām individuālām lietām, bet gan pastāv tajās kā šo lietu būtība jeb esence – tātad, vienkāršoti sakot, pašās lietās. Citiem vārdiem sakot, gan individuālās lietas, gan universālās idejas ir vienlīdz reāli pastāvošas Esības sastāvdaļas, turklāt lietas ir “primārās substances” (jo tās mūsu saprāts uztver pirmām kārtām), bet idejas – “sekundārās substances”. Var teikt arī tā: Platonam no “Rozes” izriet roze, bet Aristotelam no rozes izriet “Roze”. Īstu zenītu Rietumu pasaulē reālisms sasniedza 13. gadsimta otrajā pusē, pateicoties sv. Akvīnas Tomam un tomismam.

Runājot par ideālismu un reālismu, rakstā lietoju Rietumu filozofu darbos visbiežāk lietoto terminoloģiju. Dažos gadījumos var sastapt nedaudz citus terminus, proti, gan Platona, gan Aristotela filozofiskās sistēmas abas tiek dēvētas vai nu par “ideālismu”, vai par “reālismu”. Man pareizāka šķiet to autoru nostāja, kuri izšķir platonisko ideālismu un aristotelisko reālismu, taču apvieno tos abus ar kopīgu apzīmējumu “esenciālisms” – jo abas sistēmas postulē lietu būtību jeb esenču realitāti.

(3) Visbeidzot, trešā iespējamā atbilde ir nominālisms (no latīņu nomen – ‘vārds’). Nominālisma pamatlicēji bija Kompjēņas Roscelīns (Jehan Roscelin jeb Roscellinus Compendiensis, ap 1050–1125) un Pjērs Abelārs (Pierre Abélard, ap 1079–1142), taču tā ievērojamākais pilnveidotājs un popularizētājs bija franciskāņu ordeņa mūks Okamas Viljams (William of Ockham jeb Occam, 1285–1347). Pēdējais kļuva īpaši slavens sholastiskajā “Strīdā par universālijām”, kurš norisinājās 13. un 14. gadsimtā.

Atšķirībā no ideālisma un reālisma, kas pašos pamatos ir vienisprātis, nominālisms revolucionārā kārtā novēršas no abiem un pagriežas pretējā virzienā. Nominālisms māca, ka reāli un objektīvi eksistē tikai un vienīgi individuālās lietas, savukārt universālijas ir tikai simboli, zīmes jeb vārdi, kurus cilvēki piešķir šīm lietām, pamatojoties uz vairāk vai mazāk patvaļīgi saskatītām un piedēvētām līdzībām. Mēs sajuktu prātā, ja gribētu piešķirt atsevišķu vārdu katrai no tūkstoš rozēm, kuras aug lielā rožu dārzā, tāpēc esam nosacīti vienojušies par vienu vārdu – “roze”. Taču tas ir tikai simbols, kas pastāv tikai mūsu prātos un nekur citur. Nekādas “Rozes” reāli nav: ir tikai šī roze, tā roze, kaimiņu dārza stūrī augošā roze, utt., – bet “roze” pati par sevi ir tikai tukšs vārds. Okamas Viljams padarīja nominālismu par pilnīgu un pabeigtu filozofisku sistēmu un, sākot ar 14. gadsimtu, tas pamazām sāka īstu uzvaras gājienu pa Rietumu cilvēku prātiem, galu galā kļūdams par Rietumu pasaulē dominējošo domāšanas paradigmu.

Okamas Viljama nominālismu jau Viduslaikos sauca par via moderna (“mūsdienu jeb moderno ceļu”), pretstatā via antiqua (“senajam ceļam”), t. i., Aristotela un Akvīnas Toma reālismam. Dažkārt tiek īpaši izdalīts via media (“vidējais ceļš”) jeb skotisms, kuru pārstāvēja franciskāņu mūks Dunss Skots (Duns Scotus, 1266–1308) un kuru bieži raksturoja kā “vidusceļu”. Tomēr skotisms pilnīgi noteikti ir atzīstams par reālisma, nevis nominālisma paveidu.

Šajā sakarā ir jāpievērš sevišķa uzmanība īpašības vārdam “moderns”. Šim vārdam ir vairākas nozīmes. Ikdienišķā, visizplatītākā nozīme ir “mūsdienīgs”, “pašreizējam laikam atbilstošs”. Piemēram, Samanta Tīna šobrīd ir moderna, bet “Čikāgas piecīši” tādi vairs nav (viņi bija moderni agrāk, “savā” laikā). Viedtālrunis iPhone 12 Pro ir moderns, bet padomju laikā ražotais VEF telefona aparāts tāds nav. Taču šim vārdam ir arī īpaša, filozofiska nozīme, un tā vairs nav tieši saistīta ar “tagadni” vai “pagātni”. Šajā nozīmē “moderns” nozīmē tieši to pašu, ko Viduslaiku vārdkopā “via moderna” – t. i., nominālistisks. “Modernā” pretstats ir “klasiskais” – tas ir, uz esenciālisma (ideālisma vai reālisma) paradigmu balstītais. Tieši šādā nozīmē šis vārds tiek lietots šā raksta nosaukumā. Piemēram, klasiskā māksla ir māksla, kas ir tieši un apzināti vērsta uz platonisko Dailes ideālu un savu formu un tēlu izvēlē balstās uz objektīvo realitāti. Savukārt modernajai mākslai šāda vektora un šādas piesaistes nav; māksliniekam nav nekādas daļas gar Daili vai citiem ideāliem, un formas un tēlus viņš meklē galvenokārt sevī pašā.

Viss iepriekš teiktais pirmajā brīdī var likties ārkārtīgi teorētiska un no reālās dzīves attālināta spriedelēšana – taču īstenībā tā tas nav. Kā redzēsim, filozofiskās paradigmas izvēlei ir pavisam konkrētas un jūtamas sekas mūsu ikdienas dzīvē.

§ 5. Ideālisma un nominālisma sekas

No Platona ontoloģijas tieši izriet viņa skatījums uz sabiedrību. Atšķirībā no Aristotela, Platons iedomājas ideālu, utopisku valstiskas kopienas modeli, kuru pārvalda “valdnieks – filozofs”. Jo kurš tad cits, ja ne filozofs – kuram ir pienācīga tīro platonisku ideju apziņa – ir cienīgs valdīt pār pārējiem sabiedrības locekļiem? Modernajiem “progresīvajiem” šī ideja ļoti patīk. Pat ja viņi neatzīst un noraida Platona metafizikas pamatus, viņiem ārkārtīgi imponē ideja par to, ka parastie cilvēki ir ilūziju varā un neko nesaprot (“atpakaļrāpuļi”, “atpalikušie būmeri”, “aizspriedumainā masa” u. tml.); tādēļ svarīgākie lēmumi ir jāpieņem progresa saules apgaismotajiem – vai tas būtu ar varu apveltīts “eksperts” vai progresīva “karaliene”. Nav jāšaubās, ka šādi valdnieki un šādi filozofi pašā Platonā iedvestu tikai šausmas un riebumu.

Un tomēr daudz nopietnākas ir nevis ideālisma, bet nominālisma praktiskās sekas, kas tieši vai netieši ietekmē mūsu ikdienas dzīvi.

(1) Pirmās un acīmredzamākās nominālisma sekas cilvēku domāšanā ir tas, ka jēdzienu nozīme kļūst neskaidra, “plūstoša” un, galu galā, atkarīga no runātāja iegribām. Starp citu, daudzi no mums jau bērnībā ir sastapušies ar nominālisma definīciju, tikai nav pievērsuši tai uzmanību. Runa ir par Lūisa Kerola (Lewis Carroll, 1832–1898) literārās pasakas Through the Looking Glass (padomju laikā publicētajā E. Melbārzdes latviešu tulkojumā – Alise Aizspogulijā) varoni Humpty Dumpty (latviešu tulkojumā – Oliņu Boliņu). Uzmanīgi izlasīsim šo fragmentu:

“– Es nezinu, ko nozīmē “slava”, – Alise sacīja.
Oliņš Boliņš augstprātīgi nosmīnēja.
– Protams, nezini… iekams es tev nepaskaidrošu. Tas nozīmē, ka tev ir grūta galva.
– Bet “slava” taču nenozīmē to pašu, ko “grūta galva”, – iebilda Alise.
– Ja es lietoju kādu vārdu, – Oliņš Boliņš visgudri sacīja, – tas nozīmē tieši to, ko es vēlos, lai tas nozīmē, – ne vairāk un ne mazāk.
– Jājautā – vai jūs varat piešķirt vārdam dažādas nozīmes? – Alise iebilda.
– Jājautā, – Oliņš Boliņš atteica, – kurš tad ir noteicējs par saviem vārdiem?!”

Nominālista Oliņa Boliņa nostāja perfekti ilustrē, piemēram, attieksmi pret “laulības” un “ģimenes” jēdzieniem vairākās mūsdienu Rietumu valstīs. Modernajā skatījumā “laulība” un “ģimene” vairs netiek uzskatītas par objektīvi pastāvošām realitātēm, kas likumdevējam būtu vienkārši jāpieņem un tiesiski jāaizsargā. Gluži otrādi, tagad likumdevējs (vai dažos gadījumos pat tiesa) var grozīt šo jēdzienu saturu pēc savas iegribas, piešķirot tiem jebkādu nozīmi pēc savas vēlēšanās.

(2) Otrās redzamākās nominālisma sekas attiecas uz veidu, kādā mēs redzam visu apkārtējo pasauli (ieskaitot mūs pašus kā tās sastāvdaļas). Aristoteliskais reālisms raugās uz Visumu kā uz sarežģītu sistēmu, kura sastāv gan no individuālām lietām, gan no universālijām (īpašībām, attiecībām, likumsakarībām, cēloņsakarībām utt.), un tas viss kopā veido “Kosmosu” (no sengrieķu Kόσμος – ‘Kārtība’). Taču nominālismā, kā tikko redzējām, universālijas nav reālas; reāli eksistē tikai individuālas lietas. Tas nozīmē, ka nekādas objektīvas kārtības pasaulē nav. Visums nav nekāds Kosmoss, bet ir vienkārši atomizētu vienību sakopojums. Tas, ko mēs saucam par “cēloņsakarībām”, ir tīra ilūzija, kuru mēs nosacīti pieņemam kā “reālu” tikai ērtības dēļ, un tas pats attiecas arī uz cita veida kopsakarībām.

Viss nupat teiktais ir pilnībā attiecināms ne tikai uz nedzīvo pasauli, bet arī uz katra cilvēka personību un cilvēku sabiedrību kopumā. Reālistiskajā skatījumā cilvēks ir nevis vienkārši indivīds (piemēram, Jānis), bet gan persona; tas nozīmē, ka Jāņa statusi attiecībā pret citiem cilvēkiem – piemēram, “dēls”, “tēvs”, “vīrs”, “brālis”, “draugs”, “kolēģis”, “kaimiņš”, “līdzpilsonis” utt. – ir viņa personības organiskas sastāvdaļas. Nominālisms to visu atmet kā nereālu – jā, varbūt pieņemamu un aizsargājamu, ja pats cilvēks to sev vēlas, taču objektīvajā realitātē nesakņotu. Tādējādi mēs arvien biežāk dzirdam tādus brīnumus, kā “divi tēvi”, “divas mātes”, “trīsmātes” (vienam un tam pašam bērnam) u. tml. Kādēļ gan ne, ja cilvēki paši to tā iedomājas? Tas pats ir sakāms arī par visu sabiedrību: ja visas šīs attiecības nav reālas, tad sabiedrība pārvēršas par kaut ko līdzīgu bezformīgai keramzīta granulu kaudzei, kurā katra vienība pastāv izolēti no visām pārējām. Un tātad nekādu iepriekš objektīvi pastāvošu attiecību, tiesību un pienākumu nav; ja vēlamies, mēs varam visu to izfantazēt pēc savas patikas.

§ 6. Prāts un griba kā izziņas avoti un rīcības faktori

Cilvēka “es” jeb “ego” sastāv no divām sastāvdaļām jeb spējām: prāta un gribas. Materiālās pasaules ietvaros šīs spējas ir tīri cilvēciskas, t. i., tās piemīt tikai cilvēkam. Dažādām dzīvnieku sugām (šimpanzēm, delfīniem, lāčiem) var būt augsta līmeņa dzīvniecisks intelekts, taču tikai cilvēkam piemīt divas ļoti īpatnējas spējas: (a) prāts, kas spēj atraisīties no individuālām materiālām lietām un operēt ar universālām idejām, un (b) griba, kas ļauj spriest un rīkoties neatkarīgi no fiziskiem nosacījumiem un ierobežojumiem (instinktiem u. tml.). Šo divu spēju dēļ cilvēka atšķirība no visiem pārējiem dzīvnieku valsts pārstāvjiem ir kvalitatīva, nevis tikai kvantitatīva.

Rodas jautājums: kura no šīm abām spējām ir primāra? Atkarībā no atbildes uz šo jautājumu filozofi iedalās intelektuālistos (no latīņu intellectus – ‘prāts, sapratne’) un voluntāristos (no latīņu voluntas – ‘griba’). Piemēram, sv. Akvīnas Toms uzskatīja, ka cilvēks nonāk pie Dieva atskārsmes vispirms ar prātu, bet jau minētais Dunss Skots domāja, ka vispirms ar gribu. Jebkurā gadījumā, ja pasaulē pastāv objektīva kārtība jeb Kosmoss, tad mēs varam to izzināt un izprast racionāli, t. i., pielietojot savu prātu.

Savukārt nominālisma skatījumā nekāda objektīva Kosmosa nav, un Visums ir tikai atomizētu vienību sakopojums. Tātad tas nemaz nevar būt drošs izziņas avots – ne lai apjēgtu objektīvo realitāti, nedz arī lai no tā atvasinātu kaut kādas rīcības normas un principus. Ja objektīva lietu kārtība nepastāv, tad kā vienīgais iespējamais tiesību pirmavots paliek individuālā griba. Kā griba? Okamas Viljamam tā bija, pirmkārt, Dieva kā Radītāja un augstākā Likumdevēja griba, un, otrkārt, cilvēku griba. Šodien vidusmēra Rietumu cilvēks Dieva esamībai vairs netic, un tādēļ paliek tikai cilvēku griba.

Tas, protams, uzreiz rada nākamo problēmu: ko darīt ar konfliktējošo gribu vektoriem? Mēs visi taču vēlamies un cenšamies panākt stipri dažādas lietas. Okamas Viljama laikā šo problēmu vēl varēja atrisināt, atsaucoties uz Dieva gribu kā uz augstāko spēku, kas hierarhiski sakārto visas gribas vienā sistēmā. Šodien, kad Dievu vairs neatzīst, konfliktējošās gribas haotiski attīstās dialektiskā veidā, cīnoties un karojot vienai ar otru. Vienīgais vismaz šķietami racionālais veids, kā piešķirt šim mūžīgajam “kaujas laukam” kaut kādu jēgu, ir mēģināt piešķirt visu gribu vektoriem vienādu virzienu. Šo virzienu sauc par “progresu”.

“Progresīvisms” ir pieņēmums, ka visa cilvēces vēsture lineārā veidā virzās vienā noteiktā virzienā, un līdz ar to šajā procesā ir gan “progresīvie”, gan “atpalikušie”, gan pat “atpakaļrāpuļi”. Progresīvismu var atpazīt pēc tādiem apgalvojumiem, kā, piemēram, “Latvijas sabiedrība tam vēl nav gatava, bet tas ir tikai laika jautājums!”; “Jūs esat vēstures procesa nepareizajā pusē!”, u. tml. Lineārā progresa ideja ir tādu ietekmīgu domātāju kā Georgs Vilhelms Frīdrihs Hēgelis (Georg Wilhelm Friedrich Hegel, 1770–1831) un Kārlis Markss (Karl Marx, 1818–1883) vēstures izpratnes pamatā.

(Turpinājums trešdien.)

Klasiskā reālista rokasgrāmata jeb ceļš uz sakārtotu domāšanu 2. daļa

(Izklāsta pirmo daļu skat. Klasiskā reālista rokasgrāmata jeb ceļš uz sakārtotu domāšanu 1. daļa)

§ 7. Četri lietu cēloņi

Aristotels rakstīja, ka, lai izprastu kādu lietu, ir jāzina tās cēloņi (sengrieķu αἰτίαι, latīņu causae). Šie cēloņi ir četri:
1) vieliskais jeb materiālais cēlonis (sengrieķu ὕλη, latīņu causa materialis) – tas, no kā lieta sastāv. Piemēram, koka galda materiālais cēlonis ir koksne;
2) radošais jeb veicošais cēlonis (sengrieķu κινοῦν, latīņu causa efficiens) – tas, kas pats nebūdams konkrētā lieta, to ir radījis, t. i., savienojis tās veidolu ar vielu. Piemēram, galda radošais cēlonis ir galdnieks, viņa darbarīki un viņa darbs;
3) veidola jeb formālais cēlonis (sengrieķu εἶδος, latīņu causa formalis) – lietas forma, t. i., veidols jeb pazīmju kopums, kas šo lietu atšķir no citām. Piemēram, galda forma atšķir to no citiem priekšmetiem, kurus galdnieks izgatavo no koka: krēsla, durvīm utt. Vienkāršoti sakot, formālais cēlonis atbild uz jautājumu “Kas tas ir?”;
4) mērķa cēlonis (sengrieķu τέλος, latīņu causa finalis) – tas ir tas, kā dēļ lieta pastāv un ir tas, kas tā ir. Mākslīgu priekšmetu gadījumā tas ir lietas izgatavotāju vai īpašnieku nodomātais mērķis (piemēram, galda mērķis ir, lai cilvēki uz tā ieturētu maltīti, strādātu, rakstītu utt.), bet pārējos gadījumos – piepildījums, uz kuru lieta dabiski tiecas (piemēram, sēklas mērķis ir pieaudzis augs).

Uzreiz var pamanīt, ka tikai otrais – radošais jeb veicējs – cēlonis atbilst tam, ko mēs ikdienā latviešu valodā apzīmējam ar vārdu “cēlonis”; pārējos drīzāk varētu apzīmēt ar nozīmes ziņā vistuvāko vārdu “skaidrojums”. Taču tas lai nevienu nemulsina, jo – kā mēs jau redzējām ar vārdu “moderns” – dažu terminu specifiskā filozofiskā nozīme var atšķirties no ikdienā pieņemtās.

Ir gadījumi, kad kādu no šiem četriem cēloņiem ir grūti klasificēt vai arī daži no tiem sakrīt. Taču, kopumā raugoties, tie ir un paliek vispārēji piemērojami un universāli noderīgi, lai aprakstītu un raksturotu dažādas lietas.

Mūsdienu apstākļos svarīgākais un strīdīgākais ir tieši mērķa cēlonis, jo tas atšķir aristotelisko reālismu no modernajām, nominālismā sakņotajām filozofiskajām sistēmām. Reālisms ir teleoloģisks, tas ir, tas atzīst mērķu objektīvo esamību lietu kārtībā (ne velti šis portāls tā arī saucas – “Telos”, t. i., “mērķis”). Jau savā laikā, lai kliedētu iespējamos pārpratumus, Aristotels skaidroja: “mērķis” šajā gadījumā ne vienmēr nozīmē “nolūku”, t. i., saprātīgas būtnes apzinātu rezultātu. Piemēram, skudras ceļ skudru pūžņus dzīvošanai, zirnekļi auž zirnekļu tīklus medījuma ķeršanai. Atšķirībā no cilvēkiem, viņi to dara instinkta, nevis prāta un gribas vadīti. Taču būtu absurdi apgalvot, ka viņu darbībām tādēļ nav mērķa. Neviens nenoliedz, ka, taisīdams no koka kuģi, kuģubūves meistars apzināti tiecas uz noteiktu mērķi. Taču, ja šāds kuģis varētu dabīgā kārtā pats izaugt no koka stumbra, tad gala rezultāts taču būtu tieši tāds pats. Tātad, ja amatnieka darbam ir mērķis, tad tāds ir arī dabas procesam; abos gadījumos tas ir vienāds – proti, kuģis.

Tieši šajā punktā klasiskais aristoteliskais reālisms krasi atšķiras no tā, ko mēdz saukt par moderno zinātnisko paradigmu. Īstu revolūciju šajā ziņā veica angļu filozofs un valstsvīrs Frānsiss Bēkons (Francis Bacon, 1561–1626), kurš tādēļ tiek saukts par “empīrisma un modernās zinātniskās metodes tēvu”. Bēkons novilka stingru robežu starp “fiziku” (vārda plašākajā nozīmē, t. i., dabaszinātņu kopumu) un metafiziku, pasludinādams, ka dabaszinātnēm ir jānodarbojas tikai un vienīgi ar diviem pirmajiem lietu cēloņiem – materiālo un radošo. Divi pārējie cēloņi no dabaszinātņu izpētes jomas tika aizvākti un pārcelti uz metafizikas “valstību”: formālais cēlonis gandrīz pilnīgi, bet mērķa cēlonis pilnīgi un bez izņēmuma. Tātad oficiāli tiek uzskatīts, ka dabaszinātnes ir tīri mehānistiskas un pilnīgi ignorē pētāmo dabas objektu un procesu mērķus.

Tomēr konsekventi uzturēt šādu attieksmi visās dabaszinātņu jomās vienkārši nav iespējams. Liela daļa bioloģijas teoriju un secinājumu bez mērķu atzīšanas kļūtu vienkārši bezjēdzīgas, it sevišķi jau evolūcijas teorijas ietvaros ar tās izdzīvošanas mērķi kā bioloģiskās funkcijas nosakošo faktoru. Ir uzjautrinoši vērot bioloģijas pasniedzēju, kurš var sākumā agresīvi noliegt mērķu esamību dabā kā “reliģisko tumsoņu fantāziju”, bet jau pēc piecām minūtēm aizraujoši stāstīt par to, ka sirds ir domāta asiņu sūknēšanai, spārni – lidošanai, pāva aste – mātīšu piesaistīšanai vairošanās nolūkā, bet asie matiņi uz kāpura ķermeņa – plēsēju atvairīšanai…

§ 8. Divi esības veidi: spējība un īstenotība

Lai saprastu, kādos veidos lietas var būt, vispirms atcerēsimies savus skolas laikus, latviešu valodas stundas un tajās apgūto mācību par darbības vārdu izteiksmēm. Latviešu valodā ir piecas izteiksmes: īstenības (“viņš lasa”), atstāstījuma (“viņš lasot”), vēlējuma (“viņš lasītu”), vajadzības (“viņam jālasa”) un pavēles (“lasi!”). Darbības vārda izteiksme (latīniski modus) izsaka darbības vai stāvokļa attieksmi pret reālo īstenību un rāda, vai darbība reāli notiek, ir notikusi vai notiks, vai arī tā vispār vēl nav realizējusies. Valodnieki iedala šīs izteiksmes divās lielākās kategorijās. Īstenības izteiksme (“viņš lasa” vai “viņš nelasa”) ir “reālā izteiksme” (modus realis), jo tajā izpaužas tiešs, skaidrs un pārliecināts vēstījums par reālo lietu stāvokli. Savukārt visas pārējās sauc par “ireālajām izteiksmēm” (modus irrealis), jo tās objektīvi esošo lietu kārtību neatspoguļo: tās runā par to, kas “varbūt ir” vai “tikai varētu būt”.

Līdzīgā veidā arī lieta var pastāvēt divos veidos jeb “izteiksmēs”: aktuāli (tieši tāda, kāda tā pašreiz ir) un potenciāli (tāda, kāda tā varētu būt). No šejienes nāk filozofiskie termini “potence” un “akts”; tikpat pareizas ir arī formas “potencialitāte” un “aktualitāte”, vai arī latviski – “spējība” un “īstenotība”.

Vislabāk to var saprast, ilustrējot ar pieciem vienkāršiem piemēriem.
(1) Jānis atrodas savās mājās Rīgā – tas ir viņa aktuālais stāvoklis. Taču Jānim piemīt spējība atrasties Bauskā. Jānis iekāpj automašīnā un aizbrauc uz Bausku. Tātad Jānis ir īstenojis šo spējību – būt Bauskā. To viņš ir izdarījis, pielietojot līdzekļus: automašīnu, savu brīvo gribu un apņemšanos, sava ķermeņa kustības.
(2) Jānis ir nopircis veikalā sasaldētu picu. Pica ir sasalusi – tas ir tās aktuālais stāvoklis, taču tai piemīt spējība būt karstai. Jānis ieliek picu cepeškrāsnī un sasilda, līdz tā kļūst karsta un ēšanai gatava. Šo spējību ir īstenojušas cepeškrāsns un attiecīgās Jāņa darbības.
(3) Jānis ir tēlnieks. Viņš atved uz savu darbnīcu lielu akmeni, kurā viņa mākslinieka iztēle saskata Aspazijas statujas aprises. No šā akmens Jānis izkaļ Aspazijas skulptūru. Tātad šim akmenim piemita spējība kļūt par tieši šādu latviešu dzejnieces Aspazijas statuju, un Jāņa darbs un viņa tēlnieka darbarīki šo spējību ir īstenojuši.
(4) Jāņa sieva ir stāvoklī. Viņas dzemdē esošais bērns aktuāli vēl ir pavisam maza embrija stadijā, bet viņam ir spējība izaugt un izveidoties par ārpus mātes miesām dzīvotspējīgu zīdaini. Šo spējību īsteno skābeklis, barības vielas, kuras šis bērniņš saņem caur mātes placentu, viņa šūnās esošie gēni utt.
(5) Jānim piedzimst meita. Savā īstenotajā jeb aktuālajā stāvoklī viņa vēl guļ, brēc un kārpās, autiņbiksītēs ietīta, taču viņai ir spējības izaugt par lielu sievieti un kļūt par talantīgu vijolnieci. Pēc divdesmit pieciem gadiem šī spējība īstenojas, un to ir īstenojis vesels līdzekļu kopums: pirmkārt, barība, ūdens, apģērbs, ārstēšana un zāles (slimību gadījumā), vecāku gādība un audzināšana; otrkārt, vispārēja skološana, mūzikas stundas, mūzikas skola, studijas konservatorijā u. tml.

Jebkuru procesu, kurā lieta pāriet no viena aktuālā stāvokļa otrā, tas ir, tiek īstenota kāda lietas spējība, sauc par “kustību” (sengrieķu κίνησις, latīņu motus). Šis atkal ir kārtējais spilgtais piemērs tam, kā viena bieži izplatīta vārda filozofiskā nozīme var jūtami atšķirties no tā ikdienišķās nozīmes. Ikdienā mēs lietojam vārdu “kustība” tikai šauri telpiskā nozīmē – tā, kā aprakstīts pirmajā no iepriekš minētajiem piemēriem (kad Jānis brauc no Rīgas uz Bausku, vai, teiksim, Mēness pārvietojas savā orbītā ap Zemi). Taču no ontoloģijas viedokļa visi pieci piemēri pieder pie vienas un tās pašas parādību kategorijas. Kad Jānis ieliek picu cepeškrāsnī un tā, uz režģa nekustīgi gulēdama, sakarst un izcepas, – šāda spējības īstenošana ir tāda pati “kustība” kā fiziska pārvietošanās no vienas vietas uz otru. Šī nianse ir noteikti jāiegaumē, ja vēlamies izpētīt un patiešām saprast vienu no Aristotela un sv. Akvīnas Toma argumentiem par Dieva esamību – argumentu par Dievu kā visu lietu Pirmcēloni jeb visu kustību “Pirmkustinātāju”.

Aristotels uzsvēra, ka ne visas spējības ir vienādas; tās ir iedalāmas divās grupās:
1) tādas, kas dabiski īstenojas pašas, ja vien (a) pastāv atbilstoši apstākļi un (b) kustības ceļā nenostājas kāds traucēklis. Piemēram, ja mazu bērnu baros, apģērbs, aprūpēs, ārstēs u. tml., tad viņš galu galā noteikti izaugs par lielu cilvēku – ja vien neies bojā kādas slimības, nelaimes gadījuma vai nozieguma dēļ;
2) tādas, kas pašas neīstenojas, bet kuru īstenošanai ir nepieciešami īpaši līdzekļi. Piemēram, akmens pats par sevi nekļūs par Aspazijas statuju; tam ir nepieciešams īpašs tēlnieka nodoms un attiecīgs fiziskas pārveidošanas darbs.

Protams, ka otrā tipa spējību skaits ir nesamērojami lielāks par pirmo. Otrais tips īstenībā var saturēt prātam neaptveramu spējību skaitu: piemēram, katrs no mums varētu potenciāli atrasties uz Plutona vai pat citā galaktikā, tikai šīs spējības nekad netiks īstenotas atbilstošu līdzekļu trūkuma dēļ. Savukārt, ja paraudzīsimies uz pirmo spējību kategoriju, tad redzēsim, ka lietas mēdz dinamiski tiekties uz kaut kādu piepildījumu: bērns tiecas kļūt par pieaugušu cilvēku, sēkla – par augu utt. Šādu piepildījumu – neatkarīgi no tā, vai lieta to jau ir aktuāli sasniegusi vai ne, – sauc par attiecīgās lietas dabu jeb iedabu (grieķu φύσις, latīņu natura). Paša Aristotela vārdiem sakot, “katras lietas daba ir tās piepildījums.” Jāiegaumē, ka tieši šī ir vārda “daba” sākotnējā nozīme, kas parādās, piemēram, vārdkopā “dabīgās tiesības”; tam nav nekāda sakara ar mūsdienās ierasto nozīmi “koki, putniņi, zvēriņi utt.” Piemēram, “cilvēka” kā būtnes dabai atbilst fiziski un psihiski vesels, pieaudzis, nobriedis, pēc iespējas vairāk spējības īstenot spējīgs cilvēks – vīrietis vai sieviete. “Ģimenes” iedabai atbilst pilna, harmoniski funkcionējoša ģimene, kas sastāv no tēva, mātes un bērniem. Tas, ka atsevišķos konkrētos gadījumos cilvēks vai ģimene šādam ideālam atbilst tikai daļēji, nenozīmē, ka tie pārstāj būt par “cilvēkiem” vai “ģimenēm” (tas ir cits, atšķirīgs jautājums); tas nozīmē tikai to, ka tie atrodas tālāk no attiecīgo lietu dabīgā ideāla jeb pilnīgojuma.

Rezumējot jāsaka, ka, atšķirībā no statiskās un pelēki garlaicīgās nominālistu pasaules, Aristotels redz Visumu kā kaut ko dinamisku un spriedzes pilnu. Visas lietas tiecas uz savu pilnību; katra lieta ir spriedzes stāvoklī starp to, kāda tā ir, un to, kādai tai jābūt, – līdzīgi uzvilktai atsperei vai loka stiegrai. No otras puses, lietu spējības var tikt īstenotas un kļūt aktuālas, un šīm lietām ir noteikta, skaidra iedaba – “galapunkts”, uz kuru tās tiecas. Tas atšķir aristotelisko skatījumu no Hēgeļa dialektiskās ainas, kurā visas lietas atrodas pastāvīgas tapšanas jeb kļūšanas stāvoklī un kas, cita starpā, ir modernās “Progresa” idejas pamatā.

§ 9. Izziņas veidi un ceļi

Tagad nedaudz pievērsīsimies epistemoloģijai, t. i., mācībai par zināšanu veidiem un izziņas ceļiem. Ir divi spriešanas veidi:
1) dedukcija, kurā secinājumi izriet no vispārējā uz atsevišķo; tātad spriedums pilnībā un ar loģisku nepieciešamību izriet no sākotnējās informācijas. Dedukcija zināšanas nepaplašina, bet tikai padziļina, jo ar dedukcijas palīdzību nevar uzzināt neko tādu, kas nebūtu bijis jau netieši ietverts sākotnējos datos. Deduktīvs slēdziens var būt vai nu pareizs, vai aplams;
2) indukcija,kurā secinājumi izriet no atsevišķiem gadījumiem uz vispārējo. Induktīvs slēdziens var būt vairāk vai mazāk drošticams, bet formāls binārs pretnostatījums “pareizs/aplams” šeit nedarbojas. Indukcijas metodi plaši pielieto zinātniskajā pētniecībā.

Daudzi no mums ir dzirdējuši šo vienkāršo kategorisko siloģismu: “Visi cilvēki ir mirstīgi. Sokrats ir cilvēks. Tātad Sokrats ir mirstīgs.” Tas ir ļoti vienkāršs un tipisks pareiza deduktīva slēdziena piemērs. Un tagad nedaudz grozīsim šo siloģismu: “Visi cilvēki ir nemirstīgi. Sokrats ir cilvēks. Tātad Sokrats ir nemirstīgs.” Visi lieliski saprotam, ka šāda premisa un šāds slēdziens absolūti neatbilst objektīvajai patiesībai, – taču, no tīri formāla viedokļa raugoties, šis otrais siloģisms ir tikpat nevainojami pareizs, cik pirmais. Par patiesībai neatbilstošu to padara nevis forma, bet saturs: visi cilvēki īstenībā ir mirstīgi; tātad arī Sokrats nav nemirstīgs.

Bet kā mēs zinām, ka visi cilvēki ir mirstīgi? No mūsu pieredzes. Pie šādas atziņas mēs varam nonākt empīriskā ceļā (no sengrieķu ἐμπειρία – ‘pieredze’), t. i., novērojumu un eksperimentu ceļā, apkopojot caur juteklisko pieredzi iegūtos atsevišķos datus un izdarot no tiem induktīvu secinājumu. Mēs no savas pieredzes zinām, ka visi cilvēki, kas ir dzīvojuši uz šīs zemes, agri vai vēlu ir nomiruši; no tā mēs indukcijas ceļā secinām, ka visi cilvēki ir mirstīgi.

Līdz ar to visas mūsu zināšanas var iedalīt divās kategorijās (lietojot Imanuēla Kanta (Immanuel Kant, 1724–1804) popularizēto terminoloģiju):
1) a priori zināšanas, kuras nav atkarīgas no pieredzes un ir iegūstamas tīri racionālā ceļā. Piemēram, pieņemot, ka taisna cilindra pamatnes rādiuss ir r un tā augstums ir h, mēs varam skaidri un nešaubīgi aprēķināt šā cilindra tilpumu V pēc formulas V = πr2h. Lai to noteiktu, nav jāveic nekādi eksperimenti un mērījumi dabā; pietiek izdarīt attiecīgus aprēķinus galvā;
2) a posteriori zināšanas, kuras ir iegūstamas tikai empīriski. Piemēram, faktu, ka Kārļa Ulmaņa vadītais valsts apvērsums notika 1934. gada 15. maijā, nav iespējams vienkārši izskaitļot vai izsecināt savā prātā. To var noskaidrot, tikai izmantojot ārējos izziņas avotus (vēstures grāmatas, tālaika oficiālos dokumentus un avīžrakstus, laikabiedru atmiņas utt.).

Kuram no izziņas ceļiem ir dodama priekšroka: racionālajam vai empīriskajam, t. i., teorijai vai pētījumiem? Šis ir svarīgs jautājums, jo vismaz Latvijā mūsdienu sabiedriski politiskajā diskursā bieži vien ir dzirdams jautājums: “Ar kādiem pētījumiem varat pierādīt sava apgalvojuma patiesumu?” Šeit ir iespējamas divas galēji radikālas atbildes. Varētu pieņemt platoniskā ideālisma galēju formu un noliegt empīrisko datu nepieciešamību vispār, bet var ieņemt arī diametrāli pretēju nostāju – to sauc par empīrisko pozitīvismu –, kas noliedz a priori zināšanu un jebkādas ticamas racionālas teorijas iespējamību. Abas šīs atbildes ir vienādi aplamas, jo patiesība, kā mēdz teikt, ir “kaut kur pa vidu”. Īstenībā priekšroka ir dodama vai nu racionālai (a priori) teorijai, vai empīriskiem (a posteriori) pētījumiem, atkarībā no konkrētās tēzes jeb apgalvojuma rakstura. Jo visi apgalvojumi ir iedalāmi divās kategorijās: apodeiktiskajos un asertoriskajos.

(1) Apodeiktiskie (jeb “apodiktiskie”) apgalvojumi (no sengrieķu ἀποδεικτικός – ‘pierādāms’) ir tādi vispārēji apgalvojumi, kas ir loģiski pierādāmi, nepieciešami patiesi un universāli patiesi. Mēs jau iepriekš zinām, ka tie ir patiesi, pat nepārbaudot tos ar kaut kādiem novērojumiem vai eksperimentiem. Šajā kategorijā ietilpst dažādas pamataksiomas un no tām ar siloģismu palīdzību atvasinātie slēdzieni. Ar apodeiktiskiem apgalvojumiem mēs visi esam saskārušies un rīkojušies vēl skolas gados; mēs tikai to neapzinājāmies, jo neviens mums to nebija paskaidrojis. Jebkura matemātikas mācību grāmata nav nekas cits kā vien apodeiktisku apgalvojumu krājums; it īpaši uzskatāmi tas ir redzams ģeometrijas gadījumā. 2+2=4. 8=2×(44–40). Īsākais ceļš no viena punkta uz otru ir taisne. Taisnstūra trijstūra hipotenūzas kvadrāts ir vienāds ar tā katešu kvadrātu summu. Taisna cilindra tilpums atbilst formulai V=πr2h. Empīriski pētījumi – piemēram, mērījumi ar lineālu vai reālu telpisku figūru tilpuma noteikšana, lejot tajās iepriekš nomērītu šķidruma daudzumu, – var šos apodeiktiskos apgalvojumus tikai ilustrēt, nevis izšķiroši apstiprināt vai noliegt. Piemēram, ja jūs saskaņā ar iepriekšminēto formulu esat aprēķinājis cilindriskas mucas tilpumu, bet praksē attiecīgais ūdens daudzums tajā tomēr neietilpst (tā ir vai nu par daudz, vai par maz), tad tas nekādā ziņā neļauj apšaubīt šīs formulas patiesumu. Tas nozīmē tikai to, ka kaut kas nav kārtībā ar jūsu konkrētajiem aprēķiniem: vai nu muca ir šķība vai caura, vai jūs pats esat sajaucis litrus ar galoniem vai centimetrus ar collām, vai tamlīdzīgi.

Apodeiktiski ir arī daudzi citi apgalvojumi. Neviena lieta nevar vienlaicīgi atrasties divās vai vairākās vietās. Divas vai vairākas lietas nevar vienlaicīgi atrasties vienā un tajā pašā vietā. Ja lietai ir forma, tai ir arī izmērs. Lieta, kas viscaur ir sarkana, nevar būt viscaur zila vai balta. Apodeiktiski apgalvojumi ir atrodami ne tikai eksakto, bet arī sociālo zinātņu jomā, piemēram: cilvēki mēdz rīkoties. Jebkura cilvēka rīcība vienmēr ir mēģinājums aizvietot mazāk apmierinošu situāciju ar labāku. Lai kaut ko patērētu, tas vispirms ir jāsaražo. Starppersonu konflikts ir iespējams tikai ierobežotu resursu apstākļos. Attiecībā uz šādiem apgalvojumiem teorija patiešām ir primāra attiecībā pret pieredzi; tā koriģē pieredzi un galīgi apstiprina vai noliedz tās secinājumus. Citiem vārdiem sakot, loģika šeit ir pārāka pār novērojumiem. Tātad prasīt, lai apodeiktiska apgalvojuma patiesums tiktu apstiprināts ar kaut kādiem “pētījumiem”, ir vienkārši absurdi.

(2) Asertoriskie apgalvojumi (no latīņu assertio – ‘apgalvojums’) ir tādi apgalvojumi, kas, atšķirībā no apodeiktiskajiem, var būt faktiski patiesi, taču nav nepieciešami patiesi. Piemēram, patiesais apgalvojums “Mani sauc Juris, un esmu dzimis Rīgā” ir asertorisks: es taču būtu varējis piedzimt citur, un mani vecāki būtu varējuši nosaukt mani kādā citā vārdā. Tātad tas nav ne universāli, ne nepieciešami patiess. Kants šo kategoriju iedala divās grupās: (a) asertoriskie apgalvojumi šaurākajā nozīmē, saskaņā ar kuriem kaut kas (ir vai nav) patiess – kā tikko minētajā piemērā; (b) problemātiskie apgalvojumi, saskaņā ar kuriem kaut kas hipotētiski varētu (vai nevarētu) būt – piemēram: “Ja Latvija radikāli grozītu savu nodokļu politiku, valsts budžetā ieplūstu daudz vairāk naudas.”

Tikai asertorisks apgalvojums var būt “hipotēze” šā vārda precīzajā nozīmē, un tas ir pierādāms (vai apgāžams) empīriskā ceļā. Minēsim vēl dažus asertorisku apgalvojumu piemērus. Latvieši labprātāk dzīvo laukos, nekā pilsētā. Bērniem labāk garšo limonāde, nekā sula. Kārlis Ulmanis ir dzimis “Pikšās” 1877. gadā. Vācieši dzer vairāk alus nekā francūži. Čīles galvaspilsēta ir Santjago. Baravikas satur ergosterola peroksīdu. Gaiziņkalna augstums ir 311,94 metri virs jūras līmeņa. Nodokļu atvieglojumu ieviešana mudinās latviešus atgriezties no ārzemēm mājās. 2019. gada decembris Latvijā bija anomāli silts… Un tā tālāk. Turklāt, tā kā asertorisks apgalvojums nav nepieciešami patiess, tā patiesumu var nākties laiku pa laikam pārbaudīt no jauna. Čīle var pārcelt savu galvaspilsētu uz citu vietu; vācieši un franči var mainīt savus dzeršanas ieradumus, bet latvju patrioti var saorganizēties un uzbērt Gaiziņkalnu par piecdesmit metriem augstāku. Līdz ar to asertorisku apgalvojumu gadījumā empīriskiem pētījumiem, novērojumiem un eksperimentiem ir dodama priekšroka pār teoriju.

Ļoti labi to saprazdams, Aristotels prata harmoniski savienot abus izziņas ceļus. Uz empīriskiem pētījumiem un novērojumiem balstās viņa traktāti par dabas spēkiem un likumsakarībām, astronomiju un kosmoloģiju, laika apstākļiem, zooloģiju… Pēc paša Aristotela skaidrojuma, viņa metode ir noskaidrot objektīvos faktus (“kas?”) un pēc tam meklēt cēloņus un cēloņsakarības (“kādēļ?”). Ja kādreiz jūras delikatešu restorānā izdodas nobaudīt jūras ezi, tad atcerieties, ka šā dzīvnieka mutes orgānus joprojām sauc par “Aristotela laternu” – jo viņš pirmais tos aprakstīja ar zinātnisku precizitāti.

§ 10. Tikumi un netikumi

Beigās īsumā jāpasaka daži vārdi par aristotelisko ētiku, t. i., mācību par labo jeb pareizo un slikto jeb nepareizo cilvēku rīcībā. Aristotela skatījumā augstākais labums, uz kuru cilvēkam ir jātiecas savā rīcībā, ir eudaimonija (sengrieķu εὐδαιμονία) – jēdziens, kuru latviski var tulkot kā “laime” vai “labklājība”. To var raksturot kā piepildītu un jēgpilnu dzīvošanu harmonijā pašam ar sevi un ar apkārtējo pasauli. Saskaņā ar paša Aristotela sniegtajām definīcijām, eudaimonija nozīmē “darīt labu un dzīvot labi” vai, vēl precīzāk, tā ir “tikumīga rīcība saskaņā ar prātu”. Šeit uzreiz jāizdara trīs piezīmes:

1) tikumīgu rīcību pārvalda un vērtē prāts, nevis jūtas un emocijas; “es tā jūtu” nav un nevar būt racionālas būtnes darbības vērtējuma galvenais kritērijs;
2) eudaimoniju var sasniegt tikai aktīvā ceļā – reāli, aktīvi un apzināti praktizējot tikumīgu rīcību; nepietiek vienkārši zināt, kas ir labs un kas – slikts;
3) eudaimonijas definīcijā parādās vēl viens svarīgs jēdziens – “tikums” (sengrieķu ἀρετή, latīņu virtus). Tikums ir stingra un noturīga cilvēka psihes nostāja, pastāvīga prāta un gribas īpašība un tai atbilstošs uzvedības princips, kas gan nosaka šā cilvēka mentālo attieksmi, gan regulē viņa rīcību, un kas ir līdzeklis eudaimonijas sasniegšanai. Vienkāršoti sakot, var noformulēt arī tā: tikums ir tāds uzvedības princips, kura ievērošana nes labus augļus un iedibina harmoniju cilvēkā un sabiedrībā. Tā pretstats – netikums – savukārt ir uzvedības princips, kas cilvēkiem un sabiedrībai kaitē, neļaujot tiem sasniegt harmonisku sevis piepildījumu un ilgtermiņā liek tiem justies un objektīvi būt nelaimīgiem.

Tagad iedomāsimies mūsu dzīvi. Mēs darām dažnedažādas lietas: ēdam, dzeram, guļam, strādājam, precamies un audzinām bērnus, kontaktējamies ar draugiem, nokļūstam dažādās konfliktsituācijās utt. Mūsu dzīves pieredze mums rāda, ka visās šajās darbībās pastāv galējības, kas vienmēr ir kaitīgas. Pat ja pirmajā brīdī šāda galējība cilvēkam var sagādāt baudu, ilgtermiņā tā viņu vienmēr sagrauj un padara nelaimīgu. Piemēram, cilvēkam ir obligāti jāēd, – taču gan pārēšanās, gan pārlieka badošanās ir kaitīga un draud priekšlaicīgi novest viņu kapā.

Šīs galējības ir tie paši netikumi. No pirmā acu uzmetiena varētu likties, ka netikuma diametrāls pretstats ir tikums, taču tas tā nav. Jebkura netikuma diametrāls pretstats ir cits netikums, bet tikums ir zelta vidusceļš starp šīm abām kaitīgajām galējībām. Piemēram, drosmes tikums ir zelta vidusceļš starp diviem pretējiem netikumiem – gļēvumu un pārgalvību. Pašapziņas tikums ir zelta vidusceļš starp mazvērtības kultivēšanu un lepnību (uzpūtību). Devības tikums ir zelta vidusceļš starp skopumu un izšķērdību. Un patiešām: skopulis zaudē draugus, dreb par savu mantu un beigu beigās viņa iekrājumus “apēd” inflācija; izšķērdīgais notriec naudu spēļu automātos un noved postā sevi un ģimeni. Bet devīgam cilvēkam vairumā gadījumu būs gan draugi, gan manta, gan dvēseles miers.

Mēs apjēdzam tikumus ar savu prātu, taču to mērķis ir izpausties mūsu konkrētajā rīcībā. Citiem vārdiem sakot, tikumi nepastāv izolēti mūsu apziņā, bet darbojas konkrētos ārējās pasaules apstākļos, kas nosaka šo tikumu praktisko izpausmi. Tādēļ Aristotels rakstīja, ka katram no tikumiem ir jāizpaužas “pareizā laikā, par pareizu lietu, pret pareizajiem cilvēkiem, pareizam mērķim un ar pareiziem līdzekļiem”.

Jau Aristotela skolotājs Platons īpaši izdalīja četrus t. s. kardinālos tikumus (no latīņu vārda cardo – ‘eņģe’, jo ap tām, metaforiski sakot, “griežas” gan visi pārējie tikumi, gan mūsu rīcība). Tie ir šādi:

1) apdomība (sengrieķu φρόνησις, latīņu prudentia), t. i., spēja izvēlēties pareizo un labāko rīcības ceļu katrā noteiktā situācijā ar tās īpatnējiem apstākļiem. Apdomība ir tas pats, kas praktiskā jeb lietišķā gudrība, atšķirībā no teorētiskā vieduma (sengrieķu σοφία, latīņu sapientia). Aristotels uzskatīja apdomību par svarīgāko no tikumiem un arī sv. Akvīnas Toms sauca to par “auriga virtutum” (“tikumu stūrmani”);
2) taisnīgums (sengrieķu δικαιοσύνη, latīņu iustitia), t. i., spēja dot katram to, kas viņam pienākas (visplašākajā nozīmē);
3) drosme jeb stiprums (sengrieķu ἀνδρεία; latīņu fortitudo), t. i., spēja rīkoties par spīti dzīves sāpēm un grūtībām un pārvarēt dažādus šķēršļus, bailes un draudus;
4) savaldība (sengrieķu σωφροσύνη; latīņu temperantia), t. i., spēja nodrošināt savas gribas valdīšanu pār dažādām iekārēm un instinktiem un samērīgi lietot šīs pasaules labumus tā, lai tas būtu sev un citiem par labu.

Blakus šiem četriem kardinālajiem tikumiem ir vēl citi. Kristīgie autori (ieskaitot sv. Akvīnas Tomu) pievienoja tiem vēl trīs t. s. teologālos tikumus: ticību, cerību un mīlestību jeb žēlsirdību, kas kopā ar kardinālajiem tikumiem veido septiņu “galveno tikumu” kopumu.

No “tikuma” jēdziena” izriet “tikumības” jēdziens. Tikumīgs cilvēks ir tāds, kurš savos lēmumos un rīcībā pastāvīgi un regulāri piekopj tikumus; tātad tāds, kuram ir stabils ieradums darīt labo un pareizo. Ir svarīgi apzināties, ka, pat ja cilvēkam kopš agras bērnības ir lielāka tieksme rīkoties labi un pareizi, nekā visiem pārējiem, tas tomēr nav pietiekami, lai viņš kļūtu (un paliktu) tikumīgs. Tikumība tiek iegūta un saglabāta pastāvīgas piepūles rezultātā, kopjot un trenējot savu iekšējo nostāju un – lietojot Katoļu baznīcas morālteoloģijā pieņemto terminu – “audzinot savu sirdsapziņu”. Lauksaimnieki saprot, ka augi, lopi un mājputni ir jāapkopj; arī normāli vecāki saprot, ka bērns nevar augt kā zāle pļavā – viņš ir jākopj un jāaudzina. Tāpat arī katram cilvēkam ir pastāvīgi jākopj un jāaudzina sava morāliskā apziņa. Šeit parādās ļoti nozīmīga atziņa: civilizācija, kultūra, cilvēciskums kā tāds – tas viss nav vienreiz pār visām reizēm iegūts un pats par sevi saprotams. Lai to uzturētu un saglabātu, lai neieslīgtu atpakaļ barbarisma tumsā, ir jāpieliek īpašas pūles.

Lai gan “tikumības” jēdziens ir tieši attiecināms uz katru konkrētu individuālu personu, to var piemērot arī visai sabiedrībai kopumā (ar “sabiedrību” ir saprotama ne tikai visas valsts sabiedrība, bet arī zemāka līmeņa sabiedrības: ģimene, skola, darbavieta, ciemats, pilsēta, novads utt.). Tikumīga sabiedrība ir tāda sabiedrība, kurā tikumi tiek atbalstīti, sargāti un celti godā. Ja – kā tikko redzējām – tikums ir līdzeklis individuāla cilvēka ceļā uz eudaimoniju, tad kolektīvā līmenī tikumība ir viens no svarīgākajiem sabiedrības stabilitātes, attīstības un labklājības pamatiem.

§ 11. Nobeiguma vārdi

Kā jau teicu pašā sākumā, šis raksts sniedz tikai īsu, ātru un vispārēju ieskatu klasiskā reālisma filozofiskajā paradigmā. Tā mērķis ir tāds pats, ar kādu pārdevējs tirgū nogriež mazu siera vai šķiņķa šķēlīti un pasniedz potenciālajam pircējam: lai tas to nogaršotu un no šā mazā gabaliņa iegūtu priekšstatu par visa šķiņķa vai visa siera rituļa garšu. Šis raksts ir šāds, pavisam mazs, aristoteliski tomiskās sistēmas gabaliņš. Lielākā šīs brīnišķīgās sistēmas daļa ir palikusi ārpus raksta robežām – piemēram, Aristotela un Toma politiskā filozofija un tiesību filozofija. Šīs divas jomas ir aktuālas jebkurā laikmetā, bet īpaši nozīmīgas tās ir mūsdienu apstākļos; tās varbūt aplūkosim kādā no nākamajām publikācijām. Jebkurā gadījumā, ja lasītājs pats vēlas uzzināt par reālisma filozofiju kaut ko vairāk, ar lielu entuziasmu iedrošinu viņu to darīt.

Galvenā doma, ar kuru šis raksts ir tapis, ir ļoti vienkārša un vienlaikus ļoti svarīga, proti: ja citi cilvēki visapkārt jūk prātā, jums nav pienākuma viņiem sekot un viņus atdarināt. Arī vispārēja neprāta apstākļos ir iespējams saglabāt sakārtotu domāšanu. Neprāts ir Haosaatspoguļojums cilvēku galvās, bet Haoss ir pilnīgi destruktīvs; tas nespēj radīt neko pozitīvu. Tikai Kosmoss jeb kārtība – Haosa pretstats – spēj iedibināt ilglaicīgu mieru un stabilitāti gan mūsu pasaulē, gan mūsos pašos.

Gribu, lai jūs apzinātos, cik, no moderno “progresīvo” spēku viedokļa raugoties, šis raksts ir subversīvs un bīstams. Nonākot domājošu, ar asu prātu apveltītu jaunu (un ne tik jaunu) cilvēku rokās, tas var nodarīt daudz lielāku kaitējumu “progresīvo” plāniem, nekā simts emocionāli pacilātu “konservatīvo manifestu” vai tamlīdzīgu tekstu. Vēl pirms dažiem gadsimtiem Eiropas koledžu un universitāšu audzēkņiem viss šajā rakstā teiktais bija skaidrs un saprotams, taču mūsdienās šis intelektuālais mantojums ir lielākoties zaudēts vai atstāts novārtā. Vai šis nebūtu īstais brīdis padomāt par klasiskās izglītības atjaunošanu mūsu zemē?

Šo ievadu sāku ar Gilberta Kīta Čestertona vārdiem; ar tiem to arī pabeigšu. Sava polemiskā darba Ķeceri (Heretics, 1905) pašā nobeigumā Čestertons kārtējo reizi rakstīja kaut ko pavisam pravietisku. Aicinu jūs šo fragmentu uzmanīgi izlasīt un apdomāt:

“Patiesības pārvēršas par dogmām brīdī, kad tās tiek apstrīdētas. Līdz ar to katrs cilvēks, kurš pauž šaubas, definē reliģiju. Un mūsu laikmeta skepticisms īstenībā nevis sagrauj ticību, bet gan to rada, nosakot tās robežas un tās vienkāršo, izaicinošo formu. Mēs, liberāļi, sākumā raudzījāmies uz liberālismu vieglprātīgi kā uz kaut ko pašsaprotamu. Tagad tas ir ticis apstrīdēts, un mēs pieturamies pie tā kaismīgi, kā pie ticības. Mēs, kas ticam patriotismam, kādreiz domājām, ka patriotisms ir saprātīgs, un neko daudz vairāk par to nedomājām. Tagad mēs zinām, ka tas ir iracionāls, un tātad zinām, ka tas ir patiess. Mēs, kristieši, neapzinājāmies dižo filozofisko veselo saprātu, kas ir ietverts kristietības noslēpumā, kamēr antikristīgi noskaņotie rakstnieki mums uz to nenorādīja. Lielais saprāta iznīcināšanas gājiens ies uz priekšu. Viss tiks noliegts. Viss kļūs par ticības apliecību. Noliegt ielas bruģakmeņu esamību ir racionāla nostāja; apliecināt to esamību būs reliģiska dogma. Racionālā tēze ir: “mēs visi sapņojam”; tas, kurš teiks, ka visi esam nomodā, paudīs veselā saprāta mistiku. Tiks sakurti sārti, lai liecinātu par to, ka divreiz divi ir četri. Zobeni tiks krustoti, lai pierādītu, ka lapas vasarā ir zaļas. Mums nāksies aizstāvēt ne tikai cilvēku dzīves neticamos tikumus un veselo saprātu, bet arī kaut ko daudz neticamāku: šo milzīgo, neiespējamo Visumu, kurš lūkojas mums sejā. Mums būs jācīnās par redzamajiem brīnumiem tā, it kā tie būtu neredzami. Mums būs jānoraugās uz neiespējamo zāli un debesīm ar dīvainu drosmi. Mums būs jābūt tiem, kuri ir redzējuši – un tomēr tic.”

Sunītis (klausies arī Audiorakstos)

Lūk, vienīgais foto, kas man ir saglabājies no mana mīļākā sunīša. Mums bija dziļas savstarpējas jūtas, kaut gan viņš vienmēr skatījās uz mani drusciņ no augšas. Ne gluži tā, kā šajā attēlā.

Pirmo reizi viņš parādījās mūsu mājā kādā otrajā gadā pēc mūsu ievākšanās. Kādu dienu mēs ar tēvu braucām zirga ratos pa meža ceļu. Tēvs pēkšņi iesaucās: “Oho!” un apturēja zirgu. “Koka nav!”, viņš satraukts man paziņoja. Ar kāju viņš norausa sūnu maskējumu, un parādījās svaigi griezts celms. “Nu, paskatīsimies!” – tēvs sāka pētīt sliedes uz ceļa.

Sākām braukt pa pēdām un izbraucām netālajā Kaušas miestiņā. Šeit tēvs apstājās pie zili krāsotas mājas un iegāja iekšā, uzticējis man sargāt zirgu. Tas nebija grūts uzdevums, bet garlaicīgs gan, jo tēvs tur uzturējās diezgan ilgi. Beidzot viņš iznāca ārā, priecīgi smaidīdams un nedaudz iereibis. Rokās viņš turēja mazu kucēnu. “Būs mums suns!”, viņš apmierināti noteica. Sākām braukt. “Tu neziņosi milicijai?”, pajautāju. “Kamdēļ?”, tēvs atteica. “Kas tur – viens koks? Cilvēkam vajag mājas remontam. Zini, kāda jezga viņam būtu caur mežniecību?”

Es klusībā piekritu tēvam, lai gan zēna gados vispār biju liels ideālists. Tēvs jutās ļoti apmierināts ar dzīvi un uzšāva Varim ar grožiem pa resno pakaļu. Varis sāka skriet, tad atsitās ar pakaviem pret ratu malu un sāka auļot. Es sastingu no bailēm. Rati šāvās mežonīgā ātrumā pa šauro meža ceļu. Viens solis sāņus un rati sašķīdīs. Tēvs turpretī nelikās nobijies. Viņš paņēma no ratu priekšas resnu žagaru un uzšāva zirgam pa gurniem tā, ka palika redzama putekļu strīpa. “Lec kā varde! Skriet vajag skaisti!”, viņš pamācīja zirgu, un tas patiešām nomierinājās. Zirgs bija jauns, stiprs un diezgan nervozs.

Bet sunītis auga ātri, bija ļoti kustīgs un mīlīgs. Kaut gan bija ar raksturu. Nevienam neļāva ņemt sevi klēpī. “Es esmu medību suns,” viņš it kā gribēja uzsvērt. Kaimiņi katrs pa reizei dabūja rokās spēcīgu kodienu. Zobi viņam bija asi, un koda sunītis bez žēlastības. Arī tēvam viņš neļāva ņemt sevi klēpī, par mani nemaz nerunājot. Paņemt viņu klēpī izdevās tikai kalējam Jānim, kurš dzīvoja kādu kilometru attālu. Ar savām lielajām rokām viņš vienkārši paņēma Topīti no grīdas un iecēla klēpī. Topītis likās ļoti pārsteigts un neapmierināts, bet neredzēja iespēju kost, jo rokas kalējam bija milzīgas un cietas kā lāpstas.

Par savu saimnieku Topītis uzskatīja tēvu, pārējie bija otršķirīgi personāži. Viņš bija takša un krievu dzinēja jauktenis. No takša viņam bija līkās, spēcīgās kājas, bet no dzinēja diezgan liels ķermenis un prāva galva. Viņš varēja vienlīdz labi gan līst alās, gan dzīt zvērus. Stirnas, protams, no viņa aizbēga, bet viņš bija pietiekami neatlaidīgs un vismaz izdzina zvērus uz stigām.

Pa dienu Topītis palika mājās viens, ja vien nebija jāiet ar tēvu uz mežu. No skolas es parasti atgriezos pirmais. Mani viņš pamanīja puskilometru no mājas, pie nelielā lūgšanu namiņa. Redze viņam bija asa. Tūlīt mazs melns kunkulītis kā raķete metās pa taciņu man pretī. Pieskrējis viņš vicināja asti, cik vien jaudas, tad paskrēja uz mājas pusi, tad atkal atpakaļ, lai vēlreiz izbaudītu atkalredzēšanās prieku. Tēva parasti nebija mājās, kad es pārnācu. Mūsu māja tad jau bija izremontēta, bija skaists brūni krāsots lievenis un solīdas ārdurvis. Nolicis somu, pabužināju Topīti, un devāmies meklēt ko ēdamu. Paņēmu lielo virtuves nazi, un abi kopā gājām uz klēti. Tur pie griestiem bija sakārta žāvētā cūkgaļa. Lai peles nedabū. Stāvēdams uz sliekšņa, atvēzējos un metu nazi kādā gabalā. Nazi es metu teicami. Tur, kur nazis iedūrās, bija jāgriež uz vienu un otru malu. Neko pēc saviem ieskatiem graizīt nedrīkstēja. Tā es disciplinēju sevi, lai neēstu tikai liesumu. Nogriezis kādu kilogramu lielu gabalu, nesu to uz virtuvi. Tur es sagriezu gaļu gabaliņos un, piekozdams klāt sīpolu, sukāju iekšā ar rupjmaizi. Topītis lēkāja turpat blakus, gaidīdams savu tiesu. Protams, pusi gabala viņš dabūja droši. Bet bija jāpazemojas – jāstāv uz pakaļkājām. Viņam tas acīmredzami nepatika. Bet gaļa bija tik garšīga, ka goda jūtu un izsalkuma konflikts neturpinājās ilgi. Kad mēs paēdām, Topītis nolika galviņu uz mana ceļgala un skatījās man acīs, luncinādams asti. “Cik gan tu esi labs!”, es domāju. Un es grūši nopūtos, un Topītis grūši nopūtās.

Ja gribējās ko saldāku, pielēju pilnu zupas šķīvi ar vasaras medu. Ielēju krūzītē pienu un ēdu ar baltmaizi. Nesmērēju jau uz maizes. Ēdu ar lielo karoti. Ja beidzās maize, nogriezu vēl. Ja pietrūka piena, ielēju vēl. Beidzu ēst tikai tad, kad beidzās viss vienlaicīgi. Apetīte man bija laba.

Tad abi ar Topīti devāmies apdarīt mājas darbus. Ienesām malku, iekūrām plīti. Uzlikām vārīties cūku kartupeļus spainī. Vakarpusē ielaidu govis no aploka kūtī. Mums bija trīs govis – vecā piena devēja, jaunā tele un pavisam maza telīte. Ja mājās neviena nebija, bija arī jāslauc. Bet parasti es tikai nometu mēslus, tad ielaidu iekšā, pieliku sienu un ienesu no akas sešus spaiņus govīm, četrus zirgam. Pirmajam spainim klāt piebēru miltus. Zirgs iebāza purnu spainī un ēda miltus no spaiņa dibena, ik pa brīdim ar vareno nāsu pūtieniem izšļakstīdams krietnu miltainā ūdens devu. Pēdējo spaini parasti izlēju silē. Tad iemetu pakaišus cūku aizgaldā. Cūkas izsalkušas kāpa uz aizgalda malām un skaļi prasīja ēst. Parasti mums bija divas cūciņas. Divatā dzīvnieciņiem jautrāk. Pa to laiku bija izvārījušies kartupeļi. Sataisīju tos kopā ar grieztām lopbarības bietēm, sakapāju un aiznesu cūkām. Tie bija parastie ikdienas darbi, un tagad biju brīvs līdz vakaram.

Mūsu attiecības ar Topīti bija dažādu piedzīvojumu pilnas. Kā pusaudzis nebiju nemaz tik mīlīgs. Man bija niķis kaitināt dzīvniekus. Bet tikai tos, kuri man patika, un es nekad nenodarīju viņiem kādas lielas sāpes vai traumu. Man patika viņus ķircināt un dancināt. Zirgam iedurt ar pirkstu padusē, sunītim uzgāzt kādu ūdens spaini. Patrenkāt runci ar kaķeni. Bet tad es zirgam aiznesu pāris saujas miltu, nogriezu sunītim kādu gaļas gabalu un visumā viņi neturēja uz mani ļaunu prātu. Tāda nu bija mana pusaugu zēna mīlestība. Pasāpināt un pažēlot! Topītim tika visvairāk manas pretrunīgās mīlas. Bieži spārdīju bumbu pret šķūņa sienu. Trenēju “griezto sitienu” durvju spraugā. Topītim dikti gribējās spēlēt kopā ar mani, bet tad nekāds futbols nesanāca, jo viņš skrēja stipri ātrāk par mani. Nācās draugu piesiet. Būda bija turpat pie šķūņa. Tagad viņš bija vārtsargs. Skraidīja un lēkāja, ķerdams katru bumbu, cik nu ķēde ļāva. Leca un krita augšpēdus. Kādreiz jau gadījās viņam trāpīt arī stiprāk. Nereti tas beidzās ar to, ka Topītis bumbu tomēr noķēra. Tad bija kara tiesa – bumba šņācot izlaida gaisu. Ja nepaspēju pieskriet, varēju pirkt arī jaunu apvalku.

Patiesības labad jāsaka, ka Topītis arī nebija nekāds eņģelis. Vienreiz kaut kur bija nospēris pamatīgu gaļas gabalu. Tik lielu, ka nevarēja apēst visu uzreiz. Nes pa taciņu prom no mājas. Es skatos – jāpaiet pakaļ, kur gan viņš to gaļu noraks? Eju. Topītis atskatās vienreiz, atskatās otrreiz. Tad nāk man pretī. Pienāk, noliek gaļu zemē. Es mēģinu paņemt. “Rrrrr!”, Topītis atiež zobus ne pa jokam. “Nu, labi!”, nodomāju, un eju prom. “Rrrr!”, vēl niknāks rūciens. Zobi viņam asi. Stāvu, domāju. Tikko sakustos, atskan rūciens. Kad nu Topītim likās, ka šim delverim ir sniegta pietiekami laba mācība, tad viņš pagriezās un, augstu pacēlis galvu ar lielo gaļas gabalu mutē, aizgāja. Es vairāk nesekoju. Citreiz, neatceros par kādiem grēkiem, uzdzina mani uz ratiem un noturēja tur krietnu pusstundu, līdz pašam apnika mani audzināt.

Kādreiz sameistaroju uz pirkstiem liekamu kaķeni. No apakšbikšu gumijas izvilku tievos gumijas diegus un sasēju uz īkšķa un rādītājpirksta. Šaut varēja ar cieti salocītiem papīrīšiem vai saliektiem vada gabaliņiem. Tagad nu sunītis, ar tēvu atnācis no medībām, guļ zem virtuves galda. Viss slapjš, noguris. Pakaļkājiņas miegā raustās. Laikam atkal dzen stirnu. Es nedaudz paveru blakus istabas durvis, notēmēju ar kaķeni tieši uz divām pelēkajām bumbiņām un izšauju. Topiks palecas tā, ka galds uzlec līdzi. Tad metas uz durvīm, kuras es, protams, tūlīt aizcērtu. Topiks bija tā sadusmojies, ka plēsa durvju dēļus šķēpelēm vien. Bet ilgi dusmas neturēja, un jau nākamajā dienā mēs atkal bijām draugi.

Bieži devāmies uz mežu. Gan sēņot, gan tāpat vien. Vienreiz joka pēc aizgājām līdz āpšu alām. Topiks nebija noskaņots ložņāt pa alām, bet viņš nezināja, uz ko ir spējīgs ar fantāziju apveltīts nejauks pusaudzis. Es paaicināju viņu pie kādas alas ieejas: “Cui! Cui!” Topītis, neko nenojauzdams, iebāza galvu alā. Tajā pašā brīdī es no aizmugures iegrūdu viņu ar kāju alā. Atpakaļceļa viņam vairāk nebija, un Topītis līda vien uz priekšu. Es ar interesi skatījos, pa kuru alas caurumu viņš izlīdīs ārā? Bet Topītis nerādījās… Sāku klausīties, pielicis ausi pie zemes. Jā! Apakš zemes izdzirdu klusinātas, bet negantas rejas. Sapratu, kādā nelaimē esmu iegrūdis savu draugu. Zināju, ka viņš nekad neatkāpsies, līdz viens no cīnītājiem būs pagalam. Kaut kas bija jādara. Sāku skriet uz mājām, kas atradās labu divu kilometru attālumā. Parasti es pa šo meža ceļu skrēju krosu un laikam nekad vēl nebiju tādā tempā noskrējis šo distanci. Bez elpas ieskrēju pagalmā un paķēru no ugunsdzēsēju stenda lāpstu. Mājās neviena nebija, un, ja arī būtu, kurš tad man varēja palīdzēt? Tūlīt metos atpakaļ ar lāpstu rokās. “Ātrāk! Ātrāk! Varbūt sunītim tur jau pēdējā elpa?…”

Kad atskrēju pie alām, vairāk nespēju raut gaisu un uz brīdi vienkārši nokritu zemē. Tad, drusciņ atelpojies, sāku klausīties. Krietnu brīdi nekas nebija dzirdams, un jau nospriedu, ka sunītis pagalam. Bet tad izdzirdēju klusas rejas tieši paugura virsotnē. Sāku rakt. Rejas kļuva skaļākas un pārvietojās tuvāk vienas alas izejai. Sāku rakt šīs alas ieeju dziļumā. Ala dziļi gāja dzeltenajās smiltīs, bet rakt bija viegli. Drīz bedres apakšā smiltis sakustējās un parādījās tieva aste. Tas bija Topiks. Viņš vilka ārā āpsi ar dibenu pa priekšu, iekodies āpša kuplajā astē. Viņš atspērās, izvilka āpsi līdz pusei ārā, tad atspērās āpsis, sajutis āra gaisu, un atkal ierāva sunīti atpakaļ. Tad atkal sunītis rāva viņu ārā, un tāda šurpu turpu kustība atkārtojās vairākas reizes. Nospriedu, ka izdevīgā brīdī jāuzgāž āpsim ar lāpstu pa krustiem. Sinhronizēju cirtienu ar regulārajām kustībām un piemērotā brīdī cirtu. Nelaimīgā kārtā tieši šajā brīdī āpsis rāvās iekšā. Es mēģināju apturēt lāpstas cirtienu, bet pilnīgi apturēt lāpstu nespēju. Tās asmens smagi noslīdēja sunītim gar purnu, pamatīgi pāršķeldams lūpu.

Topiks pārsteigts paskatījās uz mani un viņa acīs kā grāmatā bija rakstīts: “Nu, tādu mudaku redzu pirmo reizi!” Es nometu lāpstu un metos bedrē. “Ak, kungs, ko es izdarīju? Topīti!… Topīti!…” Topiks piesardzīgi paskatījās, vai man nav kas rokā, tad sagrāba āpsi aiz astes un ar pēdējiem “pārsuniskajiem” spēkiem izrāva ārā no alas kā korķi.

Tagad bija mana kārta. Āpsim bija lieli, asi nagi un atņirgtajā rīklē divas spēcīgu zobu rindas. Bet es sapratu, ka tagad vairāk nedrīkstu ne baidīties, ne kļūdīties. Kailām rokām sagrābu viņu aiz kakla un izrāvu ārā no bedres. Āpsis bija liels un ļoti smags, bet es biju dūšīgs lauku puika. Vienkārši kā cīkstonis pārsviedu viņu pāri, atliecoties uz aizmuguri. Suns neļāva viņam nekur aizmukt, es izlēcu no bedres un paķēru labajā rokā lāpstu. Ar kreiso roku sagrābu āpsi aiz skausta un tagad situ ar lāpstu uz drošo. Sitieniem nebija spēka, jo ar vienu roku nevarēju atvēzēt smago lāpstu ar garo kātu, tāpēc cīņa bija ilga. Šķīda asinis. Sunīša, āpša un manējās arī. Drīz āpsis pagura, es satvēru lāpstu ar abām rokām un devu viņam vairākus spēcīgus cirtienus. Āpsis pārstāja kustēties.

Biju aizelsies un pilnīgi bez spēka. Brīdi atpūtos. Slaucīju asinis no rokām un krekla. Man nebija lielu brūču, tikai daži plēsumi uz rokām. Topiks tikmēr plosīja āpsi. Atpūties gribēju nest medījumu uz mājām. Bet Topiks bija viņā stipri ieķēries un neļāva man viņu vilkt. Pacēlu āpsi gaisā, taču Topiks neatlaidās. Aizvilku šo tandēmu līdz bedres malai, pacēlu āpsi augstu gaisā, bet Topiks karājās gaisā, ieķēries āpša pakaļā. Nācās nospārdīt viņu ar kāju nost. Topiks atkrita no āpša un sāka drusku atdzist.

Tagad jāiet uz mājām. Pārmetu āpsi pār plecu, neskatoties uz tādiem niekiem kā briesmīgā smaka un uz muguras plūstošās asinis. Topiks visu laiku rūca un lēkāja, mēģinādams ieķerties āpsim vilnā. Pusceļā noguris apstājos. Noliku nesamo zemē. Topiks arī bija paguris un vairāk nelēkāja, tikai rūca uz mūsu ienaidnieku. Paskatījos uz āpša purnu. Uz tā sēdās odi. Liels burbulis uzpūtās uz lūpas. Sapratu, ka dzīvnieks elpo… Man negribējās viņu nogalināt, bet es neredzēju citu izeju. Suns viņu neatstātu. “Piedod, āpsīt!”, es domās palūdzu, tad notēmēju un devu stipru triecienu ar lāpstu pa kaklu. Āpsis noraustījās un bija pagalam.

Mājās atstāju viņu uz ratiem, jo nebija vairāk spēka novilkt viņam ādu. Apkopu savējās un sunīša brūces, kā nu mācēju un cik nu sunītis ļāva. Apdarījis vakara darbus, devos pie miera. Mājās, kā jau teicu, neviena nebija. Tēvs jau gulēja Rīgas slimnīcā, no kuras tā arī neatgriezās, bet māte nebija vakarā atbraukusi no Preiļu mežniecības, kur strādāja par grāmatvedi. Māsa mācījās Daugavpils Pedagoģiskā institūta pirmajā kursā. Abas ar māti viņas pārmaiņus atbrauca uzraudzīt māju, bet tomēr ne katru vakaru. Šoreiz biju viens.

No rīta apdarīju kūts darbus, izslaucu govi, tad atgriezos pie mūsu vakardienas medījuma. Āpsis bija sastindzis ragā. Nebija nekādas vēlēšanās vilkt viņam ādu. Aiznesu āpsi līdz upei un uzliku viņa sastingušo ķermeni uz plosta. Pārcēlāmies uz Salu, un tur es apglabāju viņu kādā krūmu malā. Aizbērdams bedri, domāju, cik neglīti esmu izrīkojies un svēti nosolījos nekad vairāk neaiztikt nevienu dzīvnieku. Aizkustinājumā gribēju pat atdot militāro godu, bet tad atcerējos, ka to nedara bez cepures. Tās tā arī palika manas pēdējās nozīmīgās medības, ja šo nepatīkamo epizodi var tā nosaukt.

Pēc vairākiem gadiem mēs pārcēlāmies uz Rīgu. Nevarējām ņemt Topiku līdzi, lai arī cik stipri es nepārdzīvotu par draugu. Topiks palika ar mūsmājas jaunajiem saimniekiem. Daudz par viņu domāju toreiz un līdz galam nevaru aizmirst arī tagad. Vēlāk uzzināju, ka viņš kritis suņu varoņa nāvē. Jaunie saimnieki viņu nemīlēja, un viņš pārcēlās uz netālo govju fermu. Tur viņš regulāri palaka slaukto pienu, gan jau kaimiņi deva viņam arī ko ēst, jo tie bija labi cilvēki.

Kādu dienu fermā ieklīda traka lapsa. Nevienam nebija ieroča un situācija bija diezgan dramatiska. Topiks iznāca pretī un saplēsa lapsu. Pats gan arī dabūja daudz brūču, jo nebija vairs tik stiprs kā jaunībā. Suņus toreiz neviens neārstēja. Pasauca jauno mežsargu, tas izveda viņu aiz fermas un nošāva.

Vai vecāku tiesības Rietumos ir apdraudētas?

Sabiedrības organizācija daudzās Rietumu valstīs būtiski mainīsies, ja dzimuma vai “dzimtes” juridiskais jēdziens no objektīvi novērojamas ķermeņa pazīmes pārtaps par subjektīvi izjustu identitāti. Somijas valdība, cita starpā, plāno pieņemt “likumu par dzimtes juridisko atzīšanu, cienot cilvēku tiesības uz pašnoteikšanos”. Likums paredzētu, ka “pilngadīga persona ar iesnieguma palīdzību var mainīt dzimumu, ja sniedz pamatotu informāciju par noturīgu pretējo dzimumu atspoguļojošu pieredzi”.[1]

Līdzko juridisko dzimuma/“dzimtes” jēdzienu noteiks individuāla izvēle, dabīgajās tiesībās balstīta ģimene pazaudēs savu neatkarīgo pamatu un kļūs par valsts juridisku konstrukciju. Tas valstij dos iespēju manipulēt un kontrolēt ģimenes attiecības un tās ietvaros lietoto valodu. Valsts kontrole kļūs vēl stingrāka, kad tiesības noteikt savu dzimumu tiks attiecinātas arī uz bērniem.

Šo pārmaiņu virzītājspēks ir ideoloģija, kas atzīst “dzimtes jēdzienu ne tikai par ģimenes, bet arī par vispārējās sociālās kārtības organizējošo principu mūsdienu sabiedrībā un visās tās sociālajās institūcijās, ietverot ekonomiku, politiku, reliģiju, militāro jomu, izglītību un medicīnu.”[2]

Dzimuma maiņa kā identitāte un tiesības

Somijas valdības skaidri paustais mērķis tiesības noteikt savu dzimumu paredz tikai pieaugušajiem. Tomēr ir dažādi politisko procesu virzītāji, kuri vēlas šīs tiesības attiecināt arī uz bērniem. Bērnu tiesībsargs Elīna Pekarinena savā 2021. gada 21. janvāra ziņojumā Somijas valdībai aicināja nostiprināt bērnu juridiskās tiesības dzīvot saskaņā ar viņu individuālo dzimuma pieredzi.[3]

Bērnu ombuda juriste Sonja Vahtera pārmet Somijas dzimtes klīnikām, ka tās bērnu vēlmi mainīt dzimumu uzskata par psiholoģisku un psihiatrisku problēmu, nevis bērna identitātes izpausmi un attiecīgi cilvēktiesībām. Viņa uzskata, ka dzimumidentitātes patoloģizācija ir viens no galvenajiem iemesliem, kas izraisa dzimuma minoritāšu cilvēktiesību pārkāpumus.[4]

Bērnu ombuds, šķiet, atbalsta jauno ideoloģiju, saskaņā ar kuru, citējot Debru So, “dzimuma maiņa vairs nav medicīniska iejaukšanās – tā jau ir identitāte. Par šīs ideoloģijas izmēģinājuma trusīšiem ir kļuvuši gados jaunākie mileniāļi un Z paaudzes jaunieši.”[5]

Tiklīdz subjektīvā izvēlē balstīta juridiska dzimuma maiņa tiek atzīta par cilvēktiesībām, vecākus, kas iebilst pret savu bērnu dzimuma maiņu, uzskata par savu bērnu tiesību pārkāpējiem. Jaunās ideoloģijas atbalstītāji vēlas, lai pret šādiem vecākiem tiktu vērstas iedarbīgas juridiskas sankcijas. Pēc Pekarinenas domām, bērnu rokās ir jābūt jaudīgiem līdzekļiem, lai kompetentām iestādēm ziņotu par visiem pret viņiem pastrādātajiem vienlīdzīgu tiesību pārkāpumiem un diskrimināciju, ko viņi piedzīvo, izpaužot savu dzimuma identitāti. No šāda viedokļa raugoties, vecāki, kuri cenšas pasargāt savus bērnus no sociālas ietekmes ceļā iegūta dzimumu apjukuma, tiks uzskatīti par bērnu tiesību apdraudētājiem, nevis bērnu labklājībā ieinteresētiem aprūpētājiem un savu bērnu galvenajiem audzinātājiem.

Ja Somijas bērnu ombuds apsvērtu dzimuma disforijas skarto meiteņu skaita straujo pieaugumu no psihiatrijas vai pat sociālās psiholoģijas viedokļa, varētu lūgt valdību pasūtīt pētījumu par šīs parādības cēloņiem. Tā tas jau darīts Zviedrijā un Lielbritānijā. Tomēr ombuds ignorē šādu iespēju. Ombuds nepievērš vērību, piemēram, tādai problēmai, ka meitenes, kuras cieš no autiskā spektra traucējumiem, ir depresīvas un piedzīvojušas mobingu, pēkšņi sāk sapņot par krūšu dziedzeru izgriešanu un hormonu terapiju.

Atšķirīgs skatījums ir Veselības aprūpes iespēju padomei (COHERE Somija), kas sadarbojas ar Sociālo lietu un veselības ministriju. Sekojot tās izpētē balstītajiem ieteikumiem, jauniešiem, kuri cieš no dzimumu disforijas, pamatā ir jāsniedz psihosociālais atbalsts. Pēc visa spriežot, COHERE Somija neatbalsta nekādu juridisku vecāku tiesību apstrīdēšanu bērnu tiesību uz pašnoteikšanos vārdā.

Iespaids uz vecāku tiesībām

Lai novērtētu sekas, ko radītu no cilvēku pašnoteikšanās tiesību cienīšanas izrietoša “dzimtes juridiskās atzīšanas likuma” pieņemšana un šo tiesību attiecināšana arī uz bērniem, ir lietderīgi pievērst uzmanību līdzīgu juridisko izmaiņu sekām citās valstīs. Labs piemērs ir Kanāda, kur līdzīgas izmaiņas likumdošanā tika pieņemtas jau agrāk.

Kad Kanāda 2017. gadā pieņēma likumprojektu C16, dēvētu par “pretdiskriminācijas” dzimtes identitātes likumu, slavenais psiholoģijas profesors Džordans Pītersons paredzēja, ka likumprojekta uzspiestā runa novedīs pie nopietniem pilsoņu vārda brīvības ierobežojumiem.

Lai gan Pītersona scenāriju sākotnēji vērtēja ar aizdomām, nesenie notikumi šo prognozi ir apstiprinājuši. Robertu Hūglendu, dzimuma maiņu piedzīvojušas meitenes (A. B.) tēvu (C. D.), 2021. gada 16. martā arestēja par to, ka, neievērojot Britu Kolumbijas Augstākās Tiesas 2019. gada 27. februāra lēmumu, viņš savos publiskajos paziņojumos savu meitu dēvēja par meitu. Spriedumā sacīts: “Mēģinājumi pārliecināt A. B. atteikties no dzimuma disforijas ārstēšanas, A. B. uzrunāšana dzimtajā vārdā, vēršanās pie A. B. kā pie meitenes vai viņa uzrunāšana sieviešu personvietniekvārdā tieši vai arī caur trešajām personām tiks uzskatīta par vardarbību ģimenē.”

Roberts Hūglends šobrīd ir arestēts un nodots tiesai par “vardarbību ģimenē” pret savu meitu, kuru viņš uzrunāja kā meitu. 2021. gada 16. aprīlī viņam piesprieda sešu mēnešu cietumsodu un 30 000 dolāru naudas sodu. Pēc Hūglenda aresta Džordans Pītersons savā tviterī rakstīja: “Tas nekad nenotiks, teica tie, kuri manu iestāšanos pret likumprojektu C16 nodēvēja par nepamatotas panikas celšanu. Es izlasīju likumu un redzēju, ka šāds iznākums, tieši pretēji, ir neizbēgams.”

Kad meitene bija 14 gadus veca, psihologs viņu mudināja mainīt dzimumu un bērnu ārsts pieņēma lēmumu uzsākt vīrišķo hormonu terapiju pretēji tēva gribai. Tēvs centās nepieļaut hormonu terapiju, baidoties, ka meita vēlāk nožēlos terapijas neatgriezeniskās sekas – piemēram, balss padziļināšanos un iespējamo neauglību. Viņš jautāja: ”Kas notiks, kad burbulis pārsprāgs un maldi beigsies?… Viņa nekad vairs nevarēs atkal būt meitene ar veselu ķermeni, kādam tam vajadzēja būt… Šie bērni to nesaprot. Kura tad meitene 13 gadu vecumā jau domā par ģimeni un pēcnācējiem?”

Makgila Universitātes profesors Daglass Ferovs uzskata, ka tieši tiesneši, iedrošinot meiteni (A. B.) maldīgi uzskatīt, ka ir iespējams mainīt dzimumu, rīkojas vardarbīgi. Viņš raksta: ”Tiesas mēģinājums pasludināt viņas hromosomas par nebūtiskām pats par sevi ir vardarbības paveids pret ģimeni – šo ģimeni un ikvienu ģimeni… Ne pati A. B., ne tiesneši Boudens un Marzari nevar meiteni pārveidot par zēnu. Arī A. B. padomdevēji un ārsti to nevar, lai cik ļoti viņi censtos.”[6]

Valsts diktēta runa

Pēc Ferova domām, šis gadījums ir uzskatāms piemērs, kā valsts var iegūt varu pār pilsoņiem, mainot juridisko dzimuma/“dzimtes” jēdzienu uz tādu, kuru nosaka tikai subjektīva pieredze. Šajā tiesas prāvā redzams, ka valsts sāk regulēt arī tos verbālās izteiksmes līdzekļus, kas tiek lietoti ģimenē.

Individālā izvēlē balstīta juridiskā dzimuma/“dzimtes” noteikšana ierobežos pilsoņu vārda brīvību un spiedīs viņus rīkoties pretēji acīmredzamiem faktiem. Valsts piespiedīs pilsoņus uzskatīt dažus bioloģiskos vīriešus par sievietēm un dažas bioloģiskās sievietes par vīriešiem, spiedīs cilvēkus teikt to, kam viņi netic, un lietot vārdus, kurus viņi uzskata par aplamiem. Pilsoņi pamazām pieradīs dzīvot sabiedrībā, kurā realitāte ir atkarīga nevis no pašas realitātes struktūras, bet gan no valdības lēmumiem.

Secinājumi

Kad ķermeņa nozīme tiek degradēta un aizstāta ar subjektīvu pieredzi, mēs zaudējam kolektīvo spēju atšķirt faktus no maldiem, patiesību no kļūdām un “kļūstam neaizsargāti pret manipulācijām, kuras izmanto klajus izdomājumus un uzspiestus melus”.[7] Valsts iegūst varu paplašināt savas propagandas ietekmes sfēru, apejot tādas dabīgās identitātes kā māte un tēvs bioloģiskā nozīmē, kā vīrietis un sieviete un to vietā ievietojot juridiskas identitātes, kuras cilvēki definē paši.

Valsts valdība liek cilvēkiem dzīvot saskaņā ar priekšstatiem, kas ir pretrunā novērojamiem faktiem un ētikas principiem. “Tiklīdz meita un dēls, vīrietis un sieviete likumā un valodā tiek fiksēti kā bezķermeniskas personiskas izvēles”, mēs zaudējam saikni ar fizisko realitāti un vārdiem, kas ir nepieciešami, lai šo realitāti aprakstītu.[8]

Profesore Donna M. Hjūza raksta, ka fantāzijas vai jūtas nav leģitīms cilvēktiesību pamats. “Katram cilvēkam,” viņa saka, “ir tiesības uz cieņu, pilsoniskajām tiesībām un cilvēktiesībām. Taču tiesības ir balstītas likumos, patiesībā un zinātniskā realitātē – tur, kur tās vislabāk var balstīt, –, nevis fantāzijās vai sajūtās.”

Tiklīdz indivīdam ir dotas tiesības noteikt savu juridisko dzimumu, sekojot izjūtām, pilsoņi ir spiesti dzīvot iedomātā pasaulē. Iznākumā cieš paši neaizsargātākie sabiedrības locekļi. Kā raksta minētā profesore: “Amerikāņu kreisie politiskie spēki arvien vairāk ienirst savā melu un fantāziju pasaulē, un atšķirībā no QAnon iedomu pasaules par reāliem upuriem kļūst reāli bērni. Transseksuālā fantāzija – uzskats, ka cilvēks var mainīt dzimumu no vīrieša uz sievietes vai no sievietes uz vīrieša, lielākoties nekritiski izplatās tieši kreisajā politiskajā spārnā.”[9]

Oriģināls pieejams kā PDF: Are-parental-rights-threatened_Tapio-2Lejupielādēt

[1]https://valtioneuvosto.fi/en/marin/government-programme/strengthening-the-rule-of-law

[2] Judith Lorber, “Shifting Paradigms and Challenging Categories”, Social Problems 53 (4), 2006, p. 448.

[3]https://www.lausuntopalvelu.fi/FI/Proposal/Participation?proposalId=51d9bd37-ab1b-4beb-9d93-e8e7dd433a39

[4]https://kehraaja.com/kyseenalaista-monella-tapaa-transpolien-toimintatavat-eivat-lapsen-oikeuksien-mukaisia/

[5] Debra Soh, The End of Gender: Debunking the Myths about Sex and Identity in Our Society. New York: Threshold Editions, p. 174.

[6]https://www.firstthings.com/web-exclusives/2019/05/the-new-family-violence

[7]https://www.catholicworldreport.com/2020/04/25/no-more-lies-dissenting-from-gender-ideology-and-the-trans-phenomenon/

[8]https://www.thepublicdiscourse.com/2019/09/56717/

[9]https://4w.pub/fantasy-worlds-on-the-political-right-and-left-qanon-and-trans-sex-beliefs-2/

Īsa cieņas analīze

“Cieņa” varētu būt viens no pēdējo gadu laikā visbiežāk lietotajiem jēdzieniem. Piemēram, brīdī, kad šo rakstu, Latvijas presē var lasīt dažādus iztirzājumus par piedāvāto “naida runas” likumprojektu. Šajos iztirzājumos, kā likums, būs lietots jēdziens “cieņa”, nereti kā sinonīms “tolerancei” un antonīms “naidam” vai “neiecietībai”.

Arī citās valstīs tieši pēdējos gados šo jēdzienu, tas ir, tā ekvivalentus attiecīgajā valodā lieto ar pārsteidzošu neatlaidību. Tie, kas seko līdzi, būs pamanījuši, ka bieži pat cilvēki vai grupējumi, kuri pārstāv pretējas nostājas kādā strīdīgā morālā jautājumā, apelē pie “cieņas” un tās izšķirošā nozīmīguma. Viens šāds paradoksāls “cieņas” lietojums ir tieši šobrīd notiekošās debates Francijas Parlamentā par aktīvās eitanāzijas legalizāciju. Tie, kuri aizstāv likumprojektu, uzsver valsts pienākumu nodrošināt “nomiršanu ar cieņu” vai “cieņpilnu nāvi”. Viņuprāt, ir gadījumi, kuros vienīgais veids, kā uzturēt spēkā cilvēka cieņu (dignité) ir medicīniskiem līdzekļiem panākt viņa nāves iestāšanos. Strīdā par eitanāziju un asistēto pašnāvību “cieņa” burtiski pārtrumpo citus apsvērumus un bažas – tā, it kā noteikta veida “cieņas” izrādīšana būtu galvenais pienākums no valsts iedibinājumu vai citu pilsoņu puses. Nedaudz pārspīlējot, varētu pat teikt, ka svarīgākais, kas mums citiem būtu jāsniedz, ir cieņa. Ja tā, tad vēl jo būtiskāk jānoskaidro, kas tieši ir šī cieņa, kā tā izpaužas un ar kādu rīcību tā citam ir jāizrāda.

Jēdzienu “cieņa” ar līdzīgu svaru lieto arī franču likumprojekta oponenti. Piemēram, rakstnieks un publicists Mišels Velbeks, kurš par sabiedriski nozīmīgiem notikumiem izsakās reti un gandrīz nekad neizmanto savas “viedokļa līdera” iespējas, pirms mēneša laikrakstā LeFigaro publicēja nelielu eseju. Tajā viņš runā par miršanu un nāvi un to noslēdz ar rindkopu par “cieņu”. “Kad kāda valsts – vai sabiedrība, vai civilizācija – nonāk līdz eitanāzijas legalizācijai, tā manās acīs zaudē jebkādu cieņu,” viņš raksta.[1]

Šajā apgalvojumā tas pats jēdziens “cieņa” acīmredzami ir lietots ar pavisam citu nozīmi. Izsakot rakstnieka domu tēzēs un nedaudz izvēršot esejas sākumā minētās premisas, šķiet, ka spriedums ir šāds:

Civilizācijas iedalās tādās, kuras ir pelnījušas cieņu, un tādās, kuras to nav pelnījušas.

Cieņa, ko iedveš vai neiedveš kāda civilizācija, tieši izriet no šīs civilizācijas attieksmes pret šīs civilizācijas locekļu dzīvības vērtību un aizsardzību.

Tīša nevainīgu civilizācijas locekļu dzīvību atņemšana laupa attiecīgajai civilizācijai cieņu.

Salīdzinot šo jēdziena “cieņa” lietojumu ar iepriekš minēto, kļūst labi redzams jēdziena paradokss: prasība noteiktā veidā izrādīt kādam indivīdam cieņu atņem cieņu šīs cieņas izrādītājiem – šajā gadījumā valstij. Kā noprotams, šeit ir runa par cieņu divās dažādās, lai gan ne obligāti vienmēr pretmetīgās nozīmēs. Prasība izrādīt kādam indivīdam cieņu tādā veidā, kādā viņš pats to vēlētos (šajā gadījumā: viņu eitanizējot), var būt pretrunā ar paša darbības veicēja vai šīs darbības pieļāvēja cieņu. Abas cieņas izpratnes viena no otras atšķiras, ja tā var izteikties, divos līmeņos vai divās asīs.

Pirmā nošķīruma ass ir morāla: pēc eitanāzijas oponentu domām, lai kāds būtu pamatojums un lai cik smagi būtu apstākļi, nav iespējams izrādīt kādam cilvēkam cieņu, viņu nogalinot. Cieņas jēdziens eitanāzijas oponentu skatījumā ir neatraujams no rīcības ētiskā izvērtējuma, kurš šajā gadījumā, viņuprāt, ir negatīvs.

Otra cieņas izpratņu nošķīruma ass atdala kopienas locekļu individuālās vēlmes un vajadzības (kuras nenoliedzami ir dažādas, kā arī mainīgas) no kopienas kā veseluma rakstura. Eitanāzijas oponenti neteiktu, ka indivīdu ciešanas ir mazsvarīgas vai ka tām nav jāpievērš uzmanību. Taču viņi teiktu, ka kopienas kā veseluma raksturs, morālā kultūra, idejiskais vektors un vērtības ir nozīmīgākas. Savukārt šo raksturu, kultūru, vektoru un vērtības uztur spēkā noteikti aizliegumi un noteiktu darbību asa nosodīšana.

Var būt kārdinājums sacīt, ka šajā konfliktā saduras individuālistisks skatījums uz cilvēku ar kolektīvisku skatījumu. Ir pat kārdinājums šos abus nosaukt par radikāliem. Bet tas ir pārāk vienkārši. Nav neviena tāda, kuram nekādā mērā un nevienā jautājumā nebūtu būtiski, kāda ir kopiena, kuras loceklis viņš ir. Kopienas raksturs cilvēkiem ir svarīgs vienmēr vai gandrīz vienmēr. Tieši tāpēc jau arī notiek cīņas laikrakstu slejās, vēlēšanu urnās un tiesas zālēs. Kad Velbeks runā par kādas civilizācijas cienīšanu vai necienīšanu, viņš skatās it kā no malas. Bet arī mēs tā darām – uz savu valsti un civilizāciju un citām. Mēs izvērtējam citas kultūras (senatnē pastāvējušas vai joprojām dzīvas), piemēram, pēc tā, kā tās izturas pret invalīdiem, veciem cilvēkiem, grūtniecēm, pedofiliem, slepkavām, senu karu varoņiem, pārtikā izmantotajiem dzīvniekiem un tamlīdzīgi. Visas šīs attieksmes veido to, ko Velbeks sauc par cieņu vai cieņas trūkumu, ko pelna attiecīgā kultūra. Kritēriji, kas nosaka šo cieņu, ir objektīvi tik lielā mērā, cik ir iespējams teikt, ka kanibālu kultūra vai ārstu nogalinātāju kultūra nav kultūra un, kā Velbeks pareizi uzsver, šādu kultūru izzušana nebūtībā nevienam neizraisa žēlumu.

Taču atgriezīsimies pie cieņas un tās paradoksiem. Iespaidīgs materiāls šo paradoksu studijām ir Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra spriedums. Ja atceraties šo spriedumu, tajā bija runa par jēdziena “ģimene” paplašināšanu tādā veidā, lai tas ietvertu arī “stabilā kopdzīvē dzīvojošus viena dzimuma partnerus” un bērnus, kuri aug šādās savienībās. Sprieduma taisītājiem rūpēja nepieciešamība “nodrošināt ekonomisko aizsardzību viendzimuma ģimenēm”, kuras ar šo spriedumu par tādām tika atzītas.

Cieņas jēdziens sprieduma tekstā lietots ar pārsteidzošu neatlaidību un dažādos kontekstos. Piemēram, Secinājumu daļā lasām šādu definīciju: “Ģimene ir sociāla institūcija, kas balstās uz sociālajā realitātē konstatējamām ciešām personiskām saitēm, kuru pamatā ir sapratne un cieņa.”[2] Šajā definīcijā “cieņa”, šķiet, ir vērtējošs starppersonu attiecību raksturojums. Tas, visdrīzāk, lietots kā nedaudz piepacelts sinonīms tādiem jēdzieniem kā pieklājība, iejūtība, pretīmnākšana, atturēšanās no emocionālas un fiziskas vardarbības un tamlīdzīgi. Taču tas neko nepaskaidro par “ģimeni” – vismaz ne tādā nozīmē, kādā tā līdz šim saprasta civillikumā. Vai ģimene beigtu pastāvēt, ja personu starpā izbeigtos vai nu sapratne, vai cieņa, vai arī abi kopā? Nē, jo, piemēram, vecāki, kuri bez “sapratnes” izturas pret savu bērnu pusaudzi, joprojām ir viņa vecāki, un pusaudzis, kurš bez “cieņas” izturas pret saviem vecākiem, joprojām ir viņu bērns un attiecīgi ģimenes loceklis. Vienlaikus, ja atzīstam, ka kopdzīve un attiecības, kas balstās sapratnē un cieņā, juridiskā nozīmē izveido “ģimeni”, nav saprotams, kāpēc kopā dzīvojošo partneru skaitam būtu jāaprobežojas tikai ar diviem, nevis, piemēram, divdesmit diviem.

Tālākā tekstā – iespējams, jūtot, ka skaidrojošajā daļā trūkst pamatojuma, – lasām veselu, gandrīz piecas lappuses garu referātu par “cieņu”, bet ne vairs kā starppersonu attiecību raksturojumu. Šis izklāsts atsaucas uz prasības iesniedzējas pārstāvja apgalvojumu, ka “[v]iendzimuma partneru ģimenes neatzīšana par ģimeni Satversmes 110. panta pirmā teikuma izpratnē [ir] pretrunā ar cilvēka cieņas principu.”[3]

Minētais “cieņas princips” ir izvērsts un skaidrots šādos apgalvojumos (citēšu tikai dažus): “Latvija kā demokrātiska tiesiska valsts balstās uz cilvēka cieņu un brīvību”. “No Latvijas kā neatkarīgas, demokrātiskas un tiesiskas valsts pamatnormas izriet, ka valsts konstitucionāla vērtība ir cilvēka cieņa. Cilvēka cieņa raksturo cilvēku kā augstāko demokrātiskas tiesiskas valsts vērtību. Katra indivīda vērtība ir pamattiesību būtība. Cilvēka cieņa ir jāaizsargā gan attiecībās starp valsti un cilvēku, gan cilvēku savstarpējās attiecībās. (..) Arī Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 1. pantā ir nostiprināts tas, ka visi cilvēki piedzimst brīvi un vienlīdzīgi cieņā un tiesībās.” Kā arī: “Ar cilvēka cieņas principu nav savienojams uzskats, ka viena cilvēka cieņai varētu būt mazāka vērtība nekā cita cilvēka cieņai. Cilvēka cieņas princips neļauj valstij atteikties no pamattiesību nodrošināšanas noteiktai personai vai personu grupai. Sabiedrībā pastāvoši stereotipi nevar kalpot par konstitucionāli attaisnojamu pamatu noteiktas personas vai personu grupas pamattiesību liegšanai vai ierobežošanai demokrātiskā tiesiskā valstī.”[4] Un tamlīdzīgi.

Šajā izklāstā cieņa nozīmē pavisam ko citu. Ir jāpieliek pūles, lai uztvertu atšķirību starp definīciju, kas sniegta minētajā cilvēktiesību deklarācijā, un tādu “cieņas” izpratni, kas pamatotu cilvēku kopdzīves formās vai dzimumdzīvē balstītu ģimenes jēdziena izplūšanu. Cilvēktiesību deklarācija sakņojas viegli kantianizētā dabīgo tiesību teorijā. “Cilvēka cieņa” šajā teorijā apzīmē cieņu, kas ikvienam cilvēkam pienākas substanciāli, proti, tikai tāpēc, ka viņš ir cilvēks. Šī cieņa nenorāda ne uz ko citu, kā vienīgi uz to, ka pastāv no cilvēka iedabas izrietošas cilvēka pamattiesības, kuras nekāda valsts un nekāds valstisks veidojums cilvēkam nedrīkst atņemt. Šajā kontekstā “cieņa” līdzinās neredzamam morālam aplokam ap cilvēka personu. Šādā nozīmē cieņa neko nepasaka par to, kāds cilvēks ir un kā ir vērtējamas viņa izvēles. Šo cieņas nozīmi var skaidri redzēt, piemēram, aizliegumā cilvēku ieslodzīt bez tiesas sprieduma vai cietumā spīdzināt – pat tajos gadījumos, kad šī cilvēka rīcība būtu augstākā mērā nosodāma vai arī šis cilvēks radītu sabiedrībai nopietnu apdraudējumu.

Satversmes tiesas sprieduma iztirzājumā “cieņas” jēdziens izslīd ārā no pamattiesību nozīmes un pakāpeniski iegūst pavisam citu jēgu. No tā, ka cilvēkam piemīt substanciāla cieņa, tagad it kā izriet, ka būtu arī jāciena cilvēka dzīves izvēles. Tālāk, piemēram, lasām: “Viens no personas privātās dzīves elementiem ir tās dzimumuzvedība. Personas dzimumuzvedības brīvība ir aizsargājama neatkarīgi no tā, kādā formā tā izpaužas vai kāda ir personas seksuālā orientācija.”[5] Šajā teikumā, kas seko iepriekš minētajam izklāstam, vārds “cieņa” nav lietots, taču tā jēga šķiet ietverta vārdā “aizsargājama”. No substanciālas cieņas pārslīdēdami uz cieņu pret rīcību, teksta autori, liekas, nepamana apgalvojuma absurdumu. Vai tiešām viņi uzskata, ka jebkāda cilvēka dzimumuzvedība valstij ir “jāaizsargā”? Nevēlos šeit izvērsties par dažādām darbībām, par kurām šad tad ar izbrīnu var lasīt un kuras vēl tagad nozares speciālisti klasificē kā smagas perversijas – turklāt vismaz dažas no tām ir cilvēku veselībai bīstamas un diezgan daudzas es aprakstītu kā tādas, kuras, tieši pretēji, pazemo cilvēka cieņu. No tā, ka valsts pieaugušu cilvēku dzimumdzīves izvēlēs neiejaucas, nepavisam neizriet, ka plašais un izdomas bagātais cilvēku dzimumdzīves izvēļu klāsts ir “jāaizsargā” vai pret to ir jājūt “cieņa”.

Citiem vārdiem sakot, šiem abiem apgalvojumiem nav nekā kopīga, ja neskaita jēdzienu “cieņa”:

Visiem cilvēkiem no dabas piemīt neatraujama cieņa.

Valstij ir jāciena un attiecīgi jāaizsargā cilvēku dzimumdzīve un kopdzīves izvēles.

Patiesībā vēl vairāk: otrā apgalvojuma pamatojums ir pretrunā ar pirmā apgalvojuma teorētisko pamatojumu, tāpēc otrā minētā “cieņa” var būt pretrunā ar pirmo. Rietumu tradīcijā cilvēka iedaba, kura balsta pamattiesības un cieņu, ir saprātīga un brīva. Tā saprātīgi izšķir labu no ļauna un brīvi spēj sekot labajam. Tieši tādā nozīmē mēs varam par kādu cilvēku sacīt, ka mēs viņu cienām vai necienām. Tas ir spriedums par viņa rīcību un attieksmi. Jo, ja viņš nav saprātīgs un nav brīvs, šiem vārdiem nav nekādas nozīmes. Mēs sakām, ka cienām cilvēku, kurš rīkojies taisnīgi vai pacietīgi panesis grūtības. Mēs sakām, ka necienām cilvēku, kurš aizņemas, zinot, ka nevarēs atdot, vai kurš nerūpējas par slimu radinieku, lai gan ir tāda iespēja. Mēs cienām godprātīgos, bet necienām meļus.

Rakstot likumprojektus un tiesas spriedumus bez skaidrām, jēgpilnām noteiksmēm un sapludinot kopā dažādas cieņas nozīmes, civilizācijas locekļi tiek radināti domāt, ka “cieņa” ir kaut kas, kas viņiem pienākas automātiski. Pienākas kā atbilde uz prasību vai vajadzību. Velbeka aprakstītajā gadījumā notiek tieši tāpat: vēlmes izpildīšanu vienādo ar pienākošās cieņas izrādīšanu. Tā veidojas civilizācija, kura apkalpo aizvien sašķeltākus un savtīgākus indivīdus un kura pati sev nolaupa objektīvus morālus kritērijus, kas ļautu izdarīt nošķīrumus starp dzimumdzīvēm un dzīvesstiliem, kuri pelnījuši cieņu, un tādiem, kuri nav. Franču rakstniekam taisnība – par šādu civilizāciju izzušanu vai nomaiņu nevienam nav žēl.

[1] Michel Houellebecq, LeFigaro, Avril 5, 2021; angļu tulkojums: https://unherd.com/2021/04/how-france-lost-her-dignity.

[2] Latvijas republikas Satversmes tiesas spriedums Latvijas Republikas vārdā Rīgā 2020. gada 12. novembrī lietā Nr. 2019-33-01: https://www.satv.tiesa.gov.lv/wp-content/uploads/2019/12/2019-33-01_Spriedums-3.pdf, 24. lpp.

[3]Ibid., 4. lpp.

[4]Ibid., 23.–25. lpp.

[5]Ibid., 25. lpp.

Divas Latvijas luterānisma sejas

Latvija vairāk kā astoņus gadsimtus reliģiski un konfesionāli pieder kristīgās civilizācijas Rietumu spārnam. Tomēr pēcokupācijas gados, pretēji Rietumu tendencēm, kristietība vairāk ir asociējusies ar konservatīvām vērtībām. Reliģisko procesu vērotājs var konstatēt šī Latvijas kristiešu konservatīvisma savdabību – līdz šim brīdim vienveidīgu ekumenismu un vienlaikus pamalē briestošās pārmaiņas, kuras var mainīt pastāvošo liberālo/konservatīvo kristiešu spēku samēru. Līdzās labi zināmiem kristīgi konservatīviem spēlētajiem, kuriem oponē neliels liberālo kristiešu mazākums, nosacītu konsolidācijas fāzi ir sasniedzis Latvijā vēl ne tik pamanāms, bet potenciāli nozīmīgs liberāls spēks.

Vispirms jāpaskaidro turpmāk sastopamo jēdzienu lietojums. Apzīmējumi konservatīvs/liberāls, apzinoties to politisko izcelsmi un teorētisko nosacītību, te lietoti, jo ļauj salīdzināt divu kristiešu grupu nereti pretējās praktiskās izvēles un atšķirīgās teoloģiskās pieejas. Liberālā kristietība Bībeli skaidro šodienas populāro intelektuālo un kultūras strāvojumu kontekstā,[1] upurējot klasiskās teoloģiskās pamatdoktrīnas. Teoloģiskais liberālisms apšauba vēsturisko mācību par Bībeles patiesumu, Bībeles Dieva ekskluzivitāti un Jēzu Kristu kā Dievcilvēku un universālu Pestītāju. Praksē šodienas liberāļi visbiežāk ordinē (ievada garīdznieka kārtā) sievietes[2] un pieņem laikmeta gara diktētās mācības par dzīvību (mākslīgo abortu un eitanāziju) un dzimuma identitāti. Piemēram, viendzimuma attiecības viņi atzīst par kristīgajai mācībai atbilstošu praksi. Sieviešu ordinācijas pieļaušana ir paradigmātisks teoloģiskā liberālisma piemērs. Tajā, kā augstāku autoritāti stādot laikmeta egalitāros strāvojumus, ir notikusi atkāpšanās no vēsturiskās bibliskās mācības par kalpošanas amatu. Īsumā, liberālo kristietību nereti raksturo vēsturiski kritiskās metodes lietojums attiecībā uz Bībeles mācību, kas paredz augstāku autoritāti piešķirt kritizējošajam cilvēka prātam, nevis Svētajos Rakstos atklātajam Dieva Vārdam.

Konservatīvā kristietība[3] Bībeli skaidro, sekojot klasiskās teoloģijas pamatdoktrīnām (bibliski konservatīvi jeb iespējami tuvāk bibliskā stāsta vienkāršajai nozīmei). Tā visbiežāk ordinē tikai vīriešus, kā nebiblisku noraida mērķtiecīgu dzīvības izdzēšanu un par kristīgi neattaisnojamām atzīst dažādas dzimuma identitātes variāciju teorijas un prakses.

Svarīgi piebilst, ka, veidojot attiecības ar sabiedrību, kristietībai vēsturiski nav bijusi viena atbilde uz attiecīgajā laikmetā izplatītu uzskatu pieņemšanu vai noraidīšanu. Šīs attiecības ir dinamiskas. Reizēm pāreja no pieņemšanas uz noraidījumu ir bijusi strauja, citreiz – pakāpeniska. Turklāt sabiedrība ir ietekmējusi baznīcu un kristiešus, un arī kristieši – sabiedrību. Valdošais modelis ir pretruna vai konflikts. Piemēram, Romas impērijā kristieši atšķīrās ar savu no laulības svētuma mācības izrietošo seksuālo ētiku. Viņus atšķīra arī attieksme pret dzīvības neaizskaramību laikā, kad zīdaiņu nonāvēšana bija ierasta prakse. Savukārt Trešajā Reihā vācu baznīca atturējās no nacistu zvērību kritikas, tādējādi rādot, kas notiek, kad baznīca pieskaņojas sabiedrībai un valstij.

Par Latvijas kristietības konservatīvismu

Visbiežākais skaidrojums Rietumu kristietības konservatīvismam Latvijā ir – “tāpēc, ka okupācijas režīms…” ar parasti sekojošu pozitīvu vai negatīvu vērtējumu. Tam var piekrist. Tomēr svarīgi minēt, ka Latvijas kristietības īpatnība uz apkārtējo valstu fona ir šobrīd pastāvošais ļoti dažādais konfesionālais vai ekumeniskais, kā parasti mēdz teikt, formāts. Latvijas kristiešu vairākums ir konservatīvs neatkarīgi no konfesionālās piederības.

Latvijā, līdzās vairumam reformācijas ietvaros tapušām Rietumu kristietības konfesijām un pēdējā simtgadē pieaugušām evaņģelikāļu kustībām, Austrumu kristietību pārstāv viena no trim lielākajām Latvijas konfesijām – krievu (Maskavas patriarhāta) pareizticīgo baznīca un vecticībnieki. Abas atsevišķi neapskatīsim, jo tās iederas šīs kristietības daļas globālajā salīdzinoši konservatīvajā kontekstā.

Atšķirība starp liberālo un konservatīvo pieeju krietni vairāk ir skārusi pēcreformācijas Rietumu kristietību Latvijā. Te īpaši neskarsim Romas katoļus, kuri kopumā iekļaujas savas konfesijas konservatīvajā plūdumā, kas raksturīgs centrālajai un Austrumeiropai un kur pirmo vijoli spēlē Polija. Tāpēc nav īpašs pārsteigums, ka Romas katoļi kopā ar pareizticīgajiem ir viens no konservatīvās kristietības pamatiem ne tikai Latvijā, bet visā reģionā.

Citas reformācijas laika konfesijas ir ļoti dažādas. No izmērā mazākām baznīcām labāk pazīstamās baptistu, septītās dienas adventistu un evaņģelikāļu kustības ir drīzāk konservatīvas. Šķietami mazāk pazīstamās – anglikāņi[4] un metodisti[5] – ir drīzāk liberālas. Tās atsevišķi neapskatīsim, jo to konservatīvā vai liberālā teoloģija un prakse Latvijas sabiedrību ietekmē maz (vai nemaz).

Padziļinātu uzmanību pievērsīsim Latvijas konservatīvo kopumā īpatnajiem luterāņiem vairāku iemeslu dēļ:
(1) Līdz 2. Pasaules kara beigām luteriskā baznīca Latvijā bija de factotautas baznīca ar joprojām salīdzinoši lielu ietekmi sabiedrībā, jo tai bija visplašākā pārstāvība un vislielākā vēsturiskā “pēda”.
(2) Latvijas luterāņi ar nelieliem izņēmumiem atšķiras no reģiona lielajām vēsturiski luteriskajām, bet šobrīd liberālajām baznīcām kaimiņos, īpaši Skandināvijā.
(3) Vēl nesenā pagātnē Latvijas luterāņus pašus teoloģiski varēja pieskaitīt liberālajam flangam, piemēram, sieviešu ordinācijas jautājumā.
(4) Luterāņi ir vienīgā lielā Latvijas konfesija ar divām ietekmīgām draudžu apvienībām jeb baznīcām, no kurām viena vērtējama kā konservatīva, bet otra – kā liberāla.

Luterāņu īpatnības Latvijā (1): senākā vienotība – sašķeltība – nenotikusī vienotība

2. Pasaules kara rezultātā latviešu tauta tika sašķelta divās nevienādās daļās. Galvenokārt Rietumeiropā un Amerikā izveidojās diezgan liela trimdas kopiena (~15% no visa pirmskara Latvijas iedzīvotāju skaita), kas laikā līdz neatkarības atgūšanai saglabāja ļoti augstu pašorganizācijas līmeni. Salīdzinot ar Latvijā palikušajiem, trimdas kopienai bija raksturīgs proporcionāli lielāks augsti kvalificētu dažādu sabiedrisko, ekonomisko, akadēmisko un kultūras darbinieku īpatsvars. Tāpēc trimdas ietekmi uz notikumiem Latvijā nedrīkst novērtēt pārāk zemu.

Eksīls luterisko baznīcu sadalīja divās daļās: galvenokārt Latvijā balstītajā Latvijas Evaņģēliski luteriskajā baznīcā (LELB) un galvenokārt ārpus Latvijas balstītajā Latvijas Evaņģēliski luteriskajā baznīcā ārpus Latvijas (LELBāL) jeb Latvijas Evaņģēliski luteriskā baznīca pasaulē (LELBP).[6] Okupācijas laikā LELB bija skaitliski lielāka (dokumentāli gan to nevar pierādīt, jo okupācijas laikā šādu statistiku nevarēja iegūt). Par spīti pretkristīgā režīma īstenotajai baznīcas nomākšanai LELB tolaik netieši ietekmēja Latvijas sabiedrību.[7] Savukārt ekonomisko izaugsmi piedzīvojušie Rietumi LELBāL nodrošināja daudz augstāku labklājību. Trimdā bija devies liels skaits akadēmiski izglītoto teoloģijas pasniedzēju un mācītāju. Latvijā palika ļoti ierobežots mācītāju resurss, kuru turpmākā pretkristīgā režīma spiediens vēl vairāk vājināja. Okupācijas laikā LELBāL daudz ietekmējās no savām mītnes zemes baznīcām Rietumos. Tur savukārt arvien vairāk valdīja liberālā teoloģija. Taču LELB, kaut ar ierobežotu teoloģisko darbību, palika kā vajāta (“geto”) baznīca un atradās bibliski konservatīvas teoloģijas un citu Latvijas konfesiju spēcīgā ietekmē.

Tomēr ierobežotā apjomā liberālās teoloģijas ietekme bija vērojama arī okupācijas laika LELB. Piemēram, 1975. gadā LELB ordinēja pirmo mācītāju sievieti.[8] LELB arī līdzdarbojās dažādās starptautiskās un ekumeniskās organizācijās. Savā ziņā okupācijas laikā abas latviešu luteriskās baznīcas daļas saglabāja gana tuvu teoloģisko kopību, un tās būtu grūti vienu no otras nošķirt.

Pēc neatkarības atgūšanas abas nošķirtās daļas strādāja pie apvienošanās. Traucēja dažādas galvenokārt baznīcpolitiskas un personiskas nesaskaņas, kuras gan nevarētu raksturot kā teoloģiskas. Proti, tās nevarētu raksturot kā šķeļošas liberālā un attiecīgi konservatīvā flangā. Piemēram, LELB arhibīskaps Kārlis Gailītis tam laikam strīdīgāko teoloģisko jautājumu par sieviešu ordinēšanu skatīja tāpat kā LELBāL (proti, liberāli) un postulēja, ka tā ir viena no viņa darbības prioritātēm.[9]

Savdabīgi piemērots brīdis pāriet jaunā attiecību fāzē un panākt abu reiz vienotās baznīcas daļu apvienošanos radās 1992./1993. gadu mijā. Tad ar pusotra mēneša starpību mūžībā aizgāja LELB un LELBāL vadītāji. Apvienošanās procesā bija paredzētas abu baznīcu vadītāju vēlēšanas; viņi tad arī veidotu nākamo kopējo latviešu luterisko baznīcu.

Tomēr šī iecere izgāzās LELB 1993. gada sinodē. Iepriekš piedāvātā kandidāta vietā par LELB vadītāju ievēlēja sinodē izvirzītu konkurējošo kandidātu – gados salīdzinoši jauno Jāni Vanagu. Viņš pirms balsojuma paziņoja, ka ievēlēšanas gadījumā neturpinās jau iegājušos sieviešu ordinācijas praksi. Savukārt par LELBāL arhibīskapu kļuva Elmārs Ernsts Rozītis. Līdz ar to kopš 1993. gada abas baznīcas – sākotnēji palēnām, bet arvien neatgriezeniskāk – sāka iet pretējos teoloģiskos virzienos.

Šobrīd abas baznīcas ir attālinājušās tik ļoti, ka grūti atrast kādus kopīgus saskares punktus. Vienota baznīcu vadība paliek neiespējams sapnis, lai gan šāds scenārijs ir īstenojies Latvijas luterāņiem vēsturiski vistuvākajā Igaunijas luterāņu baznīcā.

Luterāņu īpatnības Latvijā (2): nenotikusī vienotība – notikusī sašķeltība

Laiku, kopš LELB vadībā nonāca Jānis Vanags, iezīmējušas vairākas teoloģiska rakstura pārvirzes un jautājumi, kuros LELB un LELBāL ieņēma atšķirīgu nostāju. Daži šie jautājumi plašākai publikai, iespējams, palikuši nepamanīti.

Vispirms par redzamākajām teoloģiskajām pārvirzēm. Pirms abas baznīcas sāka attālināties, starptautiski un ekumeniski tās bija stipri līdzīgas. Abas bija dalībnieki Pasaules baznīcu padomē (PBP) un Pasaules luterāņu federācijā (PLF). Kopš 1993. gada LELB, kas joprojām skaitās abu šo organizāciju sastāvā, savas aktivitātes tajās ir samazinājusi līdz minimumam. Turklāt 2001. gadā LELB noslēdza altāra un kanceles sadraudzi ar vadošo pasaules konservatīvo luterāņu baznīcu – ASV Misūri sinodi. LELB gatavojas iestāties Starptautiskajā luterāņu padomē – konservatīvu baznīcu apvienībā. 1993. gadā abas latviešu luterāņu baznīcas bija sarunu procesā, lai pievienotos anglikāņu un Skandināvijas luterāņu apvienībai – t. s. Porvo deklarācijai. LELBāL 2014. gadā tai pievienojās, taču LELB arvien ir tikai novērotāja statusā. Tātad abas baznīcas ir spērušas soļus visnotaļ pretējos teoloģiskos virzienos.

Jautājums par sieviešu ordināciju LELB vadītāju Jāni Vanagu pavada visus arhibīskapa kalpošanas gadus un ir kļuvis par viņa zīmolu. Tikai vīriešu kārtas ticīgo ordināciju viņš pamato Bībeles skaidrajās vadlīnijās un Baznīcas vēstures tradīcijā. Tas, ko Vanaga oponenti no savas puses dogmatiski skaidro kā diktatorisku tendenci, Vanaga skatījumā ir vienkāršā Bībeles mācība. Veidojas viedokļu sadursme, kas ne tikai ir attālinājusi LELB no LELBP, kura 2010. gadā no jauna apstiprināja savu doktrinālo redzējumu,[10] bet arī tuvinājusi LELB citām Latvijas konservatīvajām konfesijām. Tādējādi luteriskās baznīcas vadītāja veicinātais teoloģiskais kurss ir radījis situāciju, kurā trīs lielākās un citas mazākas Latvijas baznīcas un ticīgo grupas morāles jautājumos spēj paust vienotu viedokli attiecībā pret valsti un sabiedrību – līdzīgi valstīm, kurās tāda privilēģija ir tikai vienai dominējošai konfesijai (piemēram, Polijā).

Kopš 1993. gada atsevišķi notikumi ir uzskatāmi parādījuši abu luterisko baznīcu savstarpējo atsvešinātību un pieaugošo neatkarību. Sākotnēji šie soļi cilvēkiem no malas bija gandrīz nepamanāmi. Piemēram, maz ar luterisko baznīcu nesaistītu cilvēku zina, ka 1994. gadā par Latvijas Universitātes (LU) Teoloģijas Fakultātes (TF) dekānu tika ievēlēts LELBāL mācītājs Vilis Vārsbergs (1929–2012). Viņa vadībā šī mācību iestāde nostājās atklātā un ļoti krasā opozīcijā LELB arhibīskapam Jānim Vanagam un viņa īstenotajai baznīcas politikai, vienlaikus attīstot un padziļinot visa veida sadarbību ar LELBāL. Ja 1990. gadā LELB organiska sastāvdaļa – tās Teoloģiskais seminārs – tika pievienots LU kā atjaunotā TF, tad vadības un mācībspēku iespaidā TF jau salīdzinoši īsā laikā teoloģiski kļuva gandrīz par LELBāL sastāvdaļu. Lai arī TF sevi pozicionē kā akadēmisku (t. i., konfesionāli neitrālu) mācību iestādi, TF praktiskā teoloģiskā, ekleziālā un sabiedriskā darbība liecina par LELBāL/LELBP oficiālās doktrīnas nostiprināšanos Latvijas nodokļu maksātāju uzturētā izglītības iestādē. Presē un citos plašsaziņas līdzekļos TF jau gadiem kalpo par avotu, no kura žurnālisti smeļ atsevišķu kristiešu atbalstu liberālos un progresīvos jautājumos, kuros Latvijas lielākās konfesijas ir prognozējami konservatīvas.

Ja TF var uzskatīt par pirmo nepārprotami ar LELBāL saistīto organizāciju Latvijā, tad kā nākošo LELBāL sastāvdaļu var uzskatīt 2009. gadā izveidoto Rīgas evaņģēlisko draudzi. Kopš dibināšanas tā apvienoja galvenokārt repatriējušos trimdas latviešus un LELBāL teoloģijai simpatizējošus Latvijas latviešus, un to vadīja LELBāL mācītāji. Likumsakarīgs ir šīs draudzes 2010. gada lūgums to uzņemt LELBāL.[11]

Kopš 2010. gada vairāki LELB notikuši pavērsieni LELBP pārstāvniecību ir paplašinājuši – galvenokārt saistībā ar Sigurda Sproģa (1941–2013) savulaik vadītajām un LELB pametušajām Aizputes, Cīravas un Valtaiķu draudzēm, tomēr ne tikai. Kā vainagojumu šim veidošanās procesam jāskata LELBP (tobrīd vēl LELBāL) atsevišķa Latvijas apgabala izveide 2016. gadā. Tā pasvītro Latvijas luterāņu pašreizējo stāvokli – senāk vienas baznīcas divas jau izteikti atšķirīgu teoloģiju struktūras.

LELBP Latvijas apgabals – ietekmīgs spēlētājs konfesiju kartē

Ir apritējuši pieci gadi kopš LELBP Latvijas apgabala izveides. Tā kā šī konfesija teoloģiski liberālās ievirzes dēļ atšķiras no LELB un Latvijas kristiešu konservatīvā vairākuma, jāizvērtē LELBP Latvijas apgabala nosacīti stiprās un vājās puses. Tas varētu palīdzēt saprast apgabala tālāko iespējamo ietekmi uz kristīgā liberālisma un konservatīvisma strīdiem Latvijas sabiedrībā. Vai LELBP Latvijas apgabals būtu vērtējams tāpat kā izmērā līdzīgā metodistu baznīca?[12]

Par spēcīgo pusi runājot, 2021. gada pavasarī LELBP Latvijas apgabals ir stabila struktūra ar 13 garīdzniekiem, 6 draudzēm un 5 kopām (atbilstoši Latvijas apgabala noteikumiem, ar mazāk kā 20 locekļiem)[13] un, aptuveni rēķinot, vismaz 600–800 draudžu apmeklētājiem vai locekļiem. Izmērā ziņā tas ir līdzīgi Augsburgas ticības apliecības luterāņiem vai dievturiem.[14] Līdz ar to LELBP Latvijas apgabals uzskatāms par Latvijas mērogiem mazu draudžu struktūru jeb baznīcu.

Tomēr svarīgi ņemt vērā iepriekš minēto, proti, ka Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultāte savā darbībā ir LELBP teoloģiju pārstāvoša, veicinoša un izplatoša akadēmiska iestāde. Latvijā tikai nedaudzām konfesijām ir savas akadēmiskās mācību iestādes, tāpēc LELBP pilnīgi noteikti izceļas ar noteicošo balsi TF. Attiecīgi, šādai salīdzinoši nelielai draudžu kopībai ir spēcīgs institucionālais atbalsts.

Kāds ir šī jaunā apgabala tēls sabiedrībā? Atpazīstamībai nāk par labu LELBP Latvijas apgabala lietotais pašapzīmējums luterāņi, jo vidējais latvietis sevi saprot kā luterāni.[15] Tā kā LELBP “modernizējošā” ievirze doktrinālos apsvērumus pārsvarā pakārto valdošajiem laikmetīgās modes vējiem, tā bauda šī brīža Rietumu liberālās vērtības pārstāvošās sabiedrības daļas atbalstu, īpaši sieviešu ordinācijas ieviešanā un viendzimuma attiecību (un citu ar dzīvību un dzimumu saistītu jauninājumu) popularizācijā. Šobrīd Latvijas sabiedrībā šīs uzskatu grupas piekritēju daļa nav vairākumā. Tomēr šo uzskatu virzībai (“gatavināšanai”, kā to reizēm sauc) liels atbalsts ir rodams iecienītos plašsaziņas līdzekļos. Tas ilgtermiņā var ievērojami veicināt LELBP atpazīstamību.

Ņemot vērā LELBP starptautisko identitāti, reti kura baznīca Latvijā var līdzināties LELBP starptautiskās atpazīstamības, sakaru un sadarbības iespēju ziņā – īpaši ar reģionālajām māsu baznīcām (sevišķi Skandināvijā un Vācijā).

Nevar ignorēt vēl vienu neteoloģisku, t. i., politisku un ekonomisku faktoru, kurā LELBP ir lielas priekšrocības, pateicoties šobrīd Latvijā tik prioritārajai “trimdas politikai”. Daudzām LELBP draudzēm ir krietni lielākas finanšu iespējas nekā vidusmēra Latvijas draudzēm.

Kopsavelkot LELBP Latvijas apgabala spēcīgās puses, jāsecina, ka, par spīti nelielajam izmēram, tā ietekme vairākos aspektos (akadēmiskā, starptautiskā, plašsaziņas līdzekļu atbalsta, ekonomiskā un politiskā ziņā) ļauj LELBP Latvijas apgabalu vērtēt kā vienu no nākotnē potenciāli ietekmīgākajām Latvijas konfesijām. Tai jau šobrīd ir manāma klātbūtne medijos un ir resursi, kuru daudzām citām konfesijām trūkst.

Pievēršoties vājajām pusēm, vispirms krīt acīs neskaidrība saistībā ar pašapzīmējumu un terminu luterāņi. Bez LELB un LELBP Latvijas apgabala par atpazīstamību (un par luterāņu vārdu) cīnās vēl vismaz viena draudžu apvienība (Augsburgas ticības apliecības jeb Konfesionālo luterāņu baznīca), kā arī dažādi brīvmācītāji, kas ir vai nav bijuši saistīti ar LELB. Tāpēc LELBP Latvijas apgabalam nenovēršami draud zināms apjukums, paredzami drīz plašākā sabiedrībā raisot diskusiju par vārda “luterisks” nozīmi un tā saistību ar konservatīvu vai liberālu pieeju teoloģijai un sabiedrībā aktuāliem jautājumiem.

Vēl jāmin LELBP Latvijas apgabala ievērojami mazākā atpazīstamība, proti, tā pārstāvji, mācītāji un vadītāji nav pietiekami “pamanāmi”. Pamanāmību neveicina arī reliģiskās infrastruktūras, t. i., atsevišķu dievnamu trūkums. Latvijas iedzīvotāji dažādu kulturāli emocionālu iemeslu dēļ draudzi bez sava dievnama, tikai ar pulcēšanos laicīgās telpās, nereti uzskata par “sektu”. Pagaidām izteiktākā atšķirība starp LELBP Latvijas apgabalu un citiem luterāņiem (un vairumu citu Latvijas konfesiju) ir tikai nostāja sieviešu ordinācijas un morāles mācības jautājumos. Šie jautājumi ir būtiski baznīcas lietās zinošākiem cilvēkiem, bet plašākai sabiedrībai – ne visai. Šo mīnusu varētu mainīt kāda populāra cilvēka iekļaušanās LELBP Latvijas apgabalā: piemēram, ja bijušais LELB mācītājs un sabiedrībā pazīstamais Juris Rubenis paziņotu par savu iestāšanos LELBP vai reģistrētos kā šīs baznīcas mācītājs (šim solim diez vai būtu teoloģiski šķēršļi).

Kopsavelkot LELBP Latvijas apgabala nosacīti stipros un vājos punktus, no vienas puses LELBP Latvijas apgabalu varētu iedalīt pie skaita un ietekmes ziņā mazajām Latvijas konfesijām, tomēr minētie stiprie punkti to darīt liedz. Rezultātā var izteikt minējumu, ka, turpinoties pašreizējām tendencēm, jau šobrīd LELBP Latvijas apgabalam piemīt iespēja izaugt par nopietnu dalībnieku Latvijas konfesionālajā ainā un kļūt par vadošo spēlētāju nekonservatīvās kristietības daļā. Spriežot pēc ekumeniskajām tendencēm LELBP teoloģiskajā darbībā (piemēram, dalību Porvo), kā arī PLF atvērto pieeju teoloģijai, ir liela varbūtība, ka LELBP un tās Latvijas apgabals jau pārskatāmā nākotnē de facto kļūs par latviešu liberālās kristietības vienojošo platformu. Tajā uz federatīviem pamatiem vai citādi varētu ieplūst jau esošie mazie liberālās kristietības elementi (piemēram, metodisti), kā arī mācītāji un liberālas kristiešu grupas, kuras ir pametušas konservatīvās konfesijas (piemēram, teoloģiskā strīdā plosītā Septītās Dienas adventistu draudzes daļa[16]).

Tādējādi pārskatāmā nākotnē LELBP Latvijas apgabals, pateicoties savai neproporcionālajai ietekmei, varētu mainīt pastāvošo liberālo/konservatīvo Latvijas kristietības samēru un monolītumu. Turklāt dažādu vēsturisku iemeslu dēļ šīs konfesijas ietekmes pieaugums var skart arī plašākas Latvijas konservatīvās domas ilgtspējību sabiedrībā. Jau šobrīd pie LELBP Latvijas apgabala (pārsvarā TF) teoloģisku atbalstu meklē arī laicīgās liberālās politikas un sabiedriskā viedokļa veidotāji.

Post scriptum. Pēc raksta autora līguma pievienojam vienu no komentāriem, lai tam pievērstu lasītāju uzmanību:

Paldies par rakstu! Konspektīvs ieskats ev. luterāņu cīņās un arī pamatotas prognozes. Tāpat rakstītajam par LELBP neproporcionālo ietekmi ir pilnībā jāpiekrīt. Par to liecina gan Latvijas Universitātes Teoloģijas Fakultātes docētāju ievēlēšana Rīgas Domē pēdējās vēlēšanās no ļoti liberālas partijas saraksta, gan panākumi tiesu varas frontē un Saeimā.
Bez jaunās luterāņu baznīcas uzvaras konstitucionālās tiesas un likumdevēju laukā šīs apraksts manuprāt ir nepilnīgs, kamdēļ ceru autors nepiebildīs, ka tos šai komentārā arī piefiksēšu. Starp citu abi notikumi labi parāda attieksmi pret konservatīvismu kā tādu. Sākšu ar Satversmes tiesu.
Satversmes tiesa pieņēma 2018. gada 26. aprīļa spriedumu lietā Nr. 2017-18-01. Konkrētā lieta tika ierosināta pēc Augstākās tiesas pieteikuma un saistījās ar pareizticīgo baznīcas draudžu centieniem reģistrēties reliģisko organizāciju un to iestāžu reģistrā. Zīmīgi, ka Satversmes tiesa negaidīti savu viedokli aicināja izteikt ne tikai ekspertus, bet arī “Latvijas Evaņģēliski Luterisko Baznīcu” un arī Latvijas Evaņģēliski luterisko baznīca ārpus Latvijas (tā brīža LELBP nosaukums). Skata pēc arī vēl dažas reliģiskas organizācijas. Šāda Satversmes tiesas izvēle uzskatāma mazākā mērā par pārsteidzošu (protams, ja neņem vērā viņu neproporcionālo ietekmi). Acīs iekrīt arī tas, ka spriedumā, LELBāL pieminot, tiesa gari un plaši skaidro tās statusu. LELBāL, kā to norāda Satversmes tiesa savā spriedumā, esot ’’darbojoties ārpus okupētās Latvijas robežām, esot nodrošinājusi Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas 1928. gada satversmes, tradīciju un administratīvo pamatprincipu nepārtrauktību’’ utt. Bez šaubām šāds plašāks skaidrojums dod iespēju LELBāL pārstāvošiem juristiem atsaukties uz šo to un apstrīdēt LELB tiesības uz tādu pašu skaidrojumu, jo to taču ir teikusi augstākā tiesu instance Latvijā! Satversmes tiesas spriedumā šāds skaidrojums iegūst īpašu nozīmi un ir pielīdzināms likuma skaidrojumam. Turklāt interesanti, ka, lai arī spriedums nav nekādā sakarā ar luterāņiem (tas ir par alternatīvu pareizticīgo draudžu nereģistrēšanu), spriedumā tiek ierakstīts tiesas vērtējums par LELBāL rakstot, ka tā ’’nevarot tikt reģistrēta Latvijā kā reliģiskā savienība (baznīca), jo uz to tiekot attiecināts pārreģistrācijas pienākums un viena evaņģēliski luteriskajai konfesijai piederīga reliģiskā savienība jau esot reģistrēta. Tādējādi Latvijas Evaņģēliski luteriskajai baznīcai ārpus Latvijas esot atņemta iespēja īstenot vairākas būtiskas tiesības. Ņemot vērā minēto, vajagot atzīt, ka apstrīdētajās normās ietvertais regulējums ierobežo ne tikai Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas ārpus Latvijas tiesības tikt reģistrētai kā reliģiskajai savienībai (baznīcai) un īstenot no reliģiskās savienības statusa izrietošās tiesības, bet arī to draudžu tiesības, kuras vēlas izstāties no 1946. gada Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas, un to personu tiesības, kuras ir vai vēlas būt piederīgas Latvijas Evaņģēliski luteriskajai baznīcai ārpus Latvijas. Ņemot vērā to, ka Latvijas Evaņģēliski luteriskajai baznīcai ārpus Latvijas un tās draudzēm liegts apvienoties hierarhiski augstākas pakāpes reliģiskās organizācijas formā un tieši ar šo liegumu tiek ierobežota iespēja īstenot būtiskas ar reliģijas brīvību saistītas tiesības, varot secināt, ka apstrīdētās normas ierobežo Satversmes 99. un 102. pantā nostiprinātās pamattiesības. Apstrīdētās normas liedzot 1928. gada Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas darbības nepārtrauktai turpinātājai reģistrēties kā pie luterāņu konfesijas piederīgai reliģiskajai savienībai (baznīcai) un nostādot privileģētā stāvoklī citas luterāņu konfesijas baznīcas. Tas esot pretrunā arī ar Neatkarības deklarāciju un valsts nepārtrauktības principu.’’
Tiesas pagrieziens LELBāL virzienā var šķist pārsteidzošs, bet no otras puses, zinot tiesnešu un LELBāL juridiskā pārstāvju savstarpējo saikni, tas ir likumsakarīgs un loģisks. Galarezultātā Satversmes tiesas 2018. gada 26. aprīļa spriedums groza vairākas desmitgades pastāvējušās valsts un baznīcas attiecību un reģistrācijas principus. Tiek atcelta valsts administratīvā pārraudzība par jaunajām reliģiskajām kustībām. Ne tikai Pareizticīgo Baznīca iegūst ’’konkurējošu’’ reliģisku savienību, bet LELBāL gūst iespēju reģistrēt otru Baznīcu Latvijā. Var jau jautāt kāpēc tad LELBāL vai tagadējā nosaukumā LELBP (nosaukums, starp citu, ir labāks reģistrācijai Latvijā, jo dīvaini kā Latvijā reģistrēta draudze sauktos kā ārpus Latvijas darbojoša baznīca…) vēl nav reģistrēta? Atbilde ir vienkārša – nav līdz galam atrisināts baznīcu īpašumu jautājums. Līdzko, tas būs sakārtots, tā arī de facto iestāsies raksta autora pirmspēdējā rindkopā izvirzītais pieņēmums. Tad arī, piemēram, Juris Rubenis (vai kāds cits) nostāsies šīs jaunās un varenās liberālās baznīcas galvgalī.
Starp citu, nav tā, ka LELB to visu nesaprastu. Tā saprot itin labi, bet tā neko darīt nevar, jo. kā liecina 2018. gada notikumi Satversmes tiesā un arī Saeimā, tās ietekme, pieklājīgi un politkorekti izsakoties, ir visai neliela. Par ko ir runa? LELB 2018. gadā paralēli centieniem ko panākt Pēterbaznīcas lietā, centās 12. Saeimā panākt arī sava (!!!!!!!) likuma grozījumus. Ja tas būtu izdevies, LELB būtu pasargāta pret īpašuma pretenzijām no LELBāL puses, gan arī varētu aizsargāt savas tiesības uz Baznīcas ekskluzīvo saistību ar pirmskara baznīcu. Šie soļi cieta sagrāvi un izrādījās, ka tai spēcīgu draugu Saeimā nemaz nav. Sakāve bija graujoša. LELBāL sekmīgi parādījusi ’’muskuļus’’ Augstākajā tiesā, un Satversmes tiesā ‘’iedarbināja’’ Pasaules brīvos latviešus un citas trimdas organizācijas un politiskos sakarus, lai LELB grozījumi tiktu noraidīti. Ko vēlējās LELB izmainīt savā likumā? Nu tieši to pašu, ko bija panākusi LELBāL Satversmes tiesas spriedumā. LELB gribēja sava likuma preambulā ietvert, ka tā ’’ir vēsturiski izveidojusies luteriskās reformācijas kustības ietvaros 16. gs., darbību sākusi pirms Latvijas valsts dibināšanas, nepārtraukti darbojusies Latvijā arī okupāciju laikā. Baznīca savas iekārtas pamatus ir noteikusi 1928.gadā, ko pilnveidojusi 2016.gada satversmē. Atbilstoši 1928.gada Baznīcas satversme baznīca ir apvienojusi visus evaņģēliski luteriskās ticības iedzīvotājus Latvijā arī laikaposmā no 1940. līdz 1991.gadam. […]’’ Respektīvi ar šo preambulu LELB vēlējās atgūt to, ko LELBāL ieguva ar jau iepriekšminēto Satversmes tiesas spriedumu. Tas nostiprinātu tās statusu, tai skaitā aizsargātu luterāņu vārdu. Tāpat LELB mēģināja iestrādāt savā likuma savu īpašumu aizsardzību. Tā piemēram vēlējās savā likumā iekļaut šādu normu ’’Baznīcas un Baznīcai piederīgas draudzes, struktūrvienības, nodaļas vai citas institūcijas un iestādes mantiskās attiecības tiek risinātas Baznīcas satversmē noteiktajā kārtībā. Ja kāda no Baznīcai piederīgām draudzēm likvidējas vai tiek likvidēta, jo ir pārstājusi darboties kā Baznīcai piederīga draudze, tās manta pāriet Baznīcas īpašumā Baznīcas satversmē noteiktajā kārtībā. Likvidēto Baznīcas struktūrvienību, nodaļu vai citu institūciju un iestāžu manta pāriet Baznīcas īpašumā vai valdījumā Baznīcas satversmē noteiktajā kārtībā’’. Neizdevās. Izrādījās, ka LELB nav atbalsta Saeimā. Tas publiski arī parādīja LELB acīmredzamo ’’politisko nespēju’’ un attiecīgi LELBāL ’’spēju’’.
Saeimas un Satversmes tiesas rīcība, kā ar Latvijas Universitātes struktūrvienības Teoloģijas fakultāte kā jaunās luteriskās baznīcas satelītizglītības iestāde patiešām rāda, ka Latvijā visai pārskatāmā nākotnē mainīsies reliģiski konservatīvais fons. Var vien citēt raksta autoru, ka jaunā luterāņu baznīca mainīs pastāvošo liberālo/konservatīvo Latvijas kristietības samēru un monolītumu un tas neapšaubāmi skars arī plašākas Latvijas konservatīvās domas ilgtspējību sabiedrībā.

[1] Sal. ar Peter Toon, The End of Liberal Theology, Wheaton, Ill.: Crossway, 1995, p. 113, p. 192.

[2] Ordinācijas jautājumu konfesijas un to teoloģijas risina iekšēji, un tas ne vienmēr var kalpot kā kritērijs konservatīva/liberāla uzskatu kopuma izšķiršanai. Piemēram, vairums vasarsvētku, evaņģelikālās kustības un dažas reformācijas laika konfesijas nenošķir garīgās kalpošanas amatu no pārējiem ticīgajiem, tāpēc ordināciju iztirzā visnotaļ maz, taču morāles ziņā tās ir drīzāk konservatīvas.

[3] Pastāv tendence šo kristietības daļu saukt par fundamentālistiem, proti, ļoti vienkāršotu Vecās un Jaunās Derības mācību interpretētājiem, tomēr šāds apzīmējums ir pārāk vispārējs un kļūdains. Daļu konservatīvo kristiešu tiešām varētu saukt par fundamentālistiem, tomēr vairākums balstās no liberālās pieejas atšķirīgās Bībeles hermeneitikas un akadēmiskās pētniecības metodēs.

[4] Rīgas anglikāņu draudze savas ticības apliecības vietā mājaslapā informē par draudzes kaķi (ar attēliem) un draudzes “apņemšanās” sarakstā nav atrodamas atsauces uz kristietību (https://anglicanriga.lv/about-us/safeguarding/, apmeklēts 2021. gada 26. martā).

[5] Metodistu baznīcā (https://www.umc.lv/musu-garidznieki-draudzes) no 13 garīdzniekiem tikai 4 ir vīriešu kārtas, t. i., mazāk par vienu trešdaļu.

[6] 2020. gada nogalē Latvijas Evaņģēliski luteriskā baznīca ārpus Latvijas (LELBāL) nomainīja savu nosaukumu uz Latvijas Evaņģēliski luteriskā baznīca pasaulē (LELBP). Šajā apskatā abi nosaukumi lietoti atbilstoši to lietošanas laikam.

[7] Par zināmu ietekmi var uzskatīt baznīcas apbērēšanas pakalpojumu izmantošanu. Mazāku popularitāti baudīja kapu svētki un dažādas svētdarbības (galvenokārt kristības). Līdzīga netiešā ietekme okupācijas laikā sastopama arī pie pareizticīgajiem un katoļiem.

[8] 1975. gada 23. augustā LELB ordinēja vienlaicīgi trīs kandidātes. LELBāL ordinēja pirmo sievieti 1974. gada 18. maijā.

[9] Ar cilvēka dzīvību un dzimumu saistītie jautājumi tolaik vēl nebija sasnieguši šodienas aktualitāti, tāpēc tie nevar kalpot kā salīdzinājuma vai atskaites punkts.

[10] https://sieviesuordinacija.lv/docs/1092/Vesture/Latvijas%20Evangeliski%20Luteriskas%20Baznicas%20arpus%20Latvijas%20nostaja%20sievieu%20ordinacijas%20jautajuma.pdf

[11] Šīs draudzes mājaslapā (http://www.redraudze.lv/par-mums, apmeklēta 2021. gada 26. martā) cita starpā atrodam rakstītu: “draudze tā [proti, lūdzot uzņemšanu LELBāL] pasvītro savu vēlmi būt alternatīvai LELB draudzēm. (..) Mēs esam atvērti jaunām idejām, uzsveram mīlestību savam līdzcilvēkam un piekopjam tradīcijas, kādas bija raksturīgas latviešu luterāņu baznīcai pirms 2. Pasaules kara un arī šodienas Rietumeiropas luterāņu baznīcās. Piemēram, mēs lūdzam Dievu, stāvot kājās, un mēs atbalstām sieviešu ordināciju un pilntiesīgu līdzdarbību draudzes garīgajā dzīvē.” Teoloģiski interesanti lasīt piezīmi, ka lūgšana, stāvot kājās, un sieviešu ordinācija ir vienlīdzīgi teikuma locekļi, tātad ar vienādu svaru un nozīmi draudzes apliecībā.

[13] Statistika no https://www.lelbpasaule.lv/draudze/apgabals-latvija/, apmeklēta 2021. gada 29. martā.

[14] Sal. ar https://www.tm.gov.lv/lv/2019-gada-publiskie-parskati.

[15] Piemēram, preses “bumbas” par sieviešu ordināciju “pēc 20 gadiem luterāņu baznīcā”, nevilšus vai apzināti sapludinot LELB un LELBāL (sal. ar https://www.lsm.lv/raksts/zinas/zinu-analize/sieviesu-ordinacija-luteranu-baznica–vai-aizlieguma-muris-sak-drupt.a77139). Protams, to, kā parasti mūsdienās, var norakstīt uz “klikšķu medīšanu”, taču vienlaikus nevar izslēgt arī dziļāku mērķi.

[16] Kontekstam skat. http://www.vestis.adventistiem.lv/2021/02/turpinas-tirisana-adventistu-baznica.html

Zobens dūrās cauri sirdij

(Fragments no drīzumā gaidāmās politologa, drošības jautājumu eksperta, “Austrumeiropas politikas pētījumu centra” un “Konservatīvisma studiju centra” dibinātāja, kā arī platformas palīdzībai atkarīgajiem “Dāvida armija” izveidotāja Anda Kudora autobiogrāfijas Ir laiks!)

Biju iereibis un braucu vilcienā no Rīgas uz Kauguriem. Vagonā, kurā sēdēju, nedarbojās tablo ar pieturu nosaukumiem un konduktore vagonā daudz laika nepavadīja. Spēlēju telefonā kādu spēli un palaidu garām savu pieturu. Tas bija pēdējais vilciens naktī, izkāpu Smārdē. Līdz Kauguriem ap divdesmit kilometru. Reibumā izlēmu iet pa sliedēm, jo baidījos, ka citādi apmaldīšos. Taksi nevarēju atļauties, un šķiet, ka telefona baterija arī bija izlādējusies.

Naktī posmā, kur abās pusēs sliedēm ir mežs, bija tik tumšs, ka reizes divas kritu, aizķeroties aiz metāla vadiem, kas ir starp sliedēm un betona stabiem. Kad krīt mazs puika, tad jau nav labi, bet, kad piedzēries tēviņš virs simts kilogramiem, tad nepavisam nav labi. Tāds bija mans garīgais stāvoklis: biju tumsā, neredzēju, kur eju, un krizdams kritu. Iet pa sliedēm ir ļoti neērti, attālums starp betona balstiem ir par mazu pilnam solim, ir daudz asu akmeņu, un ne visur ir taka, kas iet paralēli dzelzceļam. Nonācu mājās uz rīta pusi, ar saplēstu kurpi un sāpošām pēdām. Šķita, ka Dievs mani vajā.

Kā biju līdz tādam stāvoklim nonācis?

Pēc aiziešanas no draudzes biju viens pats ar savu ticību, mazticību un neticību. Tā kā precējos draudzē un biju ietekmējies no ieteikumiem, izvēlējos sievu ne tik daudz pēc savas sirds, cik domājot par “kalpošanas karjeru”. Māsai Kristū bija jābūt tādai sievai, kura varēs pamācīt citas sievietes draudzē. Vēlāk, pēc Henrija Krīta vēstules izlasīšanas par draudzes deformēto doktrīnu un praksi, atskatījos uz savas izvēles apstākļiem un sāku šaubīties, vai esmu izvēlējies pareizi. Ļāvu šādām domām attīstīties un nonācu līdz aizvainojumam uz Dievu par to, ka Viņš mani nepasargāja no cilvēkiem, kuri mācīja par laulību to, ko paši nebija darījuši. Proti, tie, kuri deva padomus, kādu līgavu man izvēlēties, paši nebija pārāk iespringuši un bija bildinājuši to, kura vienkārši patika. Tajā brīdī man bija jāiet pie Dieva un jākapitulē, jāpieņem Viņa griba un jāļauj Viņa mīlestībai plūst caur mani uz manu sievu Lilitu. Diemžēl ļāvos sarūgtinājumam un sāku attālināties no Dieva. Tas notika pakāpeniski, soli pa solim.

Pēc deviņu gadu pārtraukuma iegāju uzspēlēt spēļu aparātus un iedzert. No sākuma spēlēšana bija reta, par salīdzinoši nelielu naudu un dažus gadus bija it kā zem kontroles. Tad kādu dienu izlēmu, ka uzspēlēšu uz lielām likmēm, jo vēlējos atdot vienu parādu. Vai esat mēģinājuši noķert vēju? Zaudēju toreiz, bet iedegos arvien vairāk, līdz zaudēju naudu, ko nekādi nedrīkstēju zaudēt. Atkarība progresēja neticamā ātrumā, un parādi pieauga. Sāku justies nelāgi. Spēlēšanu parasti pavadīja dzeršana. Bija spēļu zāles, kurās varēju piedzerties par velti. Tas “par velti” izmaksāja ļoti dārgi, un četrpadsmit gadu laikā zaudēju daudz naudas. Strādāju čakli, darbs manu vērtību hierarhijā bija joprojām augstā vietā, un tikai Dieva žēlastībā to nepazaudēju.

Ir spēlmaņi, kuriem iet vēl trakāk. Pūķim tiek noziedoti veseli uzņēmumi un mantojumi. Ik pa laikam pieņēmu lēmumu nespēlēt. Reizēm tas izdevās, bet ne uz ilgu laiku. Sāka veidoties stabila saikne: ja iedzēru, gāju spēlēt; ja devos uz kazino skaidrā, tad spēlēšanas gaitā vienalga piedzēros. Nonācu līdz situācijai, kad ar smagu sirdi konstatēju, ka nevaru uzticēties saviem lēmumiem. Tāda apziņa bija drausmīga, jo sapratu, ka varēju lemt, ko vēlos, pēc trim vai trīsdesmit un trim dienām atkal biju spēļu zālē. Ja biju kaut ko vinnējis, tad parasti spēlēju, kamēr bija uz ko vai kamēr nemigu ciet. Reizēm pārnācu mājas ap četriem no rīta, jo nebija vairs spēka spēlēt. Ja pārnācu ar naudu, tad tuvākajās dienās to nospēlēju, ja vien neiztērēju citur.

Sātaniskā sistēma ir izveidota tā, lai kopumā uzvarētu kazino un tā īpašnieki varētu pirkt gleznas un būt sabiedrībā ieredzēti un medijos intervēti mecenāti. Paverdzinātajiem savukārt jāieķīlā lombardā viss, ko vien var ieķīlāt. Kopš esmu atpestīts, nenosodu kazino īpašniekus. Katrs atbild par saviem grēkiem, spēlmaņi – par saviem, īpašnieki – par saviem, tomēr viņiem būtu vērts zināt, kādam spēkam kalpo. Tā nav vienkārši uzņēmējdarbība, tas ir sātana bizness, tāpat kā narkotiku tirdzniecība un sutenerisms. Šo zināt viņiem vispirms jau ir svarīgi pašu glābiņa dēļ. Par vienu sabiedrībā pazīstamu azartspēļu zāļu īpašnieku, asaru un ciešanu naudas miljonāru, mēs lūdzām draudzē, lai viņš glābtos. Pat ja viņa grēks ir kā purpurs, tas tiks izdeldēts un balināts baltāks par sniegu, ja tikai viņš atgriezīsies pie Kunga. Ja sadzirdēsiet Dieva balsi, tad ziniet – par Jums tika aizlūgts!

Šad tad iespīdēja kāds gaismas stars, sašķeļot tumsu. Spēlēšanas radīto zaudējumu dēļ man brieda ļoti lielas problēmas. Lūdzu vakarā Dievu, zinot, ka nākamajā rītā ir jātiekas ar cilvēku, no kura ir atkarīgs, cik lielas būs manas nepatikšanas. Kā ierasts, lūdzu, lai Dievs paņem projām izaicinošo situāciju un izglābj mani no mana grēka sekām. Ticības nebija daudz, arī miera ne. Tad lūgšanas laikā kaut kas notika. Pēkšņi atskārtu, ka varu nelūgt, lai notiek mans prāts. Sirds dziļumos notika pavērsiens, un teicu, lai notiek Dieva prāts, rīt redzēšu, kāds tas ir, un bez kurnēšanas pilnībā pieņemšu to. Turklāt teicu, ka “redzēšu, Dievs, kāds Tu esi. Tu esi Kungs pār kungiem, viņi lems, kā liksi”. Lūgšana bija tik ļoti atšķirīga no daudzām citām, ka notiekošais bija neierasts. Tā sirds līmenī bija pilna paļaušanās uz Dieva iesaisti un lēmumu. Nākamajā rītā tas cilvēks, kuram Dievs bija piešķīris varu izlemt manu likteni, apžēloja mani. Tas bija un joprojām ir viens no vislielākajiem brīnumiem, ko esmu piedzīvojis attiecībās ar Dievu. Viņš pats iesaistījās manā lūgšanā, lai mācītu paļaušanos un uzticēšanos.

Gadu gaitā atkarība progresēja. Kulminācijā biju tik atkarīgs, ka ienākumu dienā ātri veicu visus maksājumus, pārskaitīju naudu sievai hipotekāro kredītu maksājumiem un gāju spēlēt. Kas netika iztērēts, tika nospēlēts. Ja nauda ienāca negaidīti (kāds honorārs par projektu, kuram nebija iepriekš zināms samaksas datums), tad bija vistrakāk, reiba galva, pulss paātrinājās, bija domas tikai par vienu – uz kuru vietu iet spēlēt. Lilita turējās brīžiem labāk, brīžiem ne tik labi. Vienas lielas krīzes laikā viņa padevās Dievam. Toreiz skatījos un klausījos viņā, un redzēju, ka pāris nedēļu laikā no viņas kā no avota nāk garīgas domas, atziņas, vēstījumi, turklāt koncentrētā veidā. Tas bija Dieva darbs. Tādā mierā viņa nodzīvoja aptuveni trīs gadus, bet tad paslīdēja lejā, kļuva slikti. Dažkārt, naktī pārnākot mājās ar tukšām kabatām, biju dusmīgs un emocionāli vardarbīgs. Lilita pārdzīvoja gan aso runu pret viņu, gan manis paša ciešanas, kuras tuvumā bija skaidri redzamas. Ciešanas ir gan tad, ja pats ciet, gan tad, ja redzi, ka cilvēks, ko mīli, cieš, un tu neko nevari padarīt. Sāp sirds, šo rakstot. Liku tik daudz ciest cilvēkam, kurš mani mīl vairāk par citiem, – savai sievai, miesai no manas miesas, kaulam no mana kaula.

Ja kāds vēlas saprast, kas ir atkarība, iesaku noskatīties Džodijas Fosteres režisēto filmu Bebrs ar Melu Gibsonu galvenajā lomā. Filmas centrā ir uzņēmējs, kurš ieslīd depresijā, no kuras kādu laiku viņu paglābj uz rokas uzmaucama lelle – Bebrs. Gibsona attēlotais varonis sarunājas ar jauno draugu un deleģē Bebram savu komunikāciju ar citiem. Sākumā tas ir jautri, izklaidējoši un pat veicina rotaļu ražošanas biznesu, kurā darbojas filmas varonis. Līdz brīdim, kad “glābiņš” sāk pārvērsties par slazdu. Viesturs Rudzītis vienā no savām grāmatām trāpīgi salīdzina atkarību ar viltus glābiņu. Alter ego – Bebrs – sāk uzkundzēties, no tā ir jātiek vaļā, bet tas nav iespējams. Ir viena zīmīga saruna starp Bebra nēsātāju un viņa sievu restorānā. Sieva aicina rotaļlietu ražotāju beigt ākstīties un runāt normāli – pašam, bez lelles starpniecības. Gibsons, kā jau talantīgs aktieris, labi attēlo emocionālu sabrukšanu restorānā. Neatceros precīzu tekstu, bet viņš prasa sievai, vai tiešām viņa vēlas šo sabrukušo cilvēku. Ir vai nu nepanesama depresija, vai Bebrs no iedomātas pasaules un zināms atvieglojums uz laiku. Filmā ir labi parādīts, ka atkarībnieki nav spējīgi skatīties realitātei acīs. Tā ir par smagu, nepanesama.

Ja nebija naudas, domas par to, ka kaut kad nākotnē iešu spēlēt, mani uzturēja tonusā. Pat ja nākamā spēlēšana bija paredzēta pēc mēneša vai trim, ar to pietika, lai spētu strādāt, komunicēt, darboties. Kad bija problēmas, domāju: nekas, nekas, tad un tad tikšu spēlēt, un kļuva vieglāk. Šis ir sātana slazds – veids, kā viņš kontrolē kritušo. No malas nemaz nebija redzams, ka biju atkarībnieks. Daži zināja un redzēja, bet viņu skaits nebija pārāk liels. Daudzi redzēja dzeršanu, bet par azartspēļu atkarību zināja mazāks skaits cilvēku. Centīgi darīju darbu, studēju maģistrantūrā un pēc tam doktorantūrā. Lai arī biju dziļi grēkā, Dievs turēja mani aiz rokas un neļāva sabrukt pavisam.

Un tomēr ar gadiem stāvoklis bija kļuvis smags. Kad ik pa laikam pilnā nopietnībā izlēmu vairs nespēlēt, tūlīt nāca depresijai līdzīgs, nepanesams stāvoklis, kam sekoja arī fizisks nespēks. Lai no tā izietu, nācās izlemt, ka atkal spēlēšu. Apzinoties, ka tiešām nespēju tikt ārā, prāts un sirds pildījās ar izmisumu. Tāds stāvoklis nav vārdiem izstāstāms. Likās neticami, ka tas ar mani notiek, turklāt bija skaidrs, ka tas ir kaut kas lielāks par manu gribasspēku. Dažu vai daudzu stundu spēlēšana un alkohola reibums bija kā prāta narkoze, kas uz laiku aizdzina izmisumu, bet – tikai uz laiku. Un tā – pa apli.

Kādu laiku apmeklēju anonīmās atkarībnieku grupas, kurās tika runāts par “augstāku spēku”, kas var palīdzēt atbrīvoties. Man Dievs bija konkrēta Persona, nevis abstrakts spēks, tāpēc tas nepalīdzēja. Teicu Dievam: ja Jēzus pateiks, ka esmu brīvs, tad patiesi būšu brīvs. Vēl arī teicu: ja Viņš mani atbrīvos, tad par to uzzinās daudzi. Vēlāk tā arī notika, bet līdz tam vēl bija ceļš ejams. Toreiz nekas nepalīdzēja, ne anonīmās grupas, ne mans gribasspēks, pat ne ciešanas. Bija vajadzīgs kaut kas daudz lielāks un spēcīgāks – tāds, kas var saistīt un padzīt ļauno. Lilita vairs nespēja to visu turēt, viņas psihe sāka šūpoties, bija jānošķiras uz laiku no manis. Pārcēlos uz Kauguriem, gandrīz katru vakaru gāju gulēt ar vārdiem: “Dievs, esi man, grēciniekam, žēlīgs, esi man, grēciniekam, žēlīgs!” Jutos vientuļš, dusmojos uz Lilitu, ka nav ar mani. Pasaulīgos draugus zaudēju, kad iestājos draudzē 1995. gadā. Vēlāk daļu ticīgo draugu zaudēju, kad aizgāju no draudzes. Uz spēļu zālēm nevienu līdzi neaicināju, jo turēju prātā Rakstu vietu: “Vai pasaulei apgrēcības dēļ! Apgrēcībai gan jānāk. Bet vai tam cilvēkam, caur ko nāk apgrēcība!” (Mat. 18:7) Tad nu Lilita bija mans pēdējais un labākais draugs, tomēr arī viņa mani atstāja. Lilita palika uzticīga kā sieva, tomēr biju viens un nezināju, kas būs tālāk. Zobens dūrās cauri sirdij.

Kā jūtas atkarībnieki? To daudzi neuzzina, jo spēlmaņi arī parasti neko daudz nestāsta. Turklāt katram jau tāpat savu bēdu pietiek, kur nu vēl iedziļināties citās. Lielāko sāpju laikā padomāju, ka nenovēlu savas ciešanas nevienam pretiniekam. Stāstīt par atkarību nav prestiži, tāpēc neizveidojas sabiedrības nostājas kritiskā masa un neseko valsts politika, kas, piemēram, paredzētu spēļu zāļu īpašnieku apmaksātu terapiju atkarībniekiem. Ir tikai daži konservatīvie politiķi, kuri runā par šīm problēmām un sper soļus, lai ļaunumu ierobežotu. Turklāt vēl ir azartspēļu firmu lobijs politikā. Kā spēlmanis var apmeklēt labus maksas terapeitus, ja to pakalpojumi ir dārgi? Naudas knapi pietiek ēšanai, viss pārējais – pūķim. Problēmas mērogu daudzi neapzinās, jo spēlmaņi klusē. Lūdzu Dievu, lai mana atklātība palīdzētu citiem.

Aptuveni gadu pirms atbrīvošanas sāku rakstīt dienasgrāmatu. Lūk, maza daļa no ierakstiem.

“23.10.2018. Bērniem pieder Debesu valsts. Tas tiešām, jo šodien vilcienā pretī sēdēja puika un, laikam redzot manas asarainās, bēdīgās acis, skatījās uz mani ar lielu līdzjūtību, kā eņģelis. Šodien ienāca honorārs. Ēdiens – tā tik ir svētība! Alkohols ir kā narkoze – pārāk jūtīgie nervu gali tiek nomierināti. Citādi sāpes par lielu. Nevaru gulēt.”

“05.11.2018. Dzīvoju neticami destruktīvi. Katra spēlēšana tiek pavadīta ar lielu piedzeršanos un stiprām paģirām. Vēlētos tikt vaļā no spēlēšanas. Lilitai atkal rakstīju, ko domāju par to, ka viņa mani atstājusi. Šādu vēstījumu dēļ viņa vairās komunicēt ar mani. Tas ir diezgan sadistiski no viņas puses. Lūdzu Dievu, lai atbrīvo no spēlēšanas.”

“07.11.2018. Kā jūtas tie, kuriem sievas mirušas? Droši vien līdzīgi kā es. Viņiem gan ir skaidrība. Man turpretī nav skaidrības par Lilitas attieksmi. Ja uzrakstītu, viņa neatbildēs, dusmosies, ka traucēju, vai ieteiks pašam iet uz grupu. Tā jau ir bijis. Pamēģināju, man tās grupas neder, nepalīdz. Dievs palīdzēs, ja ziedošu savu dzīvi Viņam. Nevaru saņemties. Atlieku. Negribas arī it kā padoties, bet ne līdz galam, un tad nesasniegt rezultātu. Dzīvoju ļoti destruktīvi. Zinu, kā to mēģināt risināt (padoties Dievam), bet nezinu, kā līdz tam tikt.”

“08.11.2018. Īstajā dzīvē mēdz notikt tā – pa īstam – pa dramatisko. Aizgāju uz veikalu, pērku vīnu, lai normāli gulētu. Tas kā narkoze.”

“20.11.2018. Pēc pēdējā mēģinājuma nespēlēt skaidri saprotu, ka nespēju to uzvarēt. Vai nu pietuvoties Dievam un Viņš mani izglābs, vai visu mūžu būšu tāds. Rubenis: tu nevari aizvest citus tālāk par vietu, kur pats atrodies. Izcili!”

“23.11.2018. Sāku domāt par šķiršanos. Katrā ziņā radikālus soļus neplānoju spert, laiks rādīs. Sapnī kāpu stikla debesskrāpī. Kāpu tieši perpendikulāri pa virsmu ar muguru pret zemi un ar seju pret galotni. Ap desmit metriem no galotnes nobijos no augstuma, brīnījos, ka nekrītu lejā. Vēl kāds cilvēks nedaudz patraucēja, it kā samainījāmies ar viņu. Apstājos, gaidīju ar bailēm, kas būs, vai kritīšu. Kāpt līdz augšai arī bija bail.”

“06.12.2018. “Tad, kad ir nauda, vismaz man ir narkoze, bet bēdas nepāriet. DESTRUKCIJA, DESTRUKCIJA, DESTRUKCIJA.”

“08.12.2018. Vientulība, perspektīvas trūkums. Dusmas uz Lilitu par izturēšanos pret mani. Bēdas. Izvēlējos, izlēmu iet, virzīties Dieva virzienā. Citi varianti nav pieņemami.”

“09.12.2018. Jeremijas grāmatā ir redzams, ka dažkārt Dievs izlemj ilgi (70 gadus) neglābt savu tautu no (trimdas) jūga. Beigās gan sola glābt, bet tātad Viņa noteiktajā laikā. Nupat nācu Kauguros no veikala. Gauži raudāju uz ielas. Lūdzu Dievu, lai glābj mani. Jēzus ir atnācis uz Zemes, lai glābtu grēciniekus. Domāju, ka mani no atkarības var glābt tikai Dieva brīnums.”

Ja dzīvo kopā ar sievu, tad būsi paēdis. Ja esi atkarībnieks un dzīvo viens pats, tad esi bīstamā situācijā. Lai mēneša beigās būtu ko ēst, pirku lielveikala naudas dāvanu kartes, kas deva iespēju iztikt bez skaidras naudas un nemirt badā. Šad tad nācās iet lielus gabalus kājām, jo nebija naudas transportam. Algas dienā bija principiāli svarīgi nopirkt transporta kartīti. Atkarības laikā jutos kā bullis, ko kāds ved, turot aiz metāla riņķa nāsīs.

Pāris reizes sākās veģetatīva reakcija, likās, ka nevaru atelpoties, trūka gaisa. Tam pievienojās baiļu sajūta, jo nesapratu, kas vispār notiek. Jutos, ka esmu blakus ellei, lūgšanas kļuva eksistenciālas. Tādas izskan tad, kad saproti, ka vai nu Dievs palīdzēs, vai neviens! “Pievērsies man un esi žēlīgs, jo es esmu vientulis un lielās bēdās! Bailība pārņem manu sirdi, izved mani no manām bēdām! Uzlūko manu postu un manas mokas un piedod visus manus grēkus! Apskati manus ienaidniekus, cik viņu daudz un ar kādu nekautrīgu niknumu viņi mani ienīst!” (Ps. 25:16–19) Tā bija sapratne par pilnīgu atkarību no Dieva lēmuma. Situācijas nopietnība neatstāja vietu nekam citam. Skaidrāk par skaidru apjautu, ka bez Dieva glābiņa varu aiziet “pa pieskari” – sajukt prātā vai dabūt sirdstrieku. Dievs, kuru izmisumā un no dziļas tumsas piesaucu, sadzirdēja mani, apžēlojās un izstiepa roku.

Atkarības laikā dažkārt lasīju Bībeli un apmeklēju kristīgās sapulces, jo vēlējos klausīties ticības sludināšanu un kristīgas dziesmas. Dieva iesētā sēkla neļāva būt mierā ar grēku, meklēju izeju. Apmeklēju Modra Ozolinkeviča vadītu sapulci, kur sākumā skanēja dziesma par Dieva armiju. Svētais Gars caur to modināja mani un atgādināja, ka Dievam ir eņģeļu armija. “Kad Dieva vīra kalpotājs cēlās agri no rīta un izgāja ārā no mājas, redzi, tad karaspēks ar zirgiem un ratiem bija jau pilsētu ielencis, un viņa puisis tam sacīja: “Ak vai, mans kungs! Ko nu darīsim?” Bet viņš atbildēja: “Nebīsties, jo to, kas ir ar mums, ir vairāk nekā to, kas ir pie viņiem.” Un Elīsa lūdza Dievu un sacīja: “Kungs, lūdzams, atver viņam acis, ka viņš var redzēt!” Un Tas Kungs atvēra tā puiša acis, ka tas redzēja, un, lūk, kalns bija pilns ugunīgu zirgu un ratu visapkārt ap Elīsu.” (2. Ķēn. 6:15–17)

Tajā posmā muzikālā slavēšana uzrunāja, atverot sirdi un saviļņojot. Līdzīgi bija slavēšanas laikā draudzē “Kristus pasaulei”. Vēlāk, jau pēc padošanās Dievam, klausījos “Kristus pasaulei” slavēšanas dziesmas YouTube kanālā, sevišķi “Klusumā Tu vajadzīgs man”, jo tur ir vārdi par Dieva galda klāšanu. Šī tēma man ir sevišķa. Notika kustība, bet likās, ka ar Dievu tomēr nespēšu izlīgt. Kristietība likās kā nasta, atkarības pasaulē – kā smagums, važas. Visur bēdas un nopūtas, gadi pagājuši, bērnu nav, sieva – nelaimīga, es – nelaimīgs, viss ir slikti.

Un tad nāca cerība. Kad Dievs tevi grib glābt, tad pārpratumu un neskaidrību nebūs. Viņa teiktais būs labi dzirdams un atšķirams no tūkstoš citām balsīm. Salīdzinoši īsā laika posmā aizgāju uz divām sapulcēm – uz “Prieka vēsti” un “Jauno paaudzi”. Vilnis Gleške sludināja par to, ka svarīgi ir, kā viss beigsies, bet ne tik daudz – kā sākās. Tas mani spēcīgi uzrunāja, pēc ilgiem gadiem atgriezās cerība, ka varu izlīgt ar Dievu un dzīvot atjaunotu dzīvi. Toreiz dienasgrāmatā ierakstīju: “11.11.2018. Lūdzu spēku atmest. Biju Gleškes sapulcē. Šodien sapratu, ka Dievs jau man pamatīgi palīdzējis ar pirmo Gleškes sludināšanu, kurā bija par to, ka nav tik svarīgi, kāds bija sākums. Svarīgi, kādas ir beigas. Tas deva lielu cerību un noņēma tās nenormālās izjūtas, kuras nav vārdiem izstāstāmas. Pilnīgi izmisīgi galinošas. Turoties pie Dieva, visu var uzvarēt Viņa spēkā.”

Aleksejs Ļedjajevs savukārt sludināja, ka nevaram sākt no nulles, mūsu pieredze taču nekur nepazūd, un tas ir labi. Abas sludināšanas mani ietekmēja un bija par vienu un to pašu – jaunu sākumu, tikai no dažādiem redzes leņķiem. Cerība ir svarīga, apustulis Pāvils to min labajā sarakstā kopā ar ticību un mīlestību. Cerība nepamet kaunā. Aizgāju pāris reizes arī uz Āgenskalna baptistu draudzi, kuru tajā laikā apmeklēja Lilita; pirms vakarēdiena Edgara Maža sludinātais vārds un lūgšana bija iedarbīga.

Kad “Jaunā konservatīvā partija” piedāvāja man kļūt par kandidātu Eiropas Parlamenta vēlēšanās, padomāju, ka kaut kas ir sakustējies un, iespējams, tas viss ir Dieva plāna daļa. Vēlāk, pēc vēlēšanām, atskārtu, ka garīgajā ziņā tas bija labi, ka mani neievēlēja. Nedomāju, ka toreizējā stāvoklī biju gatavs lielajai algai Briselē. Aicinājums kandidēt bija Dieva plāna daļa, bet tikai ar mērķi izvilkt mani no tumsas, nevis ielikt Briselē. Kampaņas laikā man sakustējās sirdsapziņa, domāju, vai runāju to, par ko tiešām esmu gatavs iestāties ar aizrautību, nevis tikai cerēt uz lielu naudu un zināmu (nosacītu) prestižu. Mainīju kampaņas laikā teiktā saturu. Sāku likt uzsvaru uz Kristus pārliecību un ar to saistītām vērtībām. Mans raksts “Vai kristieši drīkst runāt?” portālā Delfi bija daļa no izmaiņām. Lēmumu sevišķi ietekmēja Dāvida Gleškes sludināšana, ko skatījos interneta tiešraidē. Runa bija par Rakstu vietu: “Visu, ko darāt, darait no sirds, it kā savam Kungam un ne cilvēkiem.” (Kol. 3:23)

Biju ļoti iedvesmots. Ticīgie sapulcē nesa vizītkartes un lika traukā uz skatuves, lai par viņu veikumu dažādās darbavietās varētu aizlūgt. Aizsūtīju savu vizītkarti elektroniski. Tiklīdz izlēmu, ka mans iespējamais politiķa darbs Briselē būs Dievam par godu, kļuva viegli. Pirms atbildes par to, vai kandidēšu, teicu Lilitai: ja mani neievēlēs, Dievs taču vienalga būs pieejams. Nezināju, ka toreiz zināmā mērā pravietoju. Politikas dēļ biju atstājis izpilddirektora amatu domnīcā. Pēc neievēlēšanas jutos iztukšots, negribēju nevienu satikt. Tad piepeši Debesis atvērās. Pasaule mani diskvalificēja, bet Dievs kvalificēja. Dažus mēnešus pēc vēlēšanu sprinta noslēguma mani uzmeklēja kāds paziņa un teica:

“Ir laiks!”

Ievads Lisenko ģenētikā

Vai jūtat, cik ģenētikas atziņas dažkārt ir traucējošas? Piemēram, viss kas saistīts ar cilvēka dzimumhromosomām – nu, tām, kas mikroskopiskajos preparātos pēc formas atgādina burtus X vai Y? Zēniem šūnu kodolā ir dzimumhromosomu komplekts XY, bet meitenēm – XX. Atbilstošās dzimumhromosomas nosaka, ka meitene izaugs par sievieti, bet zēns par vīrieti. Tā nu tas ir. Taču izglītotam, progresīvam cilvēkam, kurš ir pārliecināts, ka pats izvēlas savu dzimumidentitāti, turklāt nevis no minētajiem diviem, bet no simts vai vairāk starptautiski atzītiem piedāvājumiem, domas par ģenētiku un abām šīm hromosomām var vienīgi traucēt. Vēl mazāk dzimumhromosomas interesē pedagogus, kuri rosās dzimumneitrālās audzināšanas lauciņā kādā no zviedru bērnudārziem. Un vispār, pārāk daudz runāt par cilvēka dzimuma saistību ar hromosomām šodien neskaitās labais tonis.

Atskatoties pagātnē, redzam, ka ģenētika ir traucējusi arī agrāk. Un kā vēl! Pieņemu, ka daļai lasītāju varētu nebūt zināms stāsts par ģenētikas likteni Padomju Savienībā, tādēļ atļaušos šeit to īsi izklāstīt. Galvenokārt, lai ilustrētu patiesību, ka jaunais bieži mēdz būt labi aizmirsts vecais.

Vēsture

Stāsta centrālā persona ir “tautas akadēmiķis” Trofims Deņisovičs Lisenko. Dzimis Ukrainā, trūcīgu zemnieku ģimenē, pēc izglītības agronoms. Viņa karjeras sākums ļoti veiksmīgi sakrita ar 1920. gadu beigu un 1930. gadu sākuma piespiedu kolektivizācijas izraisīto badu. Sagrāvusi privāto saimniekošanas sistēmu lauksaimniecībā, partija lēma, ka tagad plašajos kolektīvo saimniecību laukos krasi jāpaaugstina ražība, citādi padomju varai var pienākt nelāgs gals. Šim nolūkam 1929. gadā izveidoja Vissavienības Ļeņina vārdā nosaukto lauksaimniecības zinātņu akadēmiju (nosaukuma krieviskais saīsinājums: VASHNIL). Par tās vadītāju iecēla izcilo augu ģenētiķi, pasaules mēroga autoritāti Nikolaju Vavilovu. Šajā sistēmā sāka darbu arī Lisenko.

Spiediens ātri gūt taustāmus rezultātus bija milzīgs. Tomēr Vavilovs un citi viņa kolēģi, tolaik ievērojami padomju ģenētiķi, acumirklīgus rezultātus nesolīja – skaidrs taču, ka nopietns selekcijas darbs jaunu šķirņu izveidošanā prasa laiku. Lisenko, kurš sevī apvienoja mesijas apziņu ar robiem izglītībā, uz šo lietu raudzījās savādāk. Viņš svēti ticēja, ka ģenētikai ar selekciju nav nekāda sakara, bet organismu iedzimtību, kas nav atkarīga no kaut kādiem tur iedomātiem gēniem vai hromosomām, var mainīt tiešā veidā, vienkārši izmainot augšanas vides apstākļus. Cita starpā, Lisenko uzskatīja, ka ļoti perspektīvs un ātrs veids, kā uzlabot graudaugu šķirņu īpašības, ir sēklu priekšapstrāde pazeminātā temperatūrā jeb to “jarovizācija”. Viņš solīja, ka divos vai divarpus gados spēs vairākkārtīgi (!) paaugstināt ražību. Un ar to viņš ieguva pilnu Staļina atbalstu un brīvas rokas, lai darbotos.

Solītos rezultātus Trofimam Deņisovičam sasniegt neizdevās. Taču tam tika rasts izskaidrojums. Lisenko sūdzējās Staļinam par pretdarbību, ko viņš sajūtot Vavilova vadītajā akadēmijā, kur esot pilns ar “buržuāziskās viltus zinātnes” ģenētikas piekritējiem. Patiesībā jāteic, ka Vavilovs ilgu laiku nevis kavēja, bet atbalstīja Lisenko darbību, uzskatīdams viņu par mazizglītotu, taču talantīgu tīrradni no tautas. Raksturīgi, ka visus tos, kuri kaut daļēji nepiekrita viņa uzskatiem, Lisenko uztvēra nevis kā kolēģus, ar kuriem būtu argumentēti jādiskutē un varbūt pat jāmeklē saskares punkti sadarbībai, bet gan kā absolūtu ļaunumu, kurš jāiznīcina (mēs šodien teiktu: “jākancelē”). Savukārt Staļinam doma par visur klātesošiem sabotieriem bija organiski tuva un saprotama. 1934. gadā Vavilovam tika liegta iespēja braukt uz konferencēm ārzemēs, 1935. gadā viņš zaudēja VASHNIL prezidenta posteni; šo amatu 1938. gadā ieņēma Lisenko. Vienu pēc otra arestēja un nošāva vai izsūtīja Vavilova tuvākos līdzgaitniekus. Balstoties Lisenko sacerētā apsūdzības vēstulē, 1940. gadā arestēja pašu Vavilovu. Pēc pazemojumiem un spīdzināšanas viņš mira 1943. gadā cietumā bada nāvē.

Karš atbīdīja otrā plānā Lisenko sāgu, bet pēc kara tā atsākās ar jaunu spēku. Lisenko atkal sūdzējās Staļinam, cik ļoti viņam, tautas akadēmiķim, traucē strādāt buržuāziskās, prettautiskās, reakcionārās pseidozinātnes ģenētikas piekritēji. Klasisko ģenētiku viņš dēvēja par mendelismu-veismanismu-morganismu (Gregors Johans Mendelis, Augusts Veismans un Tomass Morgans ir tie trīs lielie vārdi, kuriem ir galvenie nopelni klasiskās ģenētikas un iedzimtības hromosomu teorijas izveidē). 1947. gada nogalē Trofims Deņisovičs rakstīja Staļinam, ka mendelisms-veismanisms-morganisms praktiskajai lauksaimniecībai neko taustāmu nevar dot; tiem esot nozīme tikai eigēnikā un rasismā, kam tas Rietumos arī no sākta gala esot bijis domāts. Pats Lisenko teicās pārstāvam materiālistisko jeb “mičurinisko bioloģiju”. Te jāatgādina, ka Ivans Mičurins bija ievērojams krievu dārzkopis, selekcionārs, kurš nodarbojās ar augļu koku potēšanu, cerēdams ar šo metodi iegūt jaunas iedzimstošas īpašības. Viņš bija pazīstams ar Nikolaju Vavilovu un augstu vērtēja tā darbu. Kad Lisenko radīja jēdzienu “mičuriniskā bioloģija”, Mičurins jau bija miris. Var teikt, ka viņa vārds ticis nelietīgi valkāts.

Jau pirms kara, 1936.–1938. gada Staļina lielo tīrīšanu laikā Lisenko pretinieku rindas bija krietni paretinātas. No 52 VASHNIL locekļiem 12 bija nošauti sakarā ar apvainojumiem kaitniecībā.[1] Desmitiem vadošu Augkopības institūta darbinieku bija nonākuši apcietinājumā, izsūtīti vai atlaisti no darba. Tomēr līdz pat 1948. gadam ģenētiku vēl pasniedza padomju skolās un augstskolās, ģenētiskie pētījumi turpinājās un joprojām netrūka to, kuri atļāvās kritizēt Lisenko. Izšķirošais lūzums iestājās līdz ar bēdīgi slaveno 1948. gada augusta VASHNIL sesiju. Lisenko bija sagatavojis ievadreferātu “Par stāvokli bioloģijas zinātnē”, kuru bija iepriekš lasījis un akceptējis pats Staļins personīgi, solot Lisenko partijas atbalstu. Referāta galvenā ideja: mendelisms-veismanisms-morganisms ir antizinātnisks, reakcionārs un dziļi prettautisks, un tā piekritēji ar savu darbību zinātniskajos institūtos un mācību iestādēs kaitē padomju valstij.

Nedēļu ilgo sesiju noslēdzot, vētrainiem un nerimstošiem applausiem skanot, Lisenko paziņoja, ka viņa ziņojumu ir akceptējusi partijas centrālkomiteja. Punkts. Jau dažas nedēļas vēlāk PSRS izglītības ministrs izdeva pavēli par izglītības iestāžu atbrīvošanu no visiem mācībspēkiem, kuri iebilduši pret “mičurinisko” bioloģiju. Simtiem skolu un augstskolu pedagogu zaudēja darbu. Vairāki ievērojami biologi izdarīja pašnāvību. Tika nomainītas un iznīcinātas līdzšinējās bioloģijas mācību grāmatas, mainītas augstskolu programmas, slēgtas ģenētikas laboratorijas. Pat iznīcināti zinātniskie preparāti un mutantu kolekcijas. Tikmēr Lisenko veica vienu “ģeniālu” atklājumu pēc otra. Tika atklāts, ka, piemēram, noteiktos apstākļos kolhozu laukos no kviešiem pēkšņi, lēcienveidā, var rasties rudzi vai ka dzeguzes mazuļi var tikt izperēti ne tikai no dzeguzes, bet arī no strazdu vai mušķērāju olām. Neviens šiem murgiem tolaik neuzdrošinājās iebilst. Pēc Staļina nāves arī Hruščovs turpināja atbalstīt Lisenko, kaut gan tad jau viņa ietekme pakāpeniski mazinājās. Viņu pakļāva aizvien pieaugošai kritikai, un 1960. gadu vidū padomju bioloģijā soli pa solim atgriezās nosacīta normalitāte.

Šodiena

Visas šeit aprakstītās šausmas notika Staļina laika Padomju Savienībā. Lasītājs var jautāt, kāds gan tām sakars ar to realitāti, kurā dzīvojam mēs. Diemžēl šķiet, ka pats Lisenko fenomens sniedzas krietni pāri savam padomiski totalitārajam kontekstam. Lisenkoisms sevī iemieso vairākas universālas “patoloģisku” zinātnes ideju īpašības, kuras nekur nav pazudušas arī šodien. Nepretendējot uz dziļāku analīzi, dažas šeit iezīmēšu.

Pirmkārt, šādu ideju izvirzītāji negrasās jums skrupulozi pierādīt savu jauno ideju patiesumu, lai gan zinātniskuma standarti to stingri pieprasa. Drīzāk viņi sagaida no jums, lai pierādāt un pamatojat, kāpēc JŪS uzskatāt, ka viņu idejas NAV pareizas. Piemēram, jums var prasīt skaidrot, kāpēc jūs nepiekrītat tēzei, ka starp sieviešu un vīriešu dzimumiem praktiski nepastāv bioloģiskas atšķirības. Jo tas, ka šādu atšķirību nav, taču “jau sen ir zinātniski pierādīts”! Vispār pats fakts, ka jūs apšaubāt jaunās idejas, liecina par to, ka esat reakcionārs.

Otrkārt, sākumā šādas idejas var jums šķist nenopietnas – pat smieklīgas. Tāpēc to bīstamību jūs varat savlaicīgi nepamanīt. Tieši tā notika ar Lisenko. Sākumā ģenētikas zinātnes korifeji Lisenko darbību atbalstīja vai vismaz nekritizēja, vienlaikus pasmīnot bārdā par censoņa odiozajām nostādnēm. Rezultātā pretspars viņa idejām nāca novēloti un bija nepietiekams. Kad aiz Lisenko muguras jau stāvēja Staļins, bija par vēlu ar viņu akadēmiski diskutēt un aicināt pie mikroskopa aplūkot hromosomu preparātus. Viņš pie mikroskopa vienkārši negāja un pašus aicinātājus sauca par tautas ienaidniekiem. Nav grūti iedomāties, kādus apzīmējumus saviem pretiniekiem Lisenko lietotu šodien novecojušo “buržuāzisks, reakcionārs, ideālistisks, antidialektisks, prettautisks” vietā.

Treškārt, mūsdienās šādas idejas nereti pozicionē kā vērstas uz planētas glābšanu vai apspiesto grupu aizstāvību. Līdz ar to kritiska faktu analīze un argumentēta šo ideju apšaubīšana kļūst bīstama tādēļ, ka publiskajā telpā jūs attēlo kā amorālu personāžu, kurš nodarbojas ar ļaunuma veicināšanu un labā apkarošanu. Kāds jums var pajautāt: “Kā jūs uzdrošināties?”

Taču interesantākais jautājums Lisenko sakarā ir cits: vai mūslaiku zinātnes pasaulē nav pamanāms kas radniecīgs lisenkoismam ne tik daudz pēc komunikācijas formas, kā pēc teorētiskajiem priekšstatiem? Īpatnā kārtā šodien vistuvāk Lisenko domāšanai, šķiet, ir nonākuši cilvēka dzimumidentitātes pētījumi. Līdzība izpaužas ticībā ārējo faktoru visvarenībai. Lisenko vīzijās tie bija augu augšanas ārējās vides faktori, kuriem augi aktīvi pielāgojas un nodod pēcnācējiem jauniegūtās adaptīvās īpašības. Par mūsdienu bērnu formējošo spēku uzskata sociālo faktoru, sociālo vidi, kura it kā “uzspiež” vienas vai otras dzimtes (gender) stereotipus, un tieši to dēļ no mazuļiem veidojas “tipiskas” meitenes vai zēni. Abos gadījumos dzīvo būtni aplūko kā plastisku un pasīvu, šķietami bez savas ģenētiskās programmas, kas pretotos vai būtiski pārveidotu ārējo ietekmi. Lisenko priekšstatos augiem gēnu un hromosomu vienkārši nebija, un viņš uzskatīja, ka ar vides iedarbību “pāraudzina” kultūraugus. Protams, mūsdienās nenoliedz, ka bērniem ir hromosomas, arī dzimumhromosomas, taču tās zēnu un meiteņu atšķirībās maz ko nosakot. Ja nu vienīgi dažas anatomiskās iezīmes. Uzskata, ka tās neskar galveno cilvēkā – uztveri, domāšanu un uzvedību. Nonākot “dzimumneitrālā” vidē, kurā sabiedrības stereotipi netiek uzspiesti un neviens netiek dēvēts ne par zēnu, ne meiteni, bērniem it kā vajadzētu spēt pašiem izvēlēties savu īsto dzimumu. Bet tad jau tam, ko tie katrs izvēlētos (ja vispār), nevarētu būt lielas nozīmes, jo, tā kā dzimumu stereotipu ietekmes audzināšanā nebūtu bijis, zēni uztvertu pasauli tieši tāpat kā meitenes. Abi dzimumi tad uzvestos līdzīgi, izdarītu vienādas izvēles un katru nedēļu vienādu laika daudzumu pavadītu, kāpelējot kokos un spēlējoties ar lellēm. Īsuma labad nosauksim šo pieņēmumu par nulles hipotēzi.

Nulles hipotēze ir nepieciešama, lai pamatotu daudzas lietas, kas mūsdienās atrodas politiskās dienaskārtības centrā. Tiekšanās uz sieviešu un vīriešu procentuāli vienādu pārstāvniecību visdažādākajās profesijās (politikā, uzņēmējdarbībā, u. tml.) un abiem dzimumiem vienādu laika sadalījumu starp karjeru un ģimeni balstās šajā nulles hipotēzē. Svarīgi uzsvērt – šeit nav runa par pašsaprotamajām ikviena indivīda izvēles tiesībām, nedz arī par dzimumu līdztiesību, bet gan par a priori sagaidāmo abu dzimumu izdarīto brīvo izvēļu statistisko galarezultātu. Nulles hipotēze nepieļauj, ka starp dzimumiem (ja vien tos nenomāc sabiedrības kultivētie stereotipi) varētu sagaidīt būtiskas atšķirības izdarītajās dzīves izvēlēs un uzvedībā. Hipotēzi var formulēt arī citādāk: nepastāv “vīriešu smadzenes” un “sieviešu smadzenes”, ir tikai “cilvēka smadzenes”, plus katram dzimumam atšķirīga sociālā pieredze. Lai cik eleganta savā vienkāršībā, šī ir tikai nepierādīta hipotēze.

Viegli saprast, ka smadzeņu darbības dzimumatšķirības ir jūtīgs pētījumu lauks ar augstu politizētības pakāpi. Piemēram, grāmatas Seksisms smadzeņu pētniecībā autore Džina Ripona apgalvo, ka visi līdzšinējie pētījumi par smadzeņu dzimumatšķirībām ir bijuši nekorekti vai tendenciozi, jo to patiesais mērķis ir bijis pierādīt sieviešu un vīriešu atšķirības it kā savstarpējas “papildināmības” gaismā, lai saglabātu jau Bībelē aprādītās tradicionālās dzimumu lomas. Tos, kuri apšauba, ka sieviešu un vīriešu smadzenes ir identiskas, viņa dēvē par “neiroseksistiem”.[2]

Tomēr jāatzīst, ka pastāv spēcīgi argumenti par labu smadzeņu dzimumatšķirībām un šos argumentus ir grūti ignorēt. Viens no acīmredzamākajiem, kuru gan šajā kontekstā nemēdz pieminēt, ir dzimuma disforijas pastāvēšana. Ir tādi cilvēki, kuri jūtas “iesprostoti nepareizā dzimuma ķermenī” un kuriem tā ir smagi risināma visa mūža problēma, nevis vienkārši iegriba. Te vietā ir jautāt – kā un kāpēc ķermenis varētu tikt subjektīvi uztverts kā “nepareizs”, ja reiz pieņemam, ka (a) abiem dzimumiem smadzenes ir vienādas un (b) audzināšana sabiedrībā pieņemto dzimumu stereotipu garā taču arī tiek veikta atbilstoši fiziskajam ķermenim? Acīmredzot, “nepareiza dzimuma ķermenis” ir iespējams tikai pie nosacījuma, ka pati dzimumidentitāte ir primāri atkarīga no bioloģiskiem faktoriem. Tiem realizējoties, individuālajā attīstībā var gadīties regulācijas kļūdas, kuras tad var izpausties arī kā smadzeņu dzimumpiederības neatbilstība ķermenim.

Otrkārt, smadzeņu dzimumatšķirības ļoti interesē mediķus un farmācijas industriju. Smadzeņu darbības traucējumi ir dzimumspecifiski, un tāda ir arī medikamentu iedarbība.[3] Pamazām uzkrājas magnētiskās rezonanses pētījumu dati par cilvēka smadzeņu aktivitāti, kas arī liecina par dzimumatšķirībām. Daudz kas uzzināts, strādājot ar laboratoriju dzīvniekiem. Dzīvnieku modeļi ļauj veikt smadzeņu pētījumus molekulārās bioloģijas līmenī, izslēdzot dzimumu stereotipus kā ietekmējošu faktoru, un tie liecina par atšķirībām evolucionārā kontekstā. Noskaidrots, ka dzimumhormoni atšķirīgi ietekmē gēnu ekspresiju smadzeņu šūnās (neironos). Dzimumatšķirības ir arī neiromodulatoru sistēmas darbībā tajās smadzeņu daļās, kuras atbild par motivāciju un stresa noturību un ietekmē emocionālās un kognitīvās funkcijas. Tādēļ ir nopietns pamats domāt, ka “sieviešu smadzenes” un “vīriešu smadzenes” tomēr pastāv, un katras risina dzīves izvirzītās problēmas mazliet atšķirīgā veidā.

Nobeigumā gribas izteikt cerību, ka pētījumi par dzimumu bioloģiskajām atšķirībām nepolitizēsies tiktāl, lai “aizietu pa Lisenko taku”. Pamats optimismam ir. Tolaik, kad savas ietekmes zenītā bija Lisenko, Padomju Savienībai bija steidzami jāattīsta kodolpotenciāls. Līdz ar to fizikai bija īpašs statuss un fiziķu valdījumos Lisenko garās rokas neiesniedzās. Pateicoties fiziķiem, daļa ģenētikas zinātnes pārcieta skarbākos vajāšanu gadus fizikas institūtu paspārnē, kur tika uzturētas radiācijas ģenētikas laboratorijas, kā arī zinātniskie semināri ģenētikā. Šodien veselīgs pretsvars politizācijai varētu būt biomedicīnas vajadzības. Dzimumu bioloģisko atšķirību pētījumi ir ļoti svarīgi gan medicīnai, gan dziļākai izpratnei par dzīvības evolūciju. Jo evolūcija vienu un to pašu problēmu mēdz risināt vairākos veidos, bieži atrodot katram dzimumam savu risinājumu.

Jā, un kas gan tur slikts, ka zēni atšķiras no meitenēm un meitenes no zēniem?

[1] S.A. Boyarinskaya, A.L. Ermolaev, E.I. Kolchinsky, “Lysenkoism Against Genetics: The Meeting of the Lenin All-Union Academy of Agricultural Sciences of August 1948, Its Background, Causes, and Aftermath”, Genetics, Vol. 2012, 2019, pp. 1–12.

[2] G. Rippon, TheGenderedBrain: The New Neuroscience that Shatters the Myth of the Female Brain, London: The Bodley Head, 2019. Grāmatas recenziju skat. L. Eliot, “Bad Science and the Unisex Brain”, Nature, Vol. 566, 2019, pp. 453–454.

[3] M.M. McCarthy, “Multifaceted Origins of Sex Differences in the Brain”, Philosophical Transactions of Royal Society B, 371, 2016: http://dx.doi.org/10.1098/rstb.2015.0106.

Piezīmes par kādu diskusiju igauņu presē

Šī gada 2. aprīlī igauņu laikraksts Postimees publicēja valodnieka Mārtina Ehalas eseju “Radikālā feminisma demogrāfiskais sabrukums?”.[1] Raksta tēze, minēta apakšvirsrakstā, bija šāda: “Feministiskā identitātes politika ir izraisījusi strauji pieaugošu homoseksuālismu jaunietēs un dzimuma disforijas epidēmiju. Sekas ir nepieredzēta dzimstības samazināšanās vairākās Rietumu labklājības valstīs pēdējās desmitgades laikā”. Ehala savā esejā izcēla trīs vadlīnijas:

Notiek mēģinājums vienlīdzības vārdā likvidēt atšķirības vīriešu un sieviešu starpā;

Mātes un ģimenes nievāšana sāk dot augļus;

Arvien vairāk jaunu sieviešu izvēlas palikt bez bērniem vai aprobežoties tikai ar vienu.

Autors savā rakstā atsaucās uz Nensijas Frēzeres eseju “Labumu pārdales un atzīšanas dilemma”.[2] Šajā slavenajā esejā Frēzere piedāvāja jebkādu sociālu kategoriju, arī sievietes un vīrieša, dekonstrukciju kā ieroci pret, viņasprāt, joprojām eksistējošo un pat pieaugošo šķirisko nevienlīdzību. Analizējot Frēzeres darbu, Ehala jautāja: tā kā radikālais, Frēzeres un viņas līdzgaitnieču popularizētais feminisms pie pirmās iespējas parāda sievietes kā apspiesto šķiru, nākas vaicāt, vai tādējādi sievietes jau zemapziņā netiek pretstatītas pašas savam sievišķīgumam. Vai viņās netiek kultivēts riebums pret savu – vājo un slikti apmaksāto – sieviešu dzimumu? Mēs taču visi vēlamies būt spēcīgi.

Ehala sniedza veselu rindu diagrammu un pētījumu rezultātu. Pētījumi norāda, ka pēdējās desmitgadēs ir pieaudzis to sieviešu skaits, kuras sevi identificē kā biseksuālas, homoseksuālas vai panseksuālas vai vispār neizjūt sevi kā piederošas savam dzimumam. Viņas arī uzskata, ka bērnu radīšana un mātes loma viņas padarītu mazvērtīgākas par vīriešiem. No daudzajiem Ehalas citētajiem pētījumiem īpaši jāpiemin 2015. gadā publicētais somu Finsex pētījums.[3] Igauņi allaž ir aktīvi interesējušies par somu pieredzi un pieraduši tāda veida datus lasīt kā daudzmaz ticamus ziņojumus no nākotnes. Finsex uzskatāmi parāda ārkārtīgi strauji augošo homoseksuālismu vai interesi par to somu sieviešu vidū.

Tālāk esejā Ehala, izvēršot seksuālās identitātes jautājumu, aplūkoja dzimuma disforijas kraso pieaugumu. Viņš atsaucās uz attiecīgajiem dzimumidentitātes pētījumiem ASV[4] un Somijā.[5] Ehala norādīja arī uz “Lielbritānijas ģimenes ārstu žurnāla” pētījumu, kurā atzīts, ka jaunas sievietes, kurām ir seksuāla interese par citām sievietēm, var iesākumā domāt, ka ir transseksuālas, taču vēlāk identificējas kā lezbietes.[6] Sevišķi biedējoša Ehalam šķita savas dzimumidentitātes apšaubīšana kā modes parādība. Šajā sakarā viņš atsaucās uz Lizas Litmanes rakstu par dzimuma disforiju.[7] Ehala būtībā atreferēja Litmanes raksta kopsavilkumu, pievēršot uzmanību sociālo mediju un atdarināšanas kulta postošajai ietekmei uz jauniešu dzimumidentitāti. Ehala vairākkārtīgi uzsvēra, ka visi pēdējo desmitgažu feminisma, jo sevišķi radikālā feminisma strāvojumi rādās negatīvi ietekmējuši dzimstību un jautāja, vai mēs 25 gadus pēc Frēzeres esejas kopā ar ūdeni neesam izlējuši arī bērnu.

Katrā ziņā pati Ehalas eseja nebūt neieslīga galējībās. Tā bija ieturēta, mērena, akadēmiska un norādīja uz demogrāfisko sabrukumu tikai kā uz vienu no iespējamiem nākotnes scenārijiem. Grūti spriest, kas pamudināja autoru šo rakstu publicēt. Neapdomīgi izteicieni par tik delikātiem jautājumiem mūsdienās varētu iedragāt paša Ehalas profesionālo karjeru. Viņš ir ne tikai starptautiski atzīts valodnieks un Tartu Universitātes pasniedzējs, bet arī Postimees eseju slejas redaktors. Varbūt publikācija bija redakcijas vēlme noskaidrot, cik aktuāli – un vai vispār aktuāli – ir ģimenes jautājumi trīs mēnešus pēc tam, kad janvāra vidū izgāzās Igaunijas Parlamentā plānotā balsošana par ģimenes referenduma organizēšanu?

Starp citu, janvārī izgāzās ne tikai referendums. Pie viena tika gāzta arī līdz šim viskonservatīvākā Igaunijas valdība. “Igaunijas konservatīvās tautas partijas” (Eesti Konservatiivne Rahvaerakond), “Tēvzemes” (Isamaa) un “Centra partijas” (Keskerakond) savienība sāka darbu 2019. gada 29. aprīlī. Šīm trim partijām nav daudz kopēja, taču 2019. gadā tās vienoja nevēlēšanās veidot valdību ar kārtējo reizi parlamenta vēlēšanās uzvarējušajiem reformistiem. Trijotne sadalīja ministru portfeļus 5+5+5, atvēlot premjerministra krēslu visvairāk balsu ieguvušajiem centristiem. Katrai no valdības partijām bija savi konkrēti mērķi, uz kuru īstenošanu tās iesāka virzīties, atbalstot arī savas koalīcijas partneru centienus. Kopš pagājušā gada augusta par konservatīvo prioritāti izvērsās mēģinājums nostiprināt dabīgajās tiesībās balstīto ģimenes definīciju vispārējā referendumā. Ar to konservatīvā valdība būtu mēģinājusi stiprināt laulību kā institūciju, kuru ievērojami iedragāja 2014. gada 9. oktobrī pieņemtais un nomināli 2016. gada 1. janvārī spēkā stājies Kopdzīves likums. Šajā jautājumā vienādi emocionāli un nelokāmi bija kā konservatīvie, tā arī opozīcijā esošie reformisti un sociāldemokrāti. Daudzās diskusijas un aptaujas paredzēja iespēju, ka referendumā balsu vairākumu varētu iegūt tā dēvētais “tradicionālais” laulības modelis.

Tad pērnā gada beigās reformisti un sociāldemokrāti ķērās pie obstrukcijas. Parlamenta likumprojektam par referenduma rīkošanu iesniedza vairāk nekā 9000 labojumu. To vidū varēja atrast, piemēram, šādus: “Balsosim par to, vai pirmā bija vista vai ola!”, “Vai Zeme ir plakana?”, “Vai Ziemassvētku ēdiens ir asinsdesas un šķovētu kāpostu savienība?” un tamlīdzīgi.[8] Daudzkārtējais reformistu ministrs Jirgens Ligi ierosināja legalizēt laulības arī ar līķi.[9] Bija arī tādi priekšlikumi, kurus varētu uzskatīt par valsts noziegumu. Piemēram, bijušais Igaunijas aizsardzības spēku komandieris, atvaļinātais ģenerālis Antss Lāneotss, olimpietis Jiri Jānsons un ilggadējais Tartu mērs Urmass Krūse (visi no “Reformu partijas”) iesniedza šādu priekšlikumu: “Balsosim par to, vai Igaunijai nebūtu labāk, ja to pievienotu Krievijai!”[10] Kad šis priekšlikums izraisīja protesta vētru, vīri to atsauca. Lai izskatītu katru plānotā laulības referenduma sakarā iesniegto likumprojektu un par to balsotu, būtu bijuši nepieciešami vairāki gadi.

Tad 12. janvārī valsts prokuratūra izvirzīja apsūdzību korupcijā un citos nopietnos finanšu noziegumos vairākiem centristiem un arī vienai no konservatīvo padomniecēm. Tā kā oficiāli izmeklēšana vēl arvien rit, ir grūti komentēt, cik pamatotas bija šīs apsūdzības. 16. februārī parādījās paziņojums, ka nav konkrētu faktu, kas pierādītu, ka konservatīvo padomnieces personiskās finansiālās problēmas varētu būt viņu pamudinājušas ļaunprātīgi izmantot savu amatu; kā arī, ka tiesa uzskata šo prokuratūras pieņēmumu par pārāk abstraktu.[11]

Lai kā arī būtu, 13. janvārī premjerministrs Jiri Ratass demisionēja. Iespējams, ka finansiālajos skandālos rūdītās “Centra partijas” lēmumu ietekmēja arī konservatīvo principiālā nepiekāpība laulības referenduma jautājumā. Janvāra beigās darbu uzsāka Kajas Kallases valdība, kuru veidoja reformisti un centristi, un konservatīvie savu pozīciju zaudēja.

Demisija “Igaunijas konservatīvajai tautas partijai” bija smags trieciens. Parlamentā viņi ir jau otro reizi un noteikti tiks ievēlēti arī trešo, taču pārstāvniecība nākotnes koalīcijās nav droša. “Igaunijas konservatīvā tautas partija” ir slavena ar saviem nepiekāpīgajiem, konsekventi konservatīvajiem paziņojumiem. Piemēram, vairāku konservatīvo politiķu, arī bijušā partijas priekšsēdētāja Marta Helmes runas stils reizēm var likties pārlieku pretenciozs. Lielāka konservatīvo pretimnākšana koalīcijas partneriem un ievērojami ieturētākas preses relīzes varbūt būtu pagarinājušas koalīcijas mūžu un radījušas vēlmi sadarboties nākotnē. Vadošie ziņu portāli un valsts audiovizuālie mediji pārsvarā ir sociāldemokrātiski un sociāli progresīvi noskaņoti. Laikā, kad konservatīvie bija valdībā, mediji bija spiesti atspoguļot arī konservatīvo nostāju un tādējādi tā bija pieejamāka plašākām masām. Tagad konservatīvie spēki ir vairāk vai mazāk zaudējuši pieeju vadošajiem ziņu kanāliem un ir ieslēgti pašu finansētajos tīmekļa izdevumos vai šauras nišas laikrakstos.

Atgriežoties pie Mārtina Ehalas esejas, tā varbūt bija vēlme noskaidrot, cik aktuāli ir ģimenes jautājumi tagad, kad tos nekādi vairs nevar pasludināt par jautājumiem, kurus pārējai sabiedrībai “uzspiež” konservatīvie. Jāpiebilst, ka vismaz ārēji referenduma prasība bija vienīgi “Igaunijas konservatīvās tautas partijas” iniciatīva.

8. aprīlī Postimees publicēja divas atbildes Ehalas esejai. Līli Abuladze rakstā ar nosaukumu “Par dzimstību un dzimumu vienlīdzību no demogrāfa skatpunkta”[12] stingri iestājās par tālāku pētījumu nepieciešamību. Demogrāfe uzskaitīja veselu virkni faktoru, kuri varētu izraisīt zemo dzimstību Ziemeļeiropas valstīs. Viņa stipri šaubījās, vai nievājoša attieksme pret sievietēm, kuras kā pašpietiekamu ir izvēlējušās mātes lomu, varētu būt viens no tiem.

Otra atbilde bija igauņu radikālā feminisma portāla Feministeerium (“Feministrijas”) replika ar nosaukumu “Protests pret Mārtinu Ehalu. Demogrāfiskais sabrukums kā mūsdienu biedēklis”.[13] Raksts bija ļoti agresīvs. Tajā Mārtinam Ehalam pārmeta, ka viņš nepareizi interpretējis Finsex diagrammas, virsrakstā lietojis klišejas, nelietīgi izmantojis savu zinātnieka autoritāti, manipulējis ar faktiem un tamlīdzīgi. Rakstu noslēdza aicinājums “Labāk mēģināt savā starpā saprasties!” Šī atbilde no Postimees tīmekļa izdevuma tika dzēsta un tagad ir pieejama tikai papīra izdevumā un “Feministrijas” mājaslapā.

Piecas dienas vēlāk, 13. aprīlī, Postimees publicēja ginekoloģes Kai Haldres atbildi ar nosaukumu “Par seksualitātes pētījumiem Austrumos un Rietumos”.[14] Raksta galvenās atziņas bija šādas:

Dzimstības saistīšana ar homoseksuālismu ir viltus ekspertīze un sazvērestības teorija;

Sievietes ir seksuāli liberālākas, bet tam nav nekāda sakara ar bērnu skaitu;

Baudkāre seksuālajā repertuārā nav nekas slikts.

Kai Haldre netieši ierindoja Ehalu starp konservatīvajiem un uzskaitīja visu, ko liberāļi konservatīvajiem parasti pārmet: vēlmi ierobežot psihiatrisko palīdzību jauniešiem, verbālos uzbrukumus seksuālajai izglītībai un tās pasniedzējiem, kā arī abortu ierobežošanu. Te gan jāpiezīmē, ka patiesībā igauņu konservatīvie vēlas vienīgi ierobežot konsultācijas nepilngadīgajiem par dzimuma maiņu bez vecāku ziņas; līdz ar daudziem vecākiem protestē pret seksuālo audzināšanu bērnudārzos un pamatskolās, īpaši, ja tā notiek bez vecāku ziņas; un nebūt nevēlas aizliegt mākslīgos abortus, taču vēlas, lai par valsts naudu netiktu apmaksāta grūtniecības pārtraukšana bez medicīniska pamatojuma.

Tāpat kā “Feministrija”, Kai Haldre nosodīja Mārtinu Ehalu, ka viņš kā vienas nozares zinātnieks ar savu rakstu ir iejaucies citā nozarē. Ārste pārmeta arī Finsex datu nepareizu interpretāciju. Lūk, apstrīdētā diagramma no Mārtina Ehalas esejas:

Un tā pati diagramma no oriģinālā Finsex[15] pētījuma:

Abās diagrammās vertikālā ass ir procentuālais sieviešu skaits. Horizontālā ass apzīmē vecuma grupu. Dažādu krāsu līknes ir attiecīgā gada aptaujas rezultāti.

Mārtins Ehala diagrammas virsrakstu tulkoja šādi: “Homoseksuāli noskaņoto somu sieviešu daļa”. Kā redzams, vecuma grupā 18–24 gadi aptaujā atklātās sieviešu homoseksuālās tieksmes, ja ticam šiem datiem, ir šokējoši augstas un sasniedz 40%. Taču precīzāks diagrammas tulkojums no somu valodas būtu šāds: “Sievietes (%), kuras seksuāli interesē ne tikai vīrieši”. Kai Haldre to uzskatīja par ļoti nopietnu diagrammas interpretācijas kļūdu. Viņa apgalvoja, ka neviens somu pētījums nav uzrādījis izslēdzoši homoseksuālu somu sieviešu skaitu, kas pārsniegtu 1,5%.

Haldre rakstīja, ka kopš Dzelzs priekškara krišanas ir manāmi mazāk dubultmorāles, tāpēc cilvēku seksuālais repertuārs ir bagātinājies un sniedz vairāk baudas. Ārste uzsvēra, ka to nevajadzētu nedz redzēt, nedz pasniegt kā kaut ko apkaunojošu vai biedējošu, jo, viņa apgalvoja: “Ar seksu taču nodarbojas galvenokārt tāpēc, lai būtu jautri!”

Kai Haldres personiskā autoritāte, tekošā, pārliecinātā valoda, kā arī pazīstamās klišejas liek domāt, ka viņas raksts varētu kļūt par jaunu vadlīniju kopsavilkumu igauņu feminismam. Kā pierādījumu šai tēzei jāmin, ka kopš viņas publikācijas rakstiskā diskusija ir ievērojami paplašinājusies. Ja pēc Ehalas esejas bija divas atbildes 8. aprīļa Postimees, tad ārstes rakstam sekoja vesela rinda pārdomu un eseju.

Piemēram, 14. aprīlī Postimees nodrukāja populācijas un demogrāfijas jautājumu speciālistes Leas Danilsones-Jergas rakstu ar nosaukumu “Par feminisma negatīvo pusi ir jārunā”.[16] Viņa analizēja un samērā ironiski komentēja visas trīs līdzšinējās atbildes. Demogrāfes rakstā viņai būtu gribējies lasīt personiskākus komentārus. Piemēram, vai demogrāfe pati būtu ar mieru uz laiku atteikties no savas zinātnieces karjeras, lai kļūtu par triju vai četru bērnu māti? Par “Feministrijas” repliku Danilsone-Jerga rakstīja, ka tā ir tik uzpūtīga un nicinoša, ka nobeigums “Labāk mēģināt savā starpā saprasties!” skan īpaši groteski. Savukārt, komentējot ginekoloģes Kai Haldres ieteikto “seksuālā repertuāra bagātināšanu”, Danilsone-Jerge jautāja: “Ja jau tas ir tik veselīgs, vai no ginekologiem tagad saņemsim arī recepti pornogrāfiskām filmām? Un kā būs ar vīriešiem? Vai viņu atpalicības likvidēšanai arī nevajadzētu kādas papildstundas?”

Kai Haldres apgalvojums “Ar seksu taču nodarbojas galvenokārt tāpēc, lai būtu jautri!” iekrita acīs arī Marī Kleinai. 16. aprīļa Postimees slejā[17] viņa jautāja, kurš atbildēs par iespējamo psiholoģisko traumu un kaunu, ja “draugu” ieteiktā “seksuālā repertuāra bagātināšana” vēlāk vajās jauno cilvēku visu mūžu. Un vai tagad būtu jāsāk kaunēties tiem cilvēkiem, kuri uzskata laulību un dzimumdzīvi par pēcnācēju radīšanas un audzināšanas ietvaru, nevis “bagātināšanai” pakļaujamu izklaidi?

16. aprīlī diskusijā iesaistījās otrais vadošais igauņu laikraksts Päevaleht. Kā noprotams no nosaukuma, psihologa un esejista Voldemara Kolgas eseja “Feminisms atbrīvo domāšanu”[18] nosodīja Mārtina Ehalas publikāciju. Savukārt raksta “Radikālais feminisms iznīcina visu”[19] autore bija tēvzemiete Rīna Solmane – demogrāfijas ministre iepriekšējā valdībā. Publikācija nebūt nebija tik kareivīga, kā varētu spriest pēc virsraksta. Tā būtībā bija vēl viena atbilde ginekoloģei Kai Haldrei. Bijusī ministre rakstīja, ka kosmiskajos augstumos paceltā seksualitāte kā personas identitātes centrālā ass pazemojot mūs kā domājošas būtnes. Viņasprāt, cilvēka identitāti veido vairāki faktori – ķermenis, dvēsele un prāts, kuriem jāatrodas savstarpējā līdzsvarā. Nobrieduša cilvēka identitāte, pēc Solmanes domām, veidojas ilgākā laika posmā un ir saistīta ar dzīves ceļu. “Šī ceļa malā,” viņa rakstīja, “var iedēstīt labo, ļauno un arī nekam nederīgo.”

19. aprīlī Postimees slejā Martins Ehala publicēja savu atbildi Kai Haldrei ar nosaukumu “Varavīksne un dzimstība”.[20] Diskusija lielā mērā bija nonākusi divu zinātnieku strīda spīlēs, un jaunu atzinumu vai domu rakstā nebija. Ehala neatkāpās no savas atziņas pirmajā rakstā un uzsvēra: “Tā tomēr ir visas sabiedrības problēma, ja rodas ideoloģija, kura noniecina ģimeni un tās pieaugumu.”

Ehalas pirmā raksta virsrakstā minētā dzimstības samazināšanās problēma un tās dziļākie cēloņi rādījās aizslīdējuši kaut kur otrajā plānā – iejukuši starp citām problēmām un bažām. Ehalas raksts pieskārās savstarpēji saistītām, bet būtiskā nozīmē atšķirīgām problēmām: radikālajam feminismam, panseksualitātei, seksuālajai liberalizācijai un tās iespējamām negatīvām sekām, kā arī dzimuma identitātei un dzimuma disforijai. Pēdējā tēma, liekas, visvairāk satrauca kā pašu autoru, tā arī viņa lasītājus. Ar dzimuma maiņu saistīto farmakoloģisko un ķirurģisko manipulāciju ētiskums, nepieciešamība un arī iespējamā apmaksāšana no valsts budžeta noteikti būs sabiedrības uzmanības centrā. Vai un cik drīz izdosies vēlreiz, kā iepriekšējās koalīcijas laikā, pievērst sabiedrības uzmanību, piemēram, LGBT organizāciju finansēšanai no valsts kases, rādīs laiks.

Šķiet, ka gan ar dalību koalīcijā, gan ar savu nepiekāpību un konsekvenci Igaunijas konservatīvie spēki ir likuši ar sevi rēķināties. Lēš, ka atbalsts “Igaunijas konservatīvajai tautas partijai” ir apmēram 20% un tas lēni, bet stabili pieaug. Ļoti intriģējošs ir jautājums, kādu lomu turpmāk Igaunijā spēlēs konservatīvās sabiedrības daļas skatījums. Kā arī: cik lielā mērā to atspoguļos vadošie preses izdevumi un valsts audiovizuālie mediji. Līdz 2019. gadam, tas ir, līdz koalīcijai, konservatīvos Igaunijā uzskatīja par kaut ko tik marginālu, ka viņu teikto nebija vērts uzklausīt un publicēt. Rezultātā radās iespaids, ka ir divas pilnīgi atšķirīgas valstis vienā teritorijā, bet redzama un dzirdama ir tikai viena. Konservatīvo pārstāvība valdībā negaidīti atklāja citus spēka vektorus. Tā arī parādīja politiķu gatavību savu nostāju aizstāvēt “līdz pēdējam”. Un tas, jāteic, igauņiem nepavisam nav raksturīgi.

[1]https://leht.postimees.ee/7216359/martin-ehala-aarmusfeminismi-demograafiline-kollaps

[2]http://bibliopreta.com.br/wp-content/uploads/2018/01/Fraser-Redistribution-Recognition-Dilema-1.pdf

[3]https://www.vaestoliitto.fi/artikkelit/finsex-naisten-valinen-halu/

[4]https://journals.sagepub.com/doi/pdf/10.1177/0024363919873762

[5]https://www.julkari.fi/bitstream/handle/10024/140742/URN_ISBN_978-952-343-580-3.pdf?sequence=1&isAllowed=y un skat. https://journals.sagepub.com/doi/abs/10.1177/1359104519838593?casa_token=0lGTql2mfswAAAAA%3AZ6j2v_ptmvn13cHPML6BnRLsxP0zQj6yvIT9SSwm81Ig2olJDcpprwXkvNThHoMc6Fz6b2y8JDRS6-Q&journalCode=ccpa

[6]https://bjgp.org/content/69/681/170.full

[7]https://journals.plos.org/plosone/article?id=10.1371/journal.pone.0202330&fbclid=IwAR20rZXNYOsL8Cn3rBDr5kDMSCiMVANKj8NBKHh-YuRrp59PZpzdesKbefg

[8] Piem: https://eestiuudised.ee/hepner-opositsiooni-muudatusettepanekutest-riigikogu-pole-koht-tsirkuseks/

[9]https://pealinn.ee/2021/01/06/anti-poolamets-abielureferendumi-muudatusettepanekud-teevad-roomu-vaid-naljahammastele/

[10]https://www.err.ee/1233679/ministrid-taunivad-reformierakondlaste-ettepanekut-venemaa-koosseisu-kuulumise-kohta

[11]https://www.delfi.ee/artikkel/92575395/video-ja-fotod-vanglast-vabastatud-kersti-kracht-prokuratuuri-jaoks-olen-uldse-vaga-ohtlik-inimene

[12]https://leht.postimees.ee/7219557/liili-abuladze-sundimusest-ja-soovordoiguslikkusest-demograafi-pilguga

[13]https://feministeerium.ee/vastulause-martin-ehalale-rahvastikukrahhiga-hirmutamine-kui-moeasi/

[14]https://arvamus.postimees.ee/7223198/kai-haldre-seksuaaluuringutest-idas-ja-laanes

[15]https://www.vaestoliitto.fi/artikkelit/finsex-naisten-valinen-halu/

[16]https://arvamus.postimees.ee/7224159/lea-danilson-jarg-feminismi-varjukulgedest-peab-saama-raakida

[17]https://arvamus.postimees.ee/7225933/mari-klein-seksida-on-lihtsalt-tore

[18]https://epl.delfi.ee/artikkel/93152961/paeva-teema-voldemar-kolga-feminism-vabastab-motlemise

[19]https://epl.delfi.ee/artikkel/93158597/paeva-teema-riina-solman-aarmusfeminism-tapab-koike

[20]https://arvamus.postimees.ee/7227883/martin-ehala-vikerkaar-ja-sundimus

Piedošana un mīlestība Zagļukalnā

Šī gada 28. februārī Latvijas Televīzija skatītājiem piedāvāja Tanela Tooma režisēto filmu “Patiesība un taisnība” (Tõde ja õigus), kas tapusi pēc igauņu literatūras klasiķa Antona Tamsāres tāda paša nosaukuma romāna piecās daļās (latviski pazīstama kā “Zeme un mīlestība”), kas iznācis laikā no 1926. līdz 1933. gadam. Romāna pirmās daļas ilgi gaidītā ekranizācija veltīta Igaunijas Republikas 100. dzimšanas dienai. Filma iznāca uz ekrāniem 2019. gada 20. februārī un ir pārspējusi visus Igaunijas kino apmeklējuma rekordus. To redzējuši 267 000 skatītāju – vairāk nekā filmu «Avatars», kuras sasniegtais rekords netika pārspēts gandrīz deviņu gadu garumā. Filmas budžets bija 2,5 miljoni eiro, no kuriem Igaunijas valsts nodrošināja gandrīz 2,2 miljonus. Filmai finansiāli palīdzējis arī igauņu azartspēļu magnāts Armīns Karu. 2019. gadā vien filma nopelnīja 1,55 miljonus eiro. Par dažādām nominācijām un gūtajām balvām svarīgāka ir vieta, ko šī filma jau ieņēmusi igauņu nacionālajā pašapziņā – Veru apriņķa Vastse-Roosas ciema apkaimē uzbūvētā filmas dekorāciju sēta, Zagļukalns (Vargamäe), šobrīd, iespējams, ir pat populārāks iekšzemes tūrisma objekts nekā iepriekš tautā iecienītais Tamsāres muzejs viņa dzimtajās mājās Jervas apriņķa Veteperes ciemā, kur igauņi brauc lūkot romānā aprakstīto varoņu prototipu mītās takas.

Kopumā uzticīgi sekojot grāmatai, filma rāda 19. gs. pēdējā ceturkšņa igauņu zemnieku dzīvi, cīņu ar dabu un savstarpējās attiecības. Sižets ir šķietami vienkāršs, raksturīgs daudziem mūsu reģiona zemnieku literatūras paraugiem – Andress kopā ar sievu Krētu uzsāk jaunu dzīvi Zagļukalnā, nolaistā saimniecībā, purvainā apgabalā, kur, atšķirībā no mūsu Zemgales, nemitīgi jānokaujas ar dažādām praktiskām grūtībām, lai raža un lopi vispār izdotos – viss ir pārāk slapjš vai akmeņains. Lai saimniecība plauktu, ir nemitīgi jāstrādā. Vispirms jānosusina lauki, izrokot novadgrāvi uz upi, kādēļ Andresam jāiepazīstas un jāsadarbojas ar tuvāko kaimiņu, ķildīgo Pearu, kura problēmātiskais raksturs no Zagļukalna padzinis pāris iepriekšējos saimniekus. Tomēr Andress ir uzņēmīgs, taisns, nepiekāpīgs, katru vakaru pirms gulētiešanas lasa Bībeli un negriež ceļu nevienam. Līdz ar to filmas darbību turpmāk vada dažādie saimnieciska un cita rakstura strīdi starp diviem kaimiņiem, ko pavada smags darbs, sākotnēji neveiksmīgi mēģinājumi radīt vīriešu kārtas pēcnācēju, saimes sadzīves laimes un likstas. Laiks rit lēni, nesteidzīgi mainās gadalaiki un filma skatītājam uzdāvā tādus vizuāli izcilus, atmiņā paliekošus mirkļus kā dziļā ziemas sniegā ieputinātu, pamazām satumstošu saimes namu, kura logā vientuļi, toties sildoši spīd sveces gaisma – gandrīz var dzirdēt pa pakšiem sperošo lausku, kurš arvien vairāk atkāpjas bērnības atmiņās un Kārļa Skalbes lirikā. Varoņu ceļš ved uz krogu – lai līgtu kalpus, zīmētos un apspriestu jaunumus, baznīcu – lai klausītos sprediķi un izrunātos ar mācītāju, vai uz pagasta tiesu, lai kārtotu kārtējo strīdu Zagļukalna konkurējošo saimnieku starpā. Filmu pavada Arvo Pērta uzticamā mācekļa Pērta Ūsberga lēnie, dramatiski minimālie toņi, kuri brīžiem vai nu izceļ ainavas monumentalitāti, vai arī saimes lauku darbu apdveš ar pārlaicīgu starojumu, vai citkārt runā ziemeļniekiem tik ļoti pazīstamo noklusēto sajūtu sprieguma vietā.

Filmas pārsteidzošā popularitāte 21. gs. Igaunijā, kas oficiālās stratēģiskās komunikācijas līmenī veiksmīgi projicē digitālo risinājumu ziemeļvalsts tēlu, tikai lieku reizi pasvītro igauņu kā zemnieku tautas pašizpratni, no kuras nevajadzētu kaunēties, pat ja galvenie apdzīvotības un nacionālās dzīves centri jau kādu brīdi pārvirzījušies uz divām lielpilsētām un programmētājs vai finanšu sektora darbonis tautsaimniecības plānošanā ieņēmis to goda vietu, kas savulaik pienācās zemniekam. Arī Igaunijā lauki – nācijas identitātes šūpulis – paliek arvien tukšāki. To, šķiet, pamanījuši filmas veidotāji, tāpēc noslēguma daļā šī tēma iegūst pavisam negaidītu un arī latviešu skatītāju sapurinošu izvērsumu. Jo nav jāslēpj, ka gan igauņu, gan latviešu lasītājiem un filmu skatītājiem rūp lauki. Kāpēc tie paliek tukšāki? Kāpēc bērni pamet dzimtās sētas? Kāds ir šīs nesaprotamās, skumdinošās, šķietami nenovēršamās norises cēlonis? Kāda būs aizmigušo lauku nākotne?

Pateicoties režisora stratēģiskajām izvēlēm, “Taisnība un patiesība” ir viena no retajām mūsu reģiona zemnieku literatūras ekranizācijām, kas piedāvā skaidru teoloģiski morālisku atbildi uz šo urdošo jautājumu. Lai cik tas nebūtu dīvaini, ne Knuta Hamsuna leģendārā “Zemes svētība”, ne Edvarta Virzas kanoniskie “Straumēni”, ne Kristijona Donelaiša episkie “Gadalaiki”, nemaz nerunājot par tautiski sentimentālo “Rūdolfa mantojumu” vai grūtsirdīgajiem “Likteņa līdumniekiem” neatbild uz jautājumu par lauku iztukšošanos ar tik lielu gara skaidrību, tik uzasinātu problēmas nostādni, kā to dara šī Tamsāres darba ekranizācija. Bet ja ir skaidra apjausma par problēmas cēloņiem, tad vismaz ir zināms virziens, kurā meklēt problēmu risinājumu. Pretēji daudziem latviešu literatūras meistardarbiem un jaunākajiem antropologu pētījumiem, atbilde uz lauku mīklu nav meklējama ne socioloģijā, ne šķiru cīņā, ne politekonomikas pārvirzēs, ne tehnoloģiju un nodarbinātības tendenču izmaiņās. Patiesā atbilde nav pat ES platību maksājumos vai tālredzīgā agrārpolitikā. Saskaņā ar filmu, lauki iztukšojas, sētas paliek vientuļākas, pēcnācēji un mantinieki dodas pasaulē un pamet dzimto vietu, jo “nav mīlestības”. Kāpēc mīlestības nav un kā to iegūt – filma sniedz diezgan skaidru atbildi, ko var papildinoši “radikalizēt”, paturot prātā, ka filma – tāpat kā jebkura laba māksla – par neredzamo stāsta caur redzamo. Tāpēc filma nav “tikai” par grūto zemnieku dzīvi un kaimiņu vai ģimenes ķildām 19. gs. Igaunijā.

Filmas izskaņā daudz pārcietušais, bet saimnieciski kaut cik nostiprinājies Andress pavada savu vecāko dēlu – mantinieku – ceļā uz obligāto dienestu cara armijā. Taču dēls tēvam saka, ka neatgriezīsies mājās, lai pārņemtu saimniecību. Tas ir smags trieciens Andresam, kurš visu ir darījis tikai, lai iekārtotu labu dzīvi pēcnācējiem, un kurš reiz vainoja savu sievu pie uzstājīgas meitu dzemdēšanas ilgi gaidītā nākošā sētas saimnieka vietā. Tēvs dēlam saka: “Strādā smagi un ciet, tad tev būs mīlestība”. Šo frāzi vairums igauņu uzskata par grāmatas galveno vēstījumu, līdzīgi latviešiem sūru darbu un ciešanas padarot par galveno dzīves mācību. Iespējams, daļēji padomju lasījumu iespaidā (Tamsāre savu lomu literatūras kanonā, atšķirībā no Edvarta Virzas, saglabājis arī okupācijas periodā), vairums igauņu joprojām aizmirst dēla atbildi tēvam, kas būtiski ietekmē darba izpratni: “Bet māte smagi strādāja un tu smagi strādāji, taču mīlestība tā arī neatnāca uz Zagļukalnu”. Par kādu mīlestības trūkumu ir runa?

Raujoties lauku darbos, Andresa sieva Krēta nostrādājas līdz nāvei, meitu un visbeidzot pirmā dēla dzemdēšana viņai paņem visus spēkus. Andress morāli apšaubāmā kārtā par dzīvesbiedri apņem labsirdīgo kalpu meitu Mari. Saasinoties tiesu strīdiem ar kaimiņu Pearu, Andress kļūst arvien īgnāks un vardarbīgāks, biežāk piestaigā uz krogu, no Pearu iemācās melot, lai tiesā gūtu labvēlīgu iznākumu, un pamazām atsvešinās no saviem bērniem un otrās puslegālās sievas. Līdz ar to, katru vakaru Bībeli lasošais Andress filmas gaitā arvien vairāk “krīt grēkā” – sākumā tikai nedaudz, ielaižoties kompromisos ar savu spēcīgo patiesības izjūtu par labu taisnības izkarošanai, pēc tam arvien vairāk, līdz grēks un nocietināta paštaisnība kļūst par Andresa ieradumu. Grēka paštaisnumam pieaugot, mīlestības Zagļukalnā paliek arvien mazāk, sēta paliek arvien tukšāka, un Andress uzdod sev sāpīgo jautājumu: kāpēc bija tā jācīnās par Zagļukalnu, ja tas beigās nevienam vairs nav vajadzīgs?

Šeit filmas izskaņā Latvijas un Igaunijas lauku norūpētais apceļotājs piedzīvo atklāsmes brīdi – ja nu vairumā šo pustukšo un lēnām aizmirstībā grimstošo sētu savulaik izspēlējies līdzīgs stāsts? Ja nu 20. gs. brutālie lielās vēstures notikumi un nodevīgā tirgum ražojošo lielsaimniecību agrārpolitika ir tikai otršķirīgs lauku pašreizējā stāvokļa cēlonis? Ja nu savulaik daudzu saimju tēvu vai māšu rosīgā dzīšanās pēc materiālās labklājības un principiālā cīņa par taisnību ir notikusi uz mīlestības rēķina, kādēļ tik mistiskā, nākamās paaudzes pie konkrētā zemes pleķa turošā saite pārtrūkusi? Savs kaktiņš, savs stūrītis zemes – jā, bet kālab tas viss, ja šo zemi neapdveš visciešākās saites noaudošs mīlestības gars?

Zīmīgi, ka režisors, sekojot Tamsārem, iztrūkstošās mīlestības tēmu nerisina tik banāli vai sentimentāli, kā ar mīlestības izpratni nereti notiek šodien. Filmas meklētās mīlestības izpratnes priekšplānā nav nedz abpusēji izdevīgs darījums, nedz “iejūtība” (t.s. empātija), “atvērtība”, “iecietība”, “otra pieņemšana”, “siltas, pozitīvas jūtas”, kuras varētu glābt Andresu. Zemi un saimi kopā saturošā mīlestība ir daudz kas vairāk. Negaidītā kārtā, parasti sekulārajiem un agnostiskajiem igauņiem, filmā, kura nu jau ieguvusi kulta statusu un kuru tik daudzi noskatījušies, – mīlestība tiek saprasta, manuprāt, izteikti teoloģiski, t.i., kristīgi. Netipiski mūsu reģiona zemnieku literatūrai, tādi teoloģiski noslogoti jēdzieni kā grēks, taisnība, žēlastība un attiecīgi – mīlestība, filmā tiek apcerēti ar negaidītu nopietnību. Starpkaru periodā igauņu literatūras apskatnieki Tamsāri nereti salīdzināja ar norvēģu Hamsunu un mūsu Virzu (piemēram, slavējot Virzu par zemnieku dzīves gaišo un heroisko attēlojumu, kamēr igauņi pārsvarā pievēršoties lauku dzīves grūtībām un postam), tomēr tikai Tamsāres tekstā un ekranizācijā jūs sastapsieties ar domu, ka galvenā varoņa morālo un attiecību problēmu risinājums rodams aicinājumā biežāk apmeklēt baznīcu un paklausīt mācītāju. Tieši tik vienkārši. Grūti izvairīties no atziņas, ka, ja Andress būtu ticis galā tieši ar savām reliģiskajām grūtībām, tad viņš būtu iemantojis mīlestību, un ja viņš būtu iemantojis mīlestību, tad rūpīgi iekārtotā sēta nepaliktu tukša un zeme nebūtu iekopta velti. Netiešs (iespējams, pat tiešs) institucionālās, organizētās reliģijas slavinājums 21. gs. igauņu filmā? Kā tas ir iespējams?

Atgādināsim, ka galvenais varonis Andress attēlots kā visnotaļ reliģiozs vīrs. Sākumā viņš regulāri apmeklē baznīcu, visu filmu katru vakaru lasa Bībeli un mēdz no tās brīvi citēt, kā arī dažādos saimes dzīves notikumus interpretē bībeliskā (pārsvarā Vecās Derības) gaismā. Andresa sākotnējais godīgums arī tiek saistīts ar viņa reliģiozitāti. Tomēr nereti veltīgie lauku darbi, strīdi ar kaimiņu un nesaticība pašu sētā sakrīt ar Andresa arvien retāko klātbūtni baznīcā. Var jautāt, vai cēlonisko sakarību ziņā grūtības un pārbaudījumi vispirms nomāc Andresa ticības dzirksti, vai tomēr ticības apsīkums ietekmē grūtību un pārbaudījumu svaru. Vienuviet filmā mācītājs norāda Andresam, ka viņš visu laiku runā par taisnību, bet aizmirst žēlastību. Tas ir tieši saistīts ar stāsta galaslēdzienu, ka Zagļukalnā trūcis mīlestības. Vienā no filmas atslēgas punktiem mācītājs noraida Andresa lūgumu salaulāt viņu ar kalponi Mari un liek Andresam nožēlot grēkus privātā grēksūdzē, kam sekotu grēku atlaišana. Andress sašutumā un paša saasinātās taisnības izjūtas pavadā mācītāja strikto aicinājumu noraida un turpina sētā savā nodabā lasīt Bībeli, saimei apgalvojot, ka uz baznīcu var neiet, jo reliģiju taču var praktizēt arī privāti (“Dievs ir visur”).

Šo filmā uzrādīto faktu kopsakara luteriski teoloģiskā interpretācija ir nepārprotama. Uzskatāmo norāžu dēļ filma vispār nav uztverama citādi kā komentārs par agrāko un it īpaši šodienas igauņu “reliģiskajām grūtībām”[1]. Šķiet, Tamsāres ekranizācija tikpat kā iesaistās senajā strīdā starp luterisko ortodoksiju un dažādiem piētisma paveidiem, kas Vidzemes un Igaunijas vēstures lasījumos pārsvarā interpretēts etniskās un sociālās kategorijās, ignorējot teoloģiskās argumentācijas līmeni. Proti, Andress uzstāj uz savu privāto dievbijību un t.s. “sirdsapziņas reliģiju”, kamēr mācītājs pārstāv organizēto, institucionalizēto un publisko reliģiju. Neierasti vēlīnajai, izteikti agnostiskajai modernitātei, kas dod priekšroku “privātajai dievbijībai” (jeb “katram savs” principam), Tamsāre un režisors nostājas mācītāja pusē, liekot domāt, ka Andresam vajadzēja piekāpties, beigt uzstāt uz savu taisnību un paklausīt mācītāja rosinājumam izsūdzēt grēkus, lai saņemtu piedošanu (jeb Kristus krusta nāves izcīnīto grēcinieku attaisnojošo spriedumu). Ja tikai Andress būtu sapratis, ka cilvēks nespēj piedot pats sev, bet ka piedošana – attiecīgi žēlastība – ir ticībā (tātad pazemīgā paļāvībā) jāsaņem “no ārpuses”, šajā gadījumā no mācītāja kā Dieva instrumenta, kurš grēciniekam pasludina piedodošo žēlastības vārdu un atlaiž grēkus saskaņā ar Kristus pilnvaru un uzdevumu. Vai tad Andress, kurš kā jebkurš igauņu luterānis bērnībā lasījis Lutera “katķismu”, nezināja, ka “mēs saņemam no biktstēva grēku atlaišanu jeb piedošanu it kā no paša Dieva, turklāt nešaubāmies, bet droši ticam, ka tādējādi mūsu grēki ir piedoti arī Dieva priekšā debesīs”[2]? Un ko līdzēja Andresa ik vakaru individuālā noslēgtībā lasītā Bībele, ja viņš palaida garām Jēzus teikto par grēcinieci, kuras daudzie grēki tapa piedoti, jo tā “daudz mīlējusi; bet, kam maz piedod, tas mīl maz” (Lk. 7:47)?

Tātad privātā, patvaļīgā, subjektīvā reliģiozitātē nocietinātais, grēkā arvien vairāk slīgstošais Andress nespēja mīlēt – līdz ar to saglabāt nākamo paaudžu piesaisti sētai –, jo bija noraidījis piedāvāto privāto grēksūdzi un tai sekojošo grēku piedošanu. Atsakoties regulāri apmeklēt baznīcu, kuras ietvaros minētās svētdarbības institucionalizētas, Andress vienlaikus noniecināja Vakarēdienā dāvināto Kristus patieso miesu un asinis, kuras “izlietas grēku piedošanai”. Kā bērnībā “katķismu” lasījis, Andress nevarēja nezināt Vakarēdiena iestādīšanas vārdu nozīmi, “proti, ka ar šiem vārdiem mums Sakramentā tiek dota grēku piedošana, dzīvība un svētlaime; jo, kur grēku piedošana, tur arī dzīvība un svētlaime.” Filma tiešām visā nopietnībā vedina domāt, ka Andresa problēmas un mīlestības trūkums tīri cēloniski izriet no publiskās, institucionalizētās reliģijas nolieguma.

Zagļukalna kalpa Pirts Mada (Sauna-Madis) piezīme par Andresa nebūšanām šo atziņu pat daļēji pastiprina. Tamsāre un filmas režisors caur Madi it kā izsaka savu vērtējumu par Andresa veltīgo regulāro Bībeles lasīšanu, kas filmā uzsvērts kā caurviju motīvs: “Dieva vārdi ir tikpat spēcīgi kā šņabis, vienkāršs cilvēks tos nespēj panest”. Vai tiešām pie Andresa paštaisnuma un mīlestības trūkuma vainota pārlieku biežā Svēto Rakstu lasīšana, kas luterāņiem ikdienā ir tuvākais tai nepastarpinātajai reliģiskajai pieredzei, unio mystica, ko tik daudz apcerējuši viduslaiku mistiķi? Tas pats Svētais Gars, kurš lidinājās pār neiztaisītās pasaules ūdeņiem, ir apsolījis savu klātbūtni lasītā vai runātā Rakstu Vārdā. Taču Andresa gadījumā ir skaidrs, ka viņš visticamāk Bībeli nelasīja pareizi, proti, izmantojot evanģēliju jeb labo vēsti par Jēzu Kristu kā hermeneitisko (sapratnes) atslēgu uz visiem Rakstiem. Andress, šķiet, nelasīja Rakstus žēlastības gaismā, tādējādi lasīšanu padarot par māņticīgu, pašattaisnojoši rituālistisku praksi, ar ko bēgt no sevis un, galu galā, arī no Dieva. Ja Andress rutīnas kārtā nevis darītu lasīšanu, bet gan ticībā pazemīgi uzņemtu Dieva vārdus, tad žēlastība izlauztu ceļu caur Andresa sirdi pretīm viņa tuviniekiem. Uzstājot uz privāto lasīšanu (zīmīgi, ka allaž vienatnē, nevis kā mājas tēvam pienāktos – saimes priekšā), Andress vienlaikus ir piemirsis publiskās pielūgsmes nepieciešamību, kas pulcē draudzi dievnamā, lai uzklausītu Dieva Vārdu mācītāja personā. Andresa sētu tukšu padarīja mīlestības trūkums. Žēlastība iespējotu Andresa mīlestību, bet šī žēlastība – saskaņā ar luterāņu mācību – ir saņemama baznīcā caur t.s. “žēlastības līdzekļiem”, Dieva Vārdu un sakramentiem, kurus pēc Jēzus pilnvaras izdala mācītājs.

Kristus taisnības vietā Andress deva priekšroku savai taisnībai. Tikai atsakoties no savas taisnības un ticībā paļaujoties uz Kristus pestījošo darbu sevī, Andress varēja iemantot stāvokli, kurā patiesa, Gara piepildīta, pazemīga un kalpojoša mīlestība pret tuvākajiem – it īpaši savu saimi – kļūtu iespējama. Andresam vajadzēja izrauties no privātās, sevī iekapsulējušās subjektivitātes, lai saņemtu dvēseles dziedināšanu publiskajā Kristus baznīcas objektivitātē. Paļaujoties uz patiesajiem socioloģijas principiem, kuros redzamais dibinās neredzamajā, varam iedomāties pilnīgi citādāku Latvijas un Igaunijas lauku vēsturi: ja cītīgie zemes rūķi, kurus filmā iemieso Andress, nebūtu tik ļoti ieciklējušies uz savu taisnību un privāto reliģiju, ja viņi nebūtu tik ļoti pārņemti ar materiālistisku rosību, ja viņi biežāk pazemīgi saņemtu mācītāja pasludinātu piedošanu pēc privātas grēksūdzes, attiecīgi, ja viņi kopumā biežāk apmeklētu baznīcu un saņemtu Svēto Vakarēdienu, tad viņi pazītu, kas ir žēlastība pēc būtības tās visdziļākajā nozīmē, kas viņiem ļautu mīlēt tuvākos, primāri un galvenokārt savus tuviniekus, saimi, un šī savstarpēji kalpojošā, vienam otru nesošā mīlestība noturētu nākamās paaudzes dzimtajā sētā un pie iekoptās zemes.

Neparasti, ka laicīgie igauņi uzņēmuši šādu “kulta” filmu ar tik nepārprotamu vēstījumu. Kādam tā varbūt tiešām izskatās tikai pēc kārtējā nacionālromantiskā garā ieturētā zemnieku stāsta ar dažām morāles pamācībām un skaistām ainavām. Taču filmas veidotājiem patiesi ir izdevies neredzamo parādīt caur redzamo, zemi līdzsvarojot ar debesīm, taisnības darbus ar žēlastību. Kam ausis dzirdēt, tas lai dzird.

[1] Sal. ar Biezais H. Latviešu reliģiskās grūtības. Kultūras fonda Avīze. 1991, Nr.5.

[2] Skat. http://bikerudraudze.lv/lutera-mazais-katehisms/

“Naida runa” un vārda brīvība

2021. gada 23. aprīlī Londonas policija aizturēja 71 gadu veco protestantu mācītāju Džonu Šērvudu (John Sherwood), uzlika viņam roku dzelžus un aizveda uz policijas iecirkni. Kādu bīstamu noziegumu bija izdarījis šis vecais vīrs? Viņš, uz saliekamām kāpnītēm stāvēdams, bija sludinājis garāmgājējiem, ka laulība ir savienība starp vīrieti un sievieti un citējis Bībeli, konkrēti atsaucoties uz Radīšanas grāmatas pirmās nodaļas vārdiem: “Dievs radīja cilvēku pēc Sava tēla, pēc Dieva tēla Viņš to radīja, vīrieti un sievieti Viņš radīja”. Policisti ar brutālu spēku norāva Šērvudu no kāpnītēm, saslēdza viņa rokas aiz muguras roku dzelžos, aizvilka viņu uz policijas mašīnu un aizgādāja uz iecirkņa telpām.

Policijas iecirknī mācītājs tika noturēts visu nakti līdz nākamajam rītam un ilgi pratināts. Pratināšanas gaitā policisti tirdīja un tincināja veco vīru par viņa personīgo attieksmi pret homoseksuālismu, uzdodot tādus jautājumus, kā, piemēram: “Ko jūs darītu, ja jūsu bērni izrādītos geji?” Šērvuds uzstāja, ka nebija kurinājis naidu vai kādu aizskāris, bet tikai darījis savu tiešo darbu: sludinājis kristīgo ticību un Bībeles patiesības. Galu galā mācītājs tika atbrīvots bez apsūdzības uzrādīšanas, taču lietas materiāli tika nosūtīti kroņa prokuratūrai (Crown Prosecution Service), kas vēl var izlemt aizvilkt viņu tiesas priekšā. Izvērtējot notikušo, policijas priekšniecība paziņoja, ka policisti esot rīkojušies profesionāli un ka nekādas dienesta izmeklēšanas nebūšot. Jāpiezīmē, ka Šērvuda aizturēšanas brīdī netālu stāvēja viens cits mācītājs, un viņam policisti paziņoja: ir temati, par kuriem sabiedriskās vietās runāt nedrīkst, un paust citiem cilvēkiem aizskarošus viedokļus vispār ir aizliegts.

Vēlreiz uzsveru un pasvītroju: tas viss nav noticis ne bijušajā Padomju Savienībā, ne mūsdienu Krievijā vai Baltkrievijā, ne Tadžikistānā, ne Kubā. Tas nav noticis arī Džordža Orvela romāna 1984 lappusēs. Tas pirms nepilna mēneša ir noticis Lielbritānijā – Lielās brīvību hartas dzimtenē, kas gadsimtiem ilgi ir dižojusies citu nāciju starpā kā priekšzīmīga tiesiska valsts, personisko brīvību citadele un civilizācijas gaismeklis. Kad cilvēki par mierīgu savas pārliecības paušanu tiek vajāti Maskavā, Minskā vai kādā no “trešās pasaules” valstīm, tad tas pilnīgi pamatoti izraisa starptautisku sašutumu un nosodījumu. Vienlaikus Lielbritānijā ielu sludinātāju aresti un vispār kriminālvajāšana par “nepareizu” viedokļu paušanu ir kļuvuši jau par ierastu parādību, citās Rietumeiropas valstīs arī ir vērojami līdzīgi notikumi, – taču par tiem sabiedriskajā telpā gandrīz neviens nerunā. Jāatzīst, ka šajā ziņā Eiropā un Latvijā valda šokējošs dubultstandarts.

Varbūt jums šķiet, ka Londona no Latvijas ir pārāk tālu? Tad paraudzīsimies uz mums tuvāk esošu valsti – Somiju. 2021. gada aprīļa beigās Somijas ģenerālprokurore uzrādīja apsūdzību par “naida runu” Somijas parlamenta deputātei no Kristīgo demokrātu partijas, bijušajai iekšlietu ministrei Peivi Resenenai (Päivi Räsänen). Šī konservatīvā luterāne ir izdarījusi trīs “šausmīgus noziegumus”: 2004. gadā publicējusi brošūru, kas izklāsta kristīgo skatījumu uz laulību un cilvēka seksualitāti, 2019. gadā atkārtojusi šo skatījumu radiointervijā, un platformā Twitter nokritizējusi savas baznīcas pausto atbalstu “LGBT praida” gājienam, pievienojot citātus no Bībeles. Par katru no šiem “noziegumiem” Resenenai draud cietumsods līdz diviem gadiem. Izmeklēšana šajā lietā bija īpaši ilga. Somijas tiesībsargājošās iestādes ar perversu, VDK cienīgu uzcītību okšķerēja Resenenas publiski paustos viedokļus un pievienoja apsūdzību sarakstam arvien jaunus faktus; pēc tam Resenena tika saukta uz policiju un pakļauta stundām ilgām nopratināšanām par saviem “nepareizajiem” uzskatiem. Viņai tiek inkriminēta “etniskā naida kurināšana”, – tas skan absurdi, taču Somijas tiesu praksē šis jēdziens tiek iztulkots tik plaši, ka arī Resenenas gadījumu var zem tā pavilkt.

Diemžēl līdzīgi incidenti kaut kad drīz var notikt arī pie mums Latvijā – jo daži cilvēki ļoti cenšas, lai tā būtu. 2021. gada 26. aprīlī – divas dienas pēc mācītāja Džona Šērvuda atbrīvošanas no policijas aresta telpām Londonā – septiņi Saeimas deputāti iesniedza Saeimas prezidijam izskatīšanai likumprojektu par grozījumiem Latvijas Republikas Krimināllikumā (ar 6. maija balsojumu tas tika nodots komisijām). Šis projekts ievērojami paplašina iespēju saukt cilvēkus pie kriminālatbildības un sodīt viņus par publiskajā telpā paustajiem viedokļiem, ja šie viedokļi iziet ārpus valdošās “elites” izpratnes par to, kas ir pareizs un pieļaujams. Ļoti īsi rezumējot, likumprojekts paplašina tā dīvainā un ideoloģiski iekrāsotā tiesību institūta robežas, kas mūsdienu tiesībpolitiskajā diskursā tiek apzīmēts ar vārdkopu “naida runa” (aizguvums no angļu “hate speech”). Pašā piedāvāto grozījumu tekstā izteiciens “naida runa” netiek lietots, taču tas vairākkārt parādās projekta anotācijā. Kā drīzumā redzēsim, aiz šķietami nevainīgiem likumprojekta formulējumiem slēpjas reāli draudi Latvijas iedzīvotāju vārda brīvībai. Likuma pieņemšanas gadījumā ilgtermiņa sekas ir ļoti labi paredzamas: cilvēki arvien vairāk baidīsies izteikties par atsevišķiem sabiedriski nozīmīgiem tematiem, praktizēs pašcenzūru un tas mūsu sabiedrības jau tā ne īpaši veselīgajā gaisotnē tikai vairos vispārējo spriedzi. Īpaši apdraudēta būs reliģiskās izteiksmes brīvība, un būs pavisam reālistiski arī mūsu zemē drīzumā sagaidīt pirmās prāvas pret garīdzniekiem un citiem ticīgiem cilvēkiem – līdzīgas Šērvuda un Resenenas lietām.

Īpaši pievēršu uzmanību tam, ka visā šā raksta tekstā vārdkopa “naida runa” ir konsekventi lietota pēdiņās. Tā nav nejaušība. Ar to vēlos parādīt, ka es principiāli neatzīstu šā ideoloģiskā konstrukta leģitimitāti un, ja esmu spiesta diskusijā lietot šo terminoloģiju, tad no tās norobežojos. Tas pats attiecas uz tādiem ideoloģiskiem konstruktiem, kā “emocionālā vardarbība”, “seksuālāorientācija” u. tml.

Lai ikviens saprastu, kādēļ gan minētais likumprojekts, gan jebkura līdzīga veida likumdošanas iniciatīva ir bīstami un nesavienojami ar patiesi brīvas un demokrātiskas sabiedrības pamatprincipiem, šo rakstu esmu veidojusi kā atbilžu sēriju uz jautājumiem un iespējamajiem iebildumiem – gan par iesniegto likumprojektu, gan par “naida runas” jēdzienu vispār. Skaidrs, ka, pat ja šis konkrētais projekts Saeimā netiks pieņemts, t. s. “progresīvie” spēki nerimsies savos mēģinājumos vēl vairāk ierobežot Latvijā vārda brīvību un turpinās iesniegt līdzīgus priekšlikumus. Tādēļ ir jārunā nevis vienkārši par viena vai otra likumprojekta trūkumiem, bet par “naida runas” jēdzienu kā tādu.

Pirms sāku atbildēt uz jautājumiem, izdarīšu mazu piezīmi. Mani kā latvieti ārkārtīgi pārsteidz un sarūgtina Latvijā joprojām sastopamā – es pat teiktu “valdošā” – “atkritumu kastes mentalitāte”, kas ir raksturīga mazattīstītām kolonizētām ciltīm attiecībās ar kolonizatoriem un “kultūras nesējiem”. Par “atkritumu kastes mentalitāti” es saucu vēlmi nekritiski pārņemt “metropoles” dzīves modeļus un aksesuārus, lai ciltsbrāļu acīs izskatītos kā “īsts civilizēts cilvēks”. Piemēram, izvilkt no atkritumu kastes “lielā baltā kunga” izmesto, saplēsto un nosmērēto cilindru un lepni uzstīvēt to sev galvā.

“Naida runas” apkarošanas jautājumā es redzu tieši šo pašu parādību. “Naida runas” likumi ir tikuši pieņemti un nu jau labu laiku darbojas daudzās citās Rietumu pasaules valstīs, un to praktiskais rezultāts ir kristālskaidrs. Tie gandrīz vienmēr un visur tiek piemēroti tikai t. s. “ekstrēmi labējo un naidpilno” viedokļu apkarošanai, – un “ekstrēmi labējo un naidpilno” viedokļu klāsts pastāvīgi paplašinās, ietverot sevī praktiski visus konservatīvai un/vai judeokristīgai pasaules ainai atbilstošos viedokļus par laulību, ģimeni, cilvēka seksualitāti, imigrāciju, islāmu un citiem “karstiem” tematiem. 2016. gadā britu jurists un pētnieks Pols Koulmens (Paul Coleman) publicēja grāmatu Cenzēts (Censored), kurā ietvertā konkrēto lietu analīze parāda šokējošu ainu: praktiski visās Eiropas valstīs, kurās ir noteikta kriminālatbildība par “naida runu”, attiecīgās normas tiek izmantotas gandrīz tikai tādēļ, lai apklusinātu “nepolitkorektu” viedokļu paudējus – tātad lielākoties kristiešus un konservatīvi noskaņotus cilvēkus.

Zīmīgs ir vidusmēra “naida runas noziedznieka” profils pēdējo piecpadsmit gadu laikā. Tas nebūt nav ar kāškrustiem notetovēts skūtgalvis neonacists vai cits margināls personāžs, bet gan parasts vidusmēra sabiedrības loceklis: ģimenes māte, pensionārs, kristiešu mācītājs… Pat daudzi kopumā “progresīvi” noskaņoti cilvēki sāk pamazām celt trauksmi, jo atskārš, ka kaut kas nav kārtībā un ka sabiedrība virzās kaut kāda orveliska totalitārisma virzienā. Un tieši tagad, kad pašās attiecīgajās Rietumu valstīs “naida runas” likumus un to piemērošanu sāk arvien vairāk kritizēt un apšaubīt to lietderīgumu (vismaz to pašreizējā formā un redakcijā), mums pēkšņi ir jākāpj uz tā paša grābekļa un jāievieš šāds pats regulējums Latvijā! Manuprāt, analoģija ar kolonijas iezemiešiem un “baltā kunga” atkritumos izsviesto cilindru šeit ir pilnīgi precīza.

Tagad pāriešu pie konkrētiem jautājumiem un atbildēm.

1. jautājums: Ko tieši piedāvā grozīt likumprojekta iesniedzēji un kā tas mainīs pašreiz spēkā esošo regulējumu? No pirmā acu uzmetiena šie grozījumi nemaz neizskatās tik dramatiski, un Krimināllikums jau tagad paredz kriminālsodus par naida kurināšanu…

Atbilde: Likumprojektā piedāvātie grozījumi galvenokārt skar Krimināllikuma 150. pantu, kura virsraksts ir “Sociālā naida un nesaticības izraisīšana”. Ir jāpaskaidro, ka naida celšana Krimināllikumā pašlaik ir sadalīta divos pantos: 78. pants nosaka kriminālatbildību par “nacionālā, etniskā, rasu vai reliģiskā naida vai nesaticības izraisīšanu” (atkarībā no kvalificējošo apstākļu esamības vainīgajam draud brīvības atņemšana uz laiku līdz trim, pieciem vai desmit gadiem), savukārt 150. pants attiecas uz “darbību, kas vērsta uz naida vai nesaticības izraisīšanu atkarībā no personas dzimuma, vecuma, invaliditātes vai jebkuru citu pazīmju dēļ” – un šeit likumdevējs jau ir paredzējis daudz maigākus sodus (brīvības atņemšana līdz vienam, trim vai četriem gadiem). Turklāt 150. panta pirmā daļa paredz svarīgu nosacījumu: atšķirībā no nacionālā, etniskā, rasu vai reliģiskā naida kurinātājiem, 150. panta piemērošanas gadījumā personu var saukt pie atbildības tikai tad, “ja ar to radīts būtisks kaitējums”.

Ko piedāvā likumprojekta iesniedzēji? Pirmkārt, papildināt 150. panta pirmajā daļā uzskaitīto pazīmju sarakstu ar vārdiem “sociālā piederība” un “seksuālā orientācija”. Tātad Krimināllikumā pirmo reizi tiks ievazāti divi ne īpaši skaidri jēdzieni. Šeit būtu īpaši jājautā, kur ir “seksuālās orientācijas” jēdziena semantiskās robežas. Vai ar to ir potenciāli domāts jebkurš dzimumtieksmes veids un/vai seksuālās uzvedības modelis? Satversmes tiesa taču pavisam nesen ir skaidros vārdos pasludinājusi: “Personas dzimumuzvedības brīvība ir aizsargājama neatkarīgi no tā, kādā formā tā izpaužas vai kāda ir personas seksuālā orientācija”. Gribas jautāt: vai tas nozīmē, ka jauno 150. panta redakciju varēs piemērot, lai sodītu par “naida un nesaticības izraisīšanu”, piemēram, pret pedofilijas piekopējiem?

Otrkārt, likumprojektā ir paredzēts izslēgt pašlaik pastāvošo nosacījumu “ja ar to radīts būtisks kaitējums”. Ja šobrīd, lai varētu notiesāt cilvēku pēc Krimināllikuma 150. panta, apsūdzībai ir jāpierāda, ka inkriminētie vārdi vai raksti ir nodarījuši būtisku kaitējumu (protams, vai tas ir “būtisks”, ir jāizvērtē tiesai), tad pēc grozījumu spēkā stāšanās šādas prasības vairs nebūs. Tātad notiesāt cilvēku par “nepareiza” viedokļa paušanu būs daudz vieglāk.

Trešais grozījums, kas ir piedāvāts likumprojektā, ir visbīstamākais. Tas attiecas uz 150. panta trešo daļu, kas nosaka attiecīgā noziedzīgā nodarījuma “kvalificētu sastāvu”, – tas ir, tas pats nodarījums tiek veikts kaut kādos īpašos apstākļos, kas pastiprina nodarījuma bīstamību un līdz ar to arī sodu. No tā, kura 150. panta daļa tiks piemērota, ir atkarīgs tiesājamā liktenis: vai viņam draud cietums uz laiku līdz vienam gadam (pirmā daļa) vai līdz četriem gadiem (trešā daļa). Pašlaik trešā daļa nosaka sodu par “sociālā naida un nesaticības izraisīšanu”, “ja tā saistīta ar vardarbību vai draudiem”. Likumprojekts paredz šo formulējumu aizstāt ar sekojošu: “ja tā izdarīta, pielietojot visu veidu fizisku, seksuālu vai emocionālu vardarbību, vai draudus”. Kas vispār ir “emocionālā vardarbība”, turklāt vēl “visu veidu”? Vārdkopa “emocionālā vardarbība”, manuprāt, pati par sevi ir absurda. “Vardarbība” šā vārda vispārpieņemtajā nozīmē var būt tikai fiziska. Kliegšana, lamāšanās un apsaukāšanās, lai cik nepatīkamas un nosodāmas tās nebūtu, nav “vardarbība”. Jebkurā gadījumā, “emocionālā vardarbība” nekur nav definēta, un to var attiecināt uz ļoti plašu situāciju klāstu. Piemēram, ja garīdznieks sprediķī vai intervijā asi iestājas pret homoseksuālo dzīvesveidu un aicina tā piekopējus nožēlot grēkus un mainīties, tad dažs labs adresāts var uztvert šos vārdus kā pret sevi vērstu “emocionālo vardarbību” – un garīdzniekam notiesāšanas gadījumā draudēs līdz četriem gadiem cietumā.

Pašlaik Krimināllikumā esošais regulējums nebūt nav optimāls. Manuprāt, tas jau tagad pieļauj pārāk plašas iespējas nesamērīgi ierobežot vārda brīvību (šo jautājumu sīkāk aplūkošu tuvāk raksta beigām). Tomēr piedāvātie grozījumi paredz šo iespēju klāstu paplašināt vēl vairāk – tātad vēl vairāk potenciāli sašaurinot cilvēku iespēju brīvi izteikties.

2. jautājums: Vai tad katra sevi cienoša demokrātiska Rietumu valsts neapkaro “naida runu”, pieņemot un piemērojot attiecīgus likumus? Vai tas neietilpst Rietumu vērtību kopumā?

Atbilde: Šeit man jūs droši vien jāizbrīna un jāapbēdina: vēsturiski “naida runas” jēdziens ir Padomju Savienības un tai pakļauto totalitāro komunistisko režīmu “garabērns”. Divi pirmie starptautiskie dokumenti, kuros pēc būtības tika iestrādāta “naida runas” ideja (nenosaucot to šajā vārdā) un no kura vēlāk savā likumdošanā iespaidojās dažādas valstis, ir 1965. gada ANO Starptautiskā konvencija par jebkādas rasu diskriminācijas izskaušanu un 1966. gada ANO Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām. 1966. gada pakta 20. panta otrā daļa nosaka:

“Jebkāda rīcība, kas aizstāv nacionālo, rasu vai reliģisko naidu un kūda uz diskrimināciju, naidīgumu vai vardarbību, jāaizliedz ar likumu.”

Savukārt 1965. gada konvencijas 4. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu aizliegt ar likumu un sodīt jebkādu rasistisku ideju izplatīšanu un kūdīšanu uz rasu vai etnisko diskrimināciju, aizliegt šādas idejas propagandējošas organizācijas u. tml.

Jau minētais Pols Koulmens ir ļoti detalizēti izpētījis šo normu izstrādāšanas un pieņemšanas vēsturi un izklāstījis to savā grāmatā Cenzēts. Vēsturiskie fakti ir skaudri un nepielūdzami: abi minētie panti to pašreizējā redakcijā tika iebalsoti abos starptautiskajos dokumentos ar klaji nedemokrātisku režīmu vairākumu. Toreiz – pagājušā gadsimta 60. gados – demokrātiskās Rietumu valstis vēl sargāja un turēja godā vārda brīvību un iestājās pret šāda veida normām. Visas šīs valstis atzina, ka rasisms ir sociāla problēma un amorāla parādība, taču neuzskatīja par pieļaujamu izmantot valsts sodošo spēku ideju apkarošanai; tās piekrita kriminalizēt tikai rasu naidā sakņotu kūdīšanu uz vardarbību. Taču komunistiskā “fronte” neatlaidīgi darbojās un galu galā panāca savu, gūstot skaitlisku pārsvaru pār demokrātiskajām valstīm.

Ja raugāmies tikai uz Eiropas reģionu, balsojuma rezultāti par Starptautiskā pakta 20. panta otro daļu runā paši par sevi un nekādus papildu komentārus neprasa. “Pret” balsoja Beļģija, Dānija, Somija, Francija, Islande, Īrija, Itālija, Nīderlande, Norvēģija, Zviedrija un Apvienotā Karaliste. “Par” – Albānija, Bulgārija, Baltkrievijas PSR, Čehoslovākija, Ungārija, Polija, Rumānija, Ukrainas PSR, PSRS, Dienvidslāvija un… Spānija, kur tolaik valdīja Franko režīms. Vēlāk Kremlis triumfējoši raksturoja šo balsojumu kā lielu padomju diplomātijas panākumu. Līdz ar to, ja kāds sāks jums stāstīt, cik “naida runas” apkarošana esot “demokrātiska un rietumnieciska”, atgādiniet viņam par šīs idejas neglīto izcelsmi un paskaidrojiet, ka to ir dzemdinājusi Padomju Savienība ar saviem rokaspuišiem.

Dzelzs priekškars jau sen ir kritis, un neviens no politiskajiem režīmiem, kas toreiz balsoja par “naida runas” kriminalizēšanu, vairs nepastāv. Diemžēl nekāda attiecīgo konvenciju revīzija pēc 1991. gada nav notikusi, un abi iepriekšminētie panti – šie skandalozie Aukstā kara relikti – joprojām ir spēkā un ir saistoši ANO dalībvalstīm, tostarp arī Latvijai. Tomēr šajā sakarā ir jāatceras divas lietas. Pirmkārt, šīs normas attiecas tikai uz rasu, etnisko vai reliģisko naidu vai diskrimināciju; tādām kategorijām, kā vecums, invaliditāte, sociālā piederība, “seksuālā orientācija” utt., tās nemaz nav piemērojamas. Otrkārt, būsim reālisti: ja Latvija vai jebkura cita valsts savā tiesību sistēmā dos priekšroku konstitucionāli garantētai vārda brīvībai un aprobežos attiecīgo Krimināllikuma pantu darbību ar reālas naida kurināšanas gadījumiem un kūdīšanu uz vardarbību, tad šai valstij no tā nekādas sekas neiestāsies – izņemot tipveida kritiku no attiecīgo ANO birokrātu puses, kādu saņem praktiski visas valstis. Domāju, ka šādu “nelaimi” var viegli pārdzīvot.

3. jautājums: Vai “naida runas” apkarošana ilgtermiņā nepadara mūsu sabiedrību mierīgāku, iecietīgāku un tātad veselīgāku?

Atbilde: Nē, nekādā gadījumā – gluži otrādi. Pirmkārt, “naida runas” kriminalizēšana sašaurina brīvas un atklātas diskusijas iespēju sabiedrībā. Viena no galvenajām civilizētas sabiedrības iezīmēm ir tas, ka problēmas un konflikti tajā tiek risināti vispirms sarunu un dialoga, nevis fiziskas sadursmes (kautiņa, slaktiņa u.tml.) veidā. Ņemot vērā “naida runas” likumu neskaidros formulējumus, cilvēki cenšas klusēt un atturēties no “jūtīgu” tematu apspriešanas vai potenciāli aizskarošu viedokļu paušanas, jo gluži vienkārši baidās nonākt uz tiesājamo sola vai vismaz policijas iecirknī. Tādējādi veidojas skaidra atturoša ietekme (“chilling effect” – angļu val.) uz vārda brīvību, un cilvēku apziņā rūgstošās neizrunātās problēmas rada vispārēju aizvainojuma, aizdomu un neuzticības gaisotni. Galu galā nav saprotams, kā šādu sabiedrību var nopietni saukt par “demokrātisku”.

Otrkārt, “naida runas” kriminalizācija padara sabiedrību “prāvnieciskāku”, jo pakļauj cilvēkus pastiprinātiem izmeklēšanas un tiesvedības riskiem uz iedomātiem un bieži vien ļaunprātīgiem pamatiem. Tipisks piemērs: 2010. gada decembrī 63 gadus vecajam austriešu pensionāram Helmutam Grīzem (Helmut Griese) tika uzrādīta apsūdzība krimināllietā… par ko? Par to, ka, savu mauriņu cirpdams, viņš bija jautri jodelējis Alpu gaumē – bet kur lai cilvēks jodelē, ja ne Austrijas vai Šveices Alpos? Austrijas tiesībsargājošās iestādes kvalificēja viņa vokālo izklaidi kā… “musulmaņu lūgšanas kariķēšanu”, lai aizskartu viņa islāmticīgos kaimiņus. Lai izvairītos no dārgas un ilgas tiesāšanās, Grīze piekrita samaksāt 700 eiro naudassodu. Un, pat ja “naida runātāju” neizdodas formāli notiesāt un viņš beigās tiek attaisnots, faktiski viņš tik un tā tiek sodīts: ar patvaļīgiem arestiem, ar naudas un veselības zaudēšanu gadiem ilgās tiesu prāvās, ar uzņēmuma izputināšanu u.tml. Protams, ka šādu juridisku problēmu draudi uztur un veicina sabiedrībā neuzticēšanās gaisotni.

Visbeidzot, “naida runas” likumu neskaidrie formulējumi galu galā nozīmē vienu: “naida runa” katrā konkrētā gadījumā būs tas, ko par tādu uzskatīs tiesībsargājošās iestādes: policija, prokuratūra, tiesas. Tas savukārt nozīmē, ka valstij tiek piešķirtas ļoti plašas pilnvaras noteikt savu pilsoņu pieļaujamās runas robežas. Bet, ja tas tā ir, tad sabiedrība noteikti vairs nav ne brīva, ne demokrātiska.

4. jautājums: Vai tad “naida runa” neizraisa konkrētus vardarbīgus noziegumus pret mazāk aizsargāto mazākumgrupu locekļiem? Vai “naida runas” apkarošana nepalīdz nosargāt šo cilvēku fizisko drošību?

Atbilde: Gan Latvijas un citu Rietumu valstu sabiedriskajā telpā, gan no starptautisko organizāciju tribīnēm pastāvīgi skan apgalvojums, ka “naida runa” novedot pie reālas vardarbības pret attiecīgo grupu locekļiem; līdz ar to “naida runas” kriminalizācija esot nepieciešama viņu drošības nosargāšanai. Daudzi uztver šo apgalvojumu kā acīmredzamu un pat necenšas to apšaubīt. Taču īstenībā tas ir aplams. Nav absolūti neviena ar empīriskiem datiem pamatota pētījuma, kas šo tēzi apstiprinātu. Lai to pierādītu, būtu jāpierāda divas lietas: pirmkārt, ka valstīs ar liberālāku pieeju vārda brīvībai ir vērojams lielāks vardarbības un cita veida noziegumu skaits pret minoritātēm, nekā valstīs ar bargiem “naida runas” likumiem; otrkārt, ka pēc “naida runas” likumu pieņemšanas (vai piemērojamo sodu pastiprināšanas) šādu noziegumu statistiskā līkne regulāri pavēršas lejup. Protams, ka nekādu šāda veida korelāciju esamība nav pieradīta.

Jāatgādina arī tas plaši zināmais vēsturiskais fakts, ka etniskā un cita veida naida celšana bija sodāma Veimāras perioda Vācijā (laikposmā no 1918. līdz 1933. gadam). Vācijas Sodu likuma (Strafgesetzbuch) 130. pants noteica par to kriminālatbildību, un šī norma tika reāli un aktīvi piemērota. Tomēr tas nekādā ziņā netraucēja nacionālsociālistu partijai ar Hitleru priekšgalā nākt pie varas 1933. gadā, un pēc tam jau nacistu režīms sāka ierobežot Vācijas pilsoņu vārda brīvību – vēl bargāk un aktīvāk.

5. jautājums: Vai konservatīvi domājošam cilvēkam tomēr nebūtu jāatbalsta likumi par “naida runas” apkarošanu? Tos taču var izmantot arī labam mērķim – piemēram, lai sodītu pret kristiešiem un konservatīvajiem vērstu vārdisku uzbrukumu autorus.

Atbilde: Šādu attieksmi nevaru raksturot citādi, kā “naivumu, kas robežojas ar neprātu”. Ja paraudzīsimies uz dažādu Eiropas valstu tiesu spriedumiem, tad redzēsim, ka par “naida runu” pret kristiešiem un konservatīvajiem nesoda praktiski nekad. Tas ir likumsakarīgi, jo sabiedrībai tiek pastāvīgi skaidrots, ka “naida runa” ir iespējama tikai pret “apspiestajām mazākumgrupām”, bet kristieši un labēju uzskatu cilvēki pie tādiem nepieder. Ja lasītāji man netic, aicinu viņus pašus izlasīt Latvijas Republikas Augstākās tiesas mājas lapā pieejamos tiesu prakses apkopojumus un starptautisko nevalstisko organizāciju sagatavotos analītiskos pārskatus. Ja vienā vai otrā valstī izdodas atrast tiesas spiedumu, ar kuru kāds ir ticis notiesāts par “naida runu” pret kristiešiem un konservatīvajiem, tad tas visas Eiropas mērogā ir ārkārtīgi rets izņēmums. Latvijas tiesu praksē šādu spriedumu nav, un es neredzu nevienu racionālu apsvērumu, kādēļ mūsu tiesībsargājošās iestādes šo savu attieksmi pēkšņi mainītu.

6. jautājums: Jūs kritizējat “naida runas” likumus, bet kādu konkrētu risinājumu jūs pati piedāvājat? Vai iestājaties par absolūtu un neierobežotu vārda brīvību?

Atbilde: Uz šo jautājumu varu sniegt divas atbildes: “ideālistisku” un “reālistisku”. Ja raugāmies no “ideālistiskā” jeb teorētiskā viedokļa – t. i., kā es lemtu, ja man vienīgajai piederētu lemšanas tiesības un galavārds, – tad mana atbilde ir šāda. Tā kā vārda jeb izteiksmes brīvība ir viena no patiesi brīvas un veselīgas sabiedrības iezīmēm, personīgi man vistuvākā ir Amerikas Savienoto Valstu pieeja. ASV Konstitūcijas Pirmais labojums (pieņemts 1791. gadā) nosaka: “Kongress nedrīkst pieņemt likumus, kas iedibina kādu reliģiju vai aizliedz tās brīvu piekopšanu, vai ierobežo vārda vai preses brīvību, vai cilvēku tiesības mierīgi pulcēties un vērsties pie valdības ar petīcijām par ļaunprātību novēršanu.”

ASV Augstākā tiesa savos spriedumos ir interpretējusi šo normu ļoti liberāli, proti: valsts nedrīkst vajāt vai sodīt nevienu cilvēku vai organizāciju par publisku viedokļa paušanu jebkurā sabiedriski vai politiski nozīmīgā jautājumā, lai cik šis viedoklis būtu aizskarošs vai pat naidpilns. No ASV konstitucionālo tiesību teorijas viedokļa tas ir absolūti nepieciešams, lai nodrošinātu brīvas sabiedriskas diskusijas iespēju, – jo bez tās īsta demokrātija nevar pastāvēt. Lietā Snyder v. Phelps (2011) Augstākā tiesa noformulēja to šādi:

“Vārdiem ir spēks. Tie var pamudināt cilvēkus uz rīcību, novest viņus līdz prieka vai bēdu asarāmvai […] sagādāt lielas sāpes. [Taču] mēs nevaram reaģēt uz šīm sāpēm, sodot runātāju. Mēs kā nācija esam izvēlējušies citu ceļu: aizsargāt pat aizskarošu runu par sabiedriski nozīmīgiem jautājumiem, nodrošinot to, ka publiskās debates netiek apslāpētas.”

Līdz ar to “naida runas” likumi Eiropā pieņemtajā izpratnē ASV vienkārši nav iespējami, jo tie būtu pretrunā ar Pirmā labojuma burtu un garu. Tomēr nav patiess arī dažkārt dzirdamais apgalvojums, ka “Amerikā vārda brīvība ir neierobežota”. Vārda brīvība pēc savas būtības nevar būt neierobežota. Piemēram, nevar atsaukties uz vārda brīvību, lai nesodīti izplatītu viltus ziņu par lidostā noslēptu bumbu ar laika degli vai lai nozagtu kādam rakstniekam viņa manuskriptu un izdotu to kā savējo. Tāpat ASV Augstākā tiesa jau labu laiku iepriekš ir nospriedusi, ka Pirmais labojums neaizsargā tiesības uz tukšu un bezsaturīgu lamāšanos, kas traucē sabiedrisko kārtību.

Attiecībā uz rasistiskiem, naidīgiem un tamlīdzīgiem “karstiem” izteikumiem ASV Augstākās tiesas judikatūra pagājušā gadsimta laikā ir nogājusi trīs stadiju ceļu, katrreiz atzīstot cilvēkiem arvien plašāku brīvību izteikties. Vispirms, 20. gadsimta pašā sākumā, Augstākā tiesa atzina valstij tiesības apkarot runas un publikācijas, kas izraisa sabiedrībā “sliktas tendences” (“bad tendency”) (lieta U.S. ex rel. Turner v. Williams, 1904). Nedaudz vēlāk izteiksmes brīvības standarts tika ievērojami paaugstināts: lai valsts varētu ierobežot vārda brīvību, attiecīgajiem vārdiem bija jārada “skaidras un klātesošas briesmas” (“clear and present danger”) – piemēram, ja kāds kliedz “Ugunsgrēks!” pārpildītā teātrī (lieta Schenck v. United States, 1919). Visbeidzot, 1969. gadā Augstākā tiesa deklarēja: valsts nedrīkst sodīt runātāju pat tad, ja viņš atklāti aicina uz vardarbību vai likumpārkāpumiem – izņemot gadījumus, kad šādi aicinājumi ir vērsti uz “nenovēršamu prettiesisku darbību” (“imminent lawless action”) un kad šāda prettiesiska darbība reāli draud notikt (lieta Brandenburg v. Ohio, 1969). Šis pēdējais kritērijs – saukts par “Brandenburga testu” – joprojām ir spēkā un nosaka ASV tiesu attieksmi pret dažāda veida “ekstrēmiem” izteikumiem un manifestācijām. Pielietojot “Brandenburga testu”, ASV tiesas ir atzinušas par antikonstitucionāliem, piemēram, kāškrustus vicinošu neonacistu gājiena aizliegumu un pusaudža notiesāšanu par Kukluksklanam raksturīgo simbolisko darbību – krusta sadedzināšanu.

Vēlreiz jāuzsver šī fundamentālā atšķirība starp Eiropu un Ameriku. ASV tiesiskā regulējuma evolūcija ir notikusi liberalizācijas virzienā, aprobežojot valsts iestāžu tiesības vajāt un sodīt cilvēkus par “nepareizu” viedokļu paušanu un tādējādi atzīstot cilvēkiem arvien plašāku izteiksmes brīvību. Savukārt Eiropā – un Latvijā, kā mēs to diemžēl redzam, – attīstība iet diametrāli pretējā virzienā: arvien vairāk ierobežojot iedzīvotāju vārda brīvību. Pat ja šī brīvība konstitucionālā līmenī joprojām tiek formāli atzīta, izņēmumu klāsts kļūst arvien plašāks, un tiesībsargājošās iestādes arvien vairāk tirda un vajā cilvēkus par viņu paustajiem viedokļiem.

Tagad sniegšu otro atbildi – “reālistisko”. Jā, ASV konstitucionālās garantijas vārda brīvībai visas pasaules mērogā ir unikālas, amerikāņi ar tām pamatoti lepojas un brīvības mīlētāji visā pasaulē viņus par to pamatoti apskauž. Taču mēs dzīvojam Eiropā, un Eiropas valstu konstitucionālās tradīcijās tik plaša vārda brīvība nekad nav bijusi paredzēta. Eiropieši (ieskaitot latviešus) vienmēr ir pieļāvuši plašākas valsts iespējas tiesiski ierobežot naidīgu un sabiedrisko mieru un kārtību traucējošas runas un rakstus. Arī Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir daudzreiz atzinusi, ka valstīm ir tiesības sodīt vai aizliegt šāda veida izteiksmi – ar nosacījumu, ka attiecīgais ierobežojums ir noteikts likumā, ir vērsts uz leģitīma mērķa sasniegšanu un ir samērīgs ar šo mērķi.

Tātad, ja esam reālisti, tad mums ir jāatzīst, ka ASV Konstitūcijas Pirmā labojuma ekvivalentu šaipus Atlantijas okeānam pārskatāmā nākotnē diez vai izdosies ieviest. Taču tas nenozīmē, ka mums nav jācīnās par izteiksmes brīvību Eiropā un Latvijā. Mūsu mērķim ir jābūt brīvu un atbildīgu pilsoņu sabiedrībai, kas augstu vērtē diskusiju kultūru un nebaidās atklāti un drosmīgi apspriest dažādus svarīgus jautājumus. Līdz ar to mani konkrētie priekšlikumi ir rezumējami sešos punktos. Tos jau pirms manis ir noformulējusi starptautiskā nevalstiskā organizācija “Alliance Defending Freedom” (ADF); es tos esmu tikai pārfrazējusi un pievienojusi vienu papildu punktu. Tātad:

(1) Pamatprincipam un atskaites punktam ir jābūt izteiksmes brīvībai. Likuma normām, kas ievieš tiesisko atbildību par naida kurināšanu, pēc savas formas un satura skaidri jāatspoguļo ideja, ka šī atbildība ir tikai izņēmums no pamatprincipa. Līdz ar to šīm normām ir jābūt ļoti skaidri definētām, lai izslēgtu jebkādu iespēju iztulkot tās paplašināti. Likumā noteiktajām sankcijām ir jābūt samērīgām un saprātīgām.

(2) Ja vēlamies apkarot naida kurināšanu, tai ir jābūt sodāmai attiecībā uz jebkuru identificējamu personu grupu. Nav pieļaujams izdalīt kaut kādas privileģētas grupas, turklāt vēl ieviešot to starpā “aizsargātības” hierarhiju – piemēram, kad par vārdisku uzbrukumu krieviem vai ebrejiem soda bargi, par vārdisku uzbrukumu pensionāriem – maigāk, bet par vārdisku uzbrukumu izpletņlēcējiem nesoda nemaz.

(3) Sodāmai ir jābūt nevis “naida runai”, bet gan “naida kurināšanai” jeb “naida celšanai”. Tātad jāsoda ir tikai tādas runas un raksti, kas vai nu sludina vardarbību, vai arī var paredzami radīt fiziskas vardarbības draudus attiecīgās grupas pārstāvjiem vai viņu mantai. Likumā nedrīkstētu būt tādi neskaidri definēti un izplūduši jēdzieni kā, piemēram, “aicinājums uz diskrimināciju”, “nesaticības izraisīšana”, “aizskaršana” u. tml.

(4) Katrs naida kurināšanas gadījums ir izvērtējams objektīvi, raugoties uz lietas objektīvajiem apstākļiem un kontekstu, – nevis balstoties klausītāju subjektīvajās izjūtās un attieksmē.

(5) Nedrīkst sodīt par tādām runām vai rakstiem, kas nekurina naidu, bet ir vienkārši kādai iedzīvotāju grupai aizskaroši un nepatīkami. Šādi izteicieni un viedokļi ir apspriežami un neitralizējami brīvā, demokrātiskā un atklātā diskusijā. Neuztraucieties: pieaugušu un nobriedušu cilvēku sabiedrība ir spējīga tos paciest un “sagremot”.

(6) Visas likuma normas, kas neievēro piecos iepriekšminētajos punktos noteikto augsto vārda brīvības standartu, ir grozāmas vai atceļamas.

7. jautājums: Vai ir kādi vispārīgi novērojumi vai piezīmes?

Atbilde: Ir jāsaprot, ka nupat piedāvātais likumprojekts par grozījumiem Krimināllikumā ir tikai simptoms kādai ļoti bīstamai slimībai, proti, valsts centieniem aprobežot cilvēku personīgo brīvību arvien vairāk un vairāk. Īpaši aicinu tos cilvēkus, kuriem pašlaik ir četrdesmit un vairāk gadu, atcerēties un salīdzināt: kad Latvijas iedzīvotāju ikdienas dzīve bija brīvāka no dažādiem ierobežojumiem – pirms 25 gadiem vai tagad? Un tad godīgi uzdot sev jautājumu: kad šis process apstāsies un vai tas vispār apstāsies? Jo, ja tas neapstāsies, tad ir godīgi jāatzīst, ka mēs virzāmies taisnā ceļā uz Orvela cienīgu totalitārismu. Manuprāt, ir pienācis laiks celt par to trauksmi un rosināt plašu sabiedrības diskusiju par šo ārkārtīgi bīstamo mūsu tautas attīstības vektoru.

Pašās beigās nocitēšu amerikāņu valstsvīra, trešā ASV prezidenta Tomasa Džefersona vārdus: “Malo periculosam libertatem quam quietam servitutem” (“Es labāk vēlos bīstamu brīvību, nekā mierīgu verdzību”).

Strīdi par dvēseli

Izglītotu cilvēku aprindās vārdu “dvēsele”, šķiet, arvien vairāk lieto vai nu ar ironisku pieskaņu, vai nelieto nemaz. Vienu brīdi runāja par “psihi”, tomēr zinātnes un filozofijas diskusijās dvēseles vietu ir ieņēmusi “apziņa”. Dvēsele esot pārlieku reliģiski noslogots termins. Lai vai kā, vārdu nomaiņa nav ļāvusi izvairīties no senajiem jautājumiem un iespējamām atbildēm, kuras savulaik pavadīja dvēseli. Šajā rakstā atšķetināsim gan veidu, kā par dvēseli domā mūsdienu vadošā zinātniskā paradigma – fizikālisms, gan klasiskās filozofijas atziņas un visbeidzot – kas tad dvēsele ir nepamatoti piemirstajā bībeliskajā izpratnē.

Mūsdienu fizikālisms pēc savas dabas ir materiālisma paveids. Tā kā pats vārds “matērija” ir problemātisks, tad filozofijā un zinātnē vārdam “matērija” nav skaidri noteiktas un vispārpieņemtas nozīmes. Šķiet, ka galvenā problēma ir kritēriju trūkums, lai izšķirtu vielu un materiālo objektu, kas no tās veidots. Būtībā mēs pazīstam tikai objektus, piemēram, koku vai koka priekšmetu, bet abstrakts “koks” pats par sevi dabā nav sastopams. Arī mikropasaulē ir pazīstamas konkrētas elementārdaļiņas, nevis abstrakta “matērija”. Tādēļ filozofu un zinātnieku aprindās materiālisma vietā tiek lietots jēdziens “fizikālisms”. Fizikālisma pamatā ir tēze, ka viss ir fizisks vai, kā dažkārt saka mūsdienu filozofi, – viss ir atvedināms no fiziskā.

Fizikālisma ietekmē pēdējo desmitgažu laikā psiholoģija un socioloģija vairs nepēta cilvēku kā personu. Tā vietā lielākoties ir stājusies cilvēka bioloģijas, neiroloģijas un uzvedības pētniecība. Tradicionālā izpratne par cilvēku tādējādi ir aizstāta ar izpratni par cilvēku kā sarežģītu neiroloģisku mašīnu, kas nenovēršami ierauta Visuma mehānismos. Šāda cilvēka – mašīnas uzvedību saprot kā gēnu, smadzeņu ķīmijas un apkārtējās pasaules ietekmes produktu. Jaunajai neirokultūrai raksturīga arī īpatnēja eshatoloģiska cerība – nemirstības sasniegšana, lejupielādējot cilvēka apziņu datorā. Taču veselais saprāts šādai izpratnei pretojas, jo cilvēks intuitīvi apjauš, ka matērija nespēj domāt. Jau bērnībā bez jebkādas zinātnes, reliģijas vai filozofijas ietekmes mēs apzināmies sevi kā kaut ko atšķirīgu no fiziskā ķermeņa.

Par to liecina arī veids, kā runājam. Mēs, piemēram, sakām: “Man ir kājas, rokas, ausis” utt. Mēs varam uzskaitīt pilnīgi visu taustāmo, kas mums “ir”, un tomēr saprotam, ka kaut ko vēl neesam nosaukuši. Es “esmu” vēl kaut kas cits. Bet kas ir šis cits? Jau no agras bērnības mēs, šķiet, zinām atbildi – mēs apzināmies sevi, domājam sevi un, līdzīgi kā bez jebkādas ārējas palīdzības zinām, ka mēs esam, zinām arī, ka mums ir dvēsele. Tas ir pašsaprotams veselā saprāta secinājums, kuru nav iespējams izskaust, netraumējot cilvēka prātu. Taču valoda, kas atspoguļo mūsu domāšanu, arī liecina, ka dvēsele vien nav tas pats, kas “es”. Dvēsele ir daļa no manis – daļa, kas apzinās sevi un domā, bet “es” ir viss kopā. “Es” ir dvēsele un miesa kopā. Tomēr, ja vēlamies precizēt, cilvēka “es” būtiskākā daļa, šķiet, tomēr ir dvēsele. Tā ir personas centrā, jo mirusi miesa vairs nav “es”.

Fizikālisms ir saistīts ar vairākām grūti risināmām filozofiskām problēmām. Pirmkārt, ar jautājumu, kā cilvēka prāts uztver apkārtējo pasauli. Te jāmin pazīstamais Frenka Džeksona domu eksperiments kā iebildums pret fizikālismu. Iedomāsimies, ka kāda neiroloģe, vārdā Marija, atrodas melnbaltā istabā un viņai ir iespēja pētīt apkārtējo pasauli ar melnbalta televizora un datora starpniecību. Šādā veidā Marija uzzina visu, ko materiālā veidā par pasauli var uzzināt. Ja materiālisms būtu patiess, tad viņai par pasauli vajadzētu zināt visu, tomēr ir skaidrs, ka viņa nezina visu, proti, viņa neko nezina par to, ko viņai pašai un citiem nozīmē, piemēram, redzēt krāsas. Otrs strīdīgais jautājums skar metodoloģiju. Tā pazīstamākais pārstāvis ir ievērojamais lingvists un sociologs Noams Čomskis. Pēc Čomska domām, ir racionāli pieņemt, ka cilvēka apziņu vai pieredzi vislabāk būtu pētīt ar dabas zinātņu metodēm. Tomēr tālāk viņš secina, ka valoda un jēdzieni, kuros šāds mēģinājums ietērpts, potenciāli var būt galēji maldinoši. Tātad jautājums ir: cik precīzi cilvēka valoda un prāta jēdzieni atbilst apkārtējai realitātei? Beigu beigās naturālistiskā zinātne ir spiesta savā realitātes aprakstā ņemt talkā metafiziku, tas ir, filozofiski spekulatīvus spriedumus. Tas savukārt liek atgriezties pie nebeidzamā strīda starp empīrismu un racionālismu.

Empīrisma piekritēji uzskata, ka vienīgais patiesu zināšanu ieguves veids ir pieredze, kas iegūta ar cilvēka maņu palīdzību. Savukārt racionālisti domā, ka patiesais zināšanu ieguves veids ir cilvēka prāts. Jautājuma būtība ir – cik lielā mērā cilvēka prāts un pieredze spēj sniegt patiesu informāciju par apkārtējo pasauli un cilvēka vietu tajā. Racionālistu problēma ir tajā, ka racionālās zināšanas var izrādīties tikai ilūzija. Savukārt empīrisma problēma ir ne tikai zināšanu patiesums, bet arī fakts, ka pieredzes ceļā gūtās zināšanas ir iespējams nodot tālāk vienīgi ar racionālu līdzekļu palīdzību. Turklāt šķiet, ka cilvēka matemātiskās zināšanas vai izpratne par morāles prasībām ir kaut kas vairāk, nekā tikai cilvēka paša izdomāti jēdzieni. Tādējādi šķiet, ka arī empīrisms, lai gan tas noraida metafiziku, nav brīvs no metafizikas. Lai arī filozofijai ir sava vieta zinātnē, tomēr tā zināšanām piešķir spekulatīvu raksturu. Līdz ar to divi mūsdienās valdošie principi – naturālisms (reāli pastāvoši ir tikai dabiskie un materiālie fenomeni) un empīrisms (visas zināšanas ir iegūstamas tikai pieredzes ceļā) ir nonākuši konfliktā. Materiālistiskā filozofijā balstītās zinātniskās teorijas ir tapušas, nevis balstoties empīriskos novērojumos, bet gan naturālistiskās filozofijas pieņēmumos, ka ārpus matērijas nekas nevar pastāvēt un matērija ir mūžīga un bezgalīga.

Līdzīgas problēmas rodas ar fizikālistu mēģinājumiem izskaidrot saprāta rašanos. Izejot no fizikālista pozīcijām, mūsu smadzenes ir radušās ķīmisku kombināciju rezultātā. Ja mūsu saprāts ir pilnībā atkarīgs tikai no smadzeņu darbības, tad tas ir nesaprātīgu spēku darbības rezultāts. Tas tā ir pat tad, ja pieņemam, ka gan domāšanas process, gan ķīmiskie procesi ir ārkārtīgi sarežģīti. Cilvēka prāts tādā gadījumā ir nesaprātīgu dabas spēku veidota “datorprogramma”. Attiecīgi tas nespēj neko vairāk kā vien tās “programmētājs”. Jautājuma būtība ir vienkārša, proti, vai cilvēka spēja teoretizēt, kuras trūkst dzīvnieku pasaulei, ir izskaidrojama, balstoties materiālistiskā pasaules redzējumā? Šķiet, ka nē. Ja cilvēka prāts ir nesaprātīgu ķīmisku procesu rezultāts, tad pati teorija, kas izdara šādu apgalvojumu, arī ir jāatzīst par nesaprātīgu. Mūsdienu informātikā ir labi zināms, ka informācija arvien ir fundamentāli atšķirīga no tās nesēja, tādēļ to nevar reducēt līdz fizikas un ķīmijas likumiem. Grāmatas tapšana un saturs nav reducējami līdz tintes un papīra sastāvam. Tādēļ fizikālistiem ir jāpaskaidro ne tikai ķīmisko vielu, bet arī informācijas izcelsme. Un šķiet, ka tas nav iespējams, paliekot fizikālisma ietvaros. Turklāt mūsdienu zinātnieku vidū pastāv ļoti pretrunīgi uzskati par to, kas īsti ir informācija. Kopīga un visaptveroša informācijas teorija joprojām ir tikai sapnis.

Kas ir dvēsele?

Grieķu filozofs Platons, šķiet, domāja, ka dvēsele ir viengabalaina, tai nav daļu, tā nemainās un tādēļ tā uztur cilvēka identitāti iepretim vienmēr mainīgajai miesai. Dvēsele ir mūžīga un nemirstīga. Platons arī, šķiet, ticēja reinkarnācijai – dvēseles pārceļošanai, bet miesu uzskatīja par dvēseles cietumu. Platona dialogos izpratne par dvēseli satur arī zināmas pretrunas un neskaidrības, jo vietām dvēsele aprakstīta kā trīsdaļīga, nevis viengabalaina. Platoniķiem dvēsele, šķiet, līdzinās uztvērējam, kas uzņem pasaulē notiekošo un sasummē to visu kopā vienā punktā – dvēselē. Tādējādi dvēsele it kā vieno apziņu.

Platona skolnieks Aristotels uzskatīja, ka dvēsele ir tā, kas dod dzīvību ķermenim. Visām dzīvajām būtnēm, ieskaitot augus un dzīvniekus, ir dvēseles. Cilvēkam ir visaugstākā dvēsele, kas spēj domāt, izdarīt pieņēmumus un zināt, tādēļ cilvēks ir saprātīga dzīva būtne. Aristotela uzskati par dvēseli vairākos jautājumos atšķīrās no Platona dialogu tēzēm. Ja Platons domāja, ka miesa nav pārāk cieši saistīta ar dvēseli, proti, dvēselei pēc pārdzimšanas ir cita miesa, tad Aristotels uzskatīja, ka katrai dvēselei ir sava īpaša miesa, ar īpašu veidolu jeb formu, kuru nosaka dvēsele.

Platona un Aristotela iztirzātās teorijas ietekmēja domātājus viscaur vēstures gājumam. Augustīns vairāk pieturējās pie Platona izpratnes, bet Akvīnas Toms – pie Aristotela idejām. Abi šie diženie Rietumu baznīcas teologi ir atstājuši nezūdošu ietekmi gan uz vēlāko gadsimtu teoloģiju, gan filozofiju. Tomēr nebūtu pareizi sacīt, ka šie baznīcas tēvi savu izpratni par dvēseli patapināja no Platona vai Aristotela. Tāpat kā abi iepriekšminētie grieķu filozofi un neskaitāmi vēlākie domātāji, Augustīns un Toms dvēseles esamību uzskatīja par pašsaprotamu faktu, kas izriet no veselā saprāta. Dvēseli kā atsevišķu nemirstīgu cilvēka garīgo daļu noliedz dažas grupas, piemēram, Septītās dienas adventisti un Jehovas liecinieki. Atsevišķu mūsdienu zinātnieku – fizikālistu mēģinājumi reducēt dvēseli uz smadzeņu darbību varētu piederēt pie iepriekšminētās kategorijas.

Zinātniski joprojām nav izdevies izskaidrot, kas ir cilvēka prāts, doma un sevis apzināšanās. Piemēram, Apziņas izpētes žurnāla (Journal of Consciousness Studies) kādreizējais redaktors Kīts Sazerlends raksta: “Desmit gadus pēc “smadzeņu desmitgades” sākuma mēs varbūt varam secināt, ka apziņas pētīšanas laukā konceptuāli noskaidrots maz, toties zinātniskās izpratnes galējā robeža joprojām izskatās tikpat tālu kā allaž.”[1] Viens ir skaidrs: cilvēka apziņa un doma nav tas pats, kas smadzeņu darbība. Šis secinājums balstās nevis baznīcas vai Bībeles autoritātē, bet pašam cilvēkam dabiski piemītošā atziņā, viņa paša tiešā introspekcijā par sevi kā būtni, kura veic fizisko pasauli ietekmējošas mentālas darbības.

Tā kā fizikālisma iespaidā atsevišķi teologi ir mēģinājuši noraidīt dvēseles esamību kā “grieķu filozofu” ideju, kas nav pamatota kristiešu Svētajos Rakstos, tagad tuvāk apskatīsim Vecās un Jaunās Derības mācību par dvēseli.

Dvēseles izpratne Vecajā Derībā

Daži pētnieki mēdz domāt, ka Vecā Derība nepazīst miesas un dvēseles duālismu. Kāds pētnieks raksta: “Mirušie ir ēnas, bet viņi nav parādības vai gari, vai dvēseles, kas izdzīvo pēc nāves kādā valstībā.”[2] Duālistiska izpratne, kurā cilvēkam ir ne tikai miesa, bet arī dvēsele, viņuprāt, parādījusies persiešu un grieķu ideju ietekmē Otrā Tempļa periodā. Tomēr uzskats, kas bieži sastopams gan filozofu, gan arī teologu vidū, proti, ka “dvēsele” ir grieķu filozofu, īpaši Platona, izdomājums, ir tālu no patiesības. Ticība dvēseles esamībai izriet no veselā saprāta, un tādā nozīmē pie tās, šķiet, pieturējās vienkāršie ļaudis. Šo tēzi varētu rezumēt šādi: “Platons nodarbojās ar filozofēšanu par to, kas ir tā dvēsele, kurai tic parastie ļaudis.”[3]

Vecā Derība, runājot par cilvēka dvēseli, kopumā lieto četrus jēdzienus:

1) nephesh, kas parādās aptuveni 700 vietās; parasti šo ivrita vārdu tulko kā ‘dvēsele’, ar to apzīmējot atšķirīgo no miesas, bet dažviet, atkarībā no konteksta, sastopami arī citi tulkojumi, piemēram, ‘dzīvības dvaša’.

2) neshāmāh; šo vārdu tulko kā ‘dvēsele’ Jesajas 57:16, bet 18 citās vietās vārdam piešķirtas citas nozīmes.

3) nedibāthī; šo vārdu Ījaba 30:15 tulko kā ‘mana dvēsele’, bet nozīme, šķiet, ir vairāk apelatīva – ‘mana godība’ vai ‘mans cildenums’.

4) rūach; šo vārdu visbiežāk tulko kā ‘gars’, bet jēdzienam dažviet ir arī citas nozīmes.

Papildus šiem četriem jēdzieniem varam pievērst uzmanību arī vārdiem lēb un lēbāb, kurus parasti tulko kā ‘sirds’, bet retumis sastopami arī citi tulkojumi.

Pirmās Mozus grāmatas otrajā nodaļā lasām: “Un Dievs Tas Kungs radīja cilvēku no zemes pīšļiem un iedvesa viņa nāsīs dzīvības dvašu; tā cilvēks tapa par dzīvu dvēseli.” (1. Moz. 2:7). Vārds ‘dvēsele’ šeit parādās divas reizes kā “dzīvības dvaša” (nishmath chayyīm), kuru iedvesa Dievs, un cilvēks tapa “dzīva dvēsele” (lenephesh chayyāh). Ir svarīgi ievērot, ka šī darbība stipri atšķiras no pārējās radīšanas. Visos pārējos gadījumos Dievs saka: “lai top”, “lai zeme izdod”, bet par cilvēku – “darīsim pēc sava tēla un līdzības” un “Dievs Tas Kungs radīja un iedvesa”. Te Dievs dara kaut ko īpašu. Lasām: “Un Dievs radīja cilvēku pēc Sava tēla, pēc Dieva tēla Viņš to radīja, vīrieti un sievieti Viņš radīja.” (ibid., 28). Tātad četras reizes šajos divos pantos tiek uzsvērta īpašā Dieva darbība, radot cilvēku, – “pēc mūsu tēla”, “pēc mūsu līdzības”, “pēc sava tēla”, “pēc Dieva tēla”. Tūdaļ arī tiek norādīts iemesls – cilvēkam ir jākļūst par radības kroni, par valdnieku pār dabas pasauli (ibid., 28). Luterāņu dogmātiķis Johans Gerhards savā komentārā raksta: “Dievs neiedvesa cilvēka dvēseli no savas dievišķās būtības tādā pašā veidā, kā Tēvs un Dēls no mūžības izdveš Svēto Garu dievišķās būtības iekšienē; turpretī radīšanas laikā viņš iedvesa cilvēkā ārpus savas dievišķās būtības radītu dvēseli. Dzīvības dvesma, kas ir cilvēka dvēsele, ir Dieva radīta, bet tā nav daļa no Dieva.”[4]

Otrajā Mozus grāmatā, tuvāk aprakstot cilvēka radīšanu, Dievs saka, ka cilvēks no vienas puses ir līdzīgs pārējai radībai – viņš ir radīts no zemes. Taču tālāk Dievs dara kaut ko īpašu – viņš iedveš cilvēka nāsīs dzīvības dvašu. Pretstatā citiem dzīvniekiem, kurus vada viņu miesas instinkts, cilvēkam ir dota saprātīga dvēsele. Dzīvnieki savus instinktus nevar mainīt un viņi nevar tiem nesekot, bet cilvēkam ir dota brīvība. Kad Pirmajā Mozus grāmatā par cilvēku un dzīvniekiem tiek lietots viens un tas pats vārds “dzīva dvēsele” (nephesh chayyāh), tas nenozīmē, ka starp cilvēku un dzīvniekiem nebūtu atšķirību un cilvēks būtu tikai augstāk attīstīts dzīvnieks. Drīzāk tiek uzsvērts, ka fiziskā ziņā cilvēks ir līdzīgs dzīvniekiem: tie elpo, barojas, kustas, rada sev līdzīgus pēcnācējus, aug un attīstās, tad noveco un mirst. Šajā ziņā par cilvēku Salamans saka, ka cilvēki ir “lopi” un viņiem ir “lopu” liktenis: “kā viens, tā otrs mirst, visiem ir viena dvaša, un cilvēks nav pārāks par dzīvniekiem. Visi noiet vienā vietā; visi viņi ir cēlušies no pīšļiem un visi atgriežas atpakaļ pīšļos.” (Sal. māc. 3:19–21). Tomēr tajā pašā nodaļā nedaudz iepriekš Salamans saka ko citu: “Visu Dievs ir savā laikā jauki iekārtojis, pat arī mūžību Viņš ir licis cilvēku sirdīs.” (3:11). Te nav pretrunas. Cilvēkam ir mūžīga dvēsele, bet Salamans novēro, ka grēka dēļ cilvēks kļuvis līdzīgs “lopam”. Ja Dievs radīja cilvēku kā valdnieku pār pārējo pasauli, tad tagad viņam šajā pasaulē jāpiedzīvo tāds pats liktenis kā dzīvniekiem – nāve.

Tā, kas dod dzīvību miesai, ir dvēsele. Kad dvēsele tiek nošķirta no miesas, miesa mirst. Tā vairs nekustas, tajā nenotiek bioloģiskie procesi, un cilvēks tiek atdots zemei, no kuras viņš ir ņemts, un atkal pārvēršas par to. Varam uz to paraudzīties arī no otras puses, proti, kad no miesas tiek izlaistas asinis, tā pārstāj dzīvot; kad sirds vairs nedarbojas, tad miesa mirst, jo tajā vairs nenotiek dzīvības uzturēšanai nepieciešamās funkcijas, un dvēsele it kā atstāj miesu. Tādējādi dvēsele ir miesas dzīvība, un dvēseles iemiesošanās cilvēku padara par dzīvu būtni.

Kamēr dvēsele un miesa ir pareizi saistītas, cilvēks spēj veikt tādas funkcijas, kādas dzīvnieki nespēj. Šī saprātīgā, bet grēka sagrozītā dvēsele Vecajā Derībā spēj piedzīvot prieku (Ps. 86:4) un raizes (Ps. 42:5, 11), tā pazīst pārliecību un paļāvību (Ps. 57:2). Dvēsele arī jūt nicinājumu (Eceh. 36:5), vēlmes un alkas, un tai piemīt arī atmiņa un gudrība (1. Moz. 23:8; Rd. dz. 3:20); tā pazīst gan sevi, gan Dieva darbus (Ps. 139:14). Dieva pielūgsme un svētības apzināšanas, slavas dziesmas Dievam, lūgšanas bēdu laikā, izpratne par Dieva piedodošo mīlestību – tās visas ir dvēseles spējas un darbības. Tieši šī iemesla dēļ Dievs radīja cilvēku, lai tas pielūgtu Dievu un pagodinātu Dieva vārdu. Dzīvnieki un daba arī izpauž Dieva godu un liecina par Viņa varenajiem darbiem, bet tie nevar atbildēt uz to tā, kā var cilvēks. Tiem nav tādu personisku attiecību ar Dievu, kādas ir cilvēkam. Vārdu sakot, Vecajā Derībā dvēselei piemīt plašs, kā šodien saka, “mentālo aktu” klāsts.

Vecā Derība arī skaidri liecina, ka cilvēkam ir gan dvēsele, gan miesa. Jesajas grāmatā Dievs sola sodīt savu neuzticīgo tautu ar Asīrijas valdnieka starpniecību: “…viņa dvēseli un viņa miesu tas piebeigs.” (Jes. 10:18). Ījaba grāmatā lasām: “Tikai vienīgi viņa paša miesas sāpes viņš sajūt, un viņa dvēsele skumst tikai pati par sevi”. (Ījab. 14:22). Beigu beigās Salamana mācītāja grāmata to pasaka skaidrāk par skaidru: “Tiešām, pīšļiem būs atkal atgriezties atpakaļ zemē un kļūt par to, kas tie iepriekš bijuši, un garam atkal atgriezties atpakaļ pie Dieva, kas to ir devis.” (Sal. māc. 12:7).

Kopumā var secināt, ka saskaņā ar Veco Derību Dievs radīja cilvēku kā būtni ar miesu un dvēseli. Dvēsele vai gars ir nemateriāla entitāte, kurā pamatojas un vienojas apziņa un dzīvības funkcijas. Tās veido personas identitāti, kas var pārdzīvot fizisku nāvi starpstāvoklī un beigu beigās tikt atkal apvienota ar augšāmcelto miesu.

Dvēsele Jaunajā Derībā

Līdzīgi par cilvēku runā arī Jaunā Derība. Dažas atziņas šeit iezīmējas skaidrāk: “Cilvēks nav gars, bet viņam ir gars. Cilvēks ir dvēsele. Dvēselē, kas rodas no gara un turpina eksistēt garā, atrodas individualitāte, kas cilvēka gadījumā ir viņa personība, viņa patība, viņa es.”[5] Jaunā Derība patur arī Vecās Derības izpratni par cilvēku kā nedalāmu būtni. Cilvēks ir dvēsele un miesa kopā. Dvēseles nošķiršana no miesas ir nedabīga – tā nozīmē cilvēka nāvi.

Bieži ir ticis runāts par atsevišķiem Pāvila izteikumiem, kuros dvēsele it kā esot pretnostatīta miesai, ar domu, ka dvēsele ir labā daļa, bet miesa – sliktā. Šāds viltus garīgums ir nepamatots. Nevis miesa kā tāda ir slikta, bet slikti ir tās ļaunie darbi. Garīgums var būt un bieži arī ir sliktāks nekā miesīgums; arī garīgums varbūt ļauns. Jaunā Derība mudina pagodināt Dievu arī ar savu miesu, un miesa pat tiek nosaukta par Svētā Gara templi (1. Kor. 6:19). Kad Pāvils runā par konfliktu starp garu un miesu, viņš pavisam noteikti nerunā par konfliktu starp kaut ko nemateriālu un materiālu. Daudzus no tā saucamajiem “miesas darbiem”, piemēram, skaudību (Gal. 5:19–21), var veikt tieši garīgā būtnes daļa. Runādams par gara darbiem, Pāvils tos nesauc tikai par nemateriālas dabas darbībām. “Gara augļi” īstenojas cilvēka ķermeniskajās darbībās, piemēram, izturībā, labestībā, lēnprātībā, savaldībā (Gal. 5:22). Irenejs, 2. gadsimta Baznīcas tēvs, kuram ir vienlīdz augsta autoritāte kā Rietumu, gan Austrumu baznīcā, rakstīja: “Dievbijība aptumšojas ar miesas nešķīstību un salūzt, un sabojājas, zaudējot veselumu, kad dvēselē ienāk maldi. Bet tā tiks pasargāta skaistumā un atbilstošā mērā, kad patiesība valdīs dvēselē un svētums – miesā. Jo kāds gan labums no patiesības zināšanas vārdos, ja miesa tiek apgānīta un tā dara ļaunus darbus? Vai kāds patiess labums var nākt no miesas svētuma, ja dvēselē nav patiesības?”[6]

Īpaši nozīmīgi šie jautājumi kļūst tad, kad runājam par sakramentiem jeb Dieva noslēpumiem. Sakraments ir vesels un nedalāms. Tajā pie mums nāk pats Kristus, bet tas notiek ar ūdeni, vīnu un maizi – tātad fiziskām lietām. Ir cilvēki, kuri nicina šādas lietas un uzskata, ka tās nav Dieva klātbūtnes cienīgas, bet tas ir gaužām aplams skatījums. Garīgā un miesīgā vienību vispilnīgākajā veidā un vispilnīgākajā svētumā redzam pie Kristus cilvēka miesas, kas ir tik pilnīgā veidā dievišķās dabas caurausta, ka nav nošķirama no tās. Augšāmceltajam Kristum ir patiesa cilvēka miesa, un tajā viņš tagad valda pār Visumu.

Džeimss Porters Morlends norāda uz diviem būtiskiem tekstiem, kas atklāj Jaunās Derības izpratni par dvēseli.[7] Vienuviet Jēzus strīdās ar saduķejiem, kurus no farizejiskā jūdaisma atšķīra pārliecība, ka pēc nāves vēlāk vairs nesekos augšāmcelšanās (Mt. 22:22–33). Uz saduķeju kazuistiku par laulāto stāvokli pēc nāves Jēzus atbild, citējot Veco Derību: “Vai tad jūs neesat lasījuši par miroņu augšāmcelšanos, ko Dievs jums teicis: Es esmu Ābrahāma Dievs, Īzāka Dievs un Jēkaba Dievs. Dievs nav mirušo, bet dzīvo Dievs.”

Būtībā Jēzus saka, ka, ja saduķejiem būtu taisnība, tad Ābrahāms, Īzaks un Jēkabs ir miruši un iznīcināti un Vecās Derības tekstam vajadzētu sacīt: Es biju šo patriarhu Dievs. Bet tā vietā teksts saka – Es esmu viņu Dievs! Tas ir, Dievs turpina būt viņu Dievs, jo viņi joprojām eksistē. Tālāk šo jautājumu paskaidro Apustuļu darbu grāmata (Ap. d. 23:6–9), kur Pāvils, tāpat kā Jēzus, strīdā ar saduķejiem pievienojas farizejiem. Viņš apstiprina ticību uz mirušo augšāmcelšanos, kas ietver dzīvi pēc nāves. Uzsvars šeit ir nevis uz nākotnes augšāmcelšanos, bet uz bezmiesas starpstāvokli. Kādēļ? Pirmkārt, Pāvils mēģina pārliecināt klausītājus, ka pavisam nesen uz Damaskas ceļa viņš ir dzirdējis kādu, kurš uzrunājis viņu no pēcnāves stāvokļa. Farizeji teorētiski atzina, ka šāda iespēja pastāv un centās to izskaidrot kā kāda gara vai eņģeļa darbību. Otrkārt, “eņģeļi”, kuru esamībai saduķeji neticēja, norāda nevis uz eņģelisku būtni, bet uz mirušu personu, kura tagad eksistē kā gars. Patiesībā saduķeji ticēja eņģeļu eksistencei, bet vārdi “ne eņģeļa, ne gara” attiecas uz miruša cilvēka dvēseli; tas ir, saduķeji neticēja dvēseles nemirstībai. Savukārt Jēzus un Pāvils šajā jautājumā atzīst par patiesu farizeju ticību, atspēko saduķejus un no Rakstiem pierāda, ka cilvēkam ir nemirstīga dvēsele.

Ja runājam par dvēseles nemirstību, tad tiešs arguments parādās jau baznīcas liturģijā, kur pirms Svētā Vakarēdiena saņemšanas draudze tiek aicināta slavēt Dieva godību kopā ar “visiem eņģeļiem un debesu pulkiem”. Šeit bez šaubām “debesu pulki” ir mirušo ticīgo dvēseles. Jaunās Derības skaidrākais, bet, protams, ne vienīgais pamatojums atrodams Jāņa Atklāsmes grāmatā. Kad Dieva Jērs atver piekto zīmogu, Jānis zem altāra redz to cilvēku dvēseles, kas bija nokauti Dieva vārda un liecināšanas dēļ. Šīs dvēseles nav pasīvas, bet skaļā balsī sauc: “Cik ilgi vēl!” (Atkl. 6:10). Šie un citi Atklāsmes grāmatas panti liecina par mirušo dvēseļu apzinātu stāvokli debesīs, kur tās gaida visu Dieva izredzēto atpestīšanu, jauno pasauli, miesas augšāmcelšanu un mūžīgu dzīvošanu kopā ar Dievu. Pilnīgi pretējais notiek ar neticīgo dvēselēm, kas izmisīgās un bezcerīgās bailēs gaida galējo sodu.

Noslēgumā – dažu moderno teologu un Bībeles pētnieku apgalvojumi, ka izpratne par dvēseles nemirstību kristietībā ieviesusies grieķu ietekmē, īsti neiztur kritiku, it īpaši, ja apsver bagātīgo dvēseles un miesas duālisma klātbūtni Vecajā Derībā. Turklāt, kad kristietība mūsu ēras pirmajos gadsimtos strauji izplatījās grieķu, latīņu un citu tautu zemēs, nemirstīga dvēsele bija, iespējams, viena no tām kristīgās vēsts daļām, kuru cilvēkiem bija visvieglāk pieņemt. Kaut gan kristietība īpaši izceļ dvēseles iemiesotību, Platona un Aristotela atziņas liek domāt, ka vēl līdz nesenam laikam miesas un dvēseles ciešo savstarpīgo duālismu un dvēseles īpašo, nemirstīgo, cilvēciskumu definējošo raksturu vienkārši atzina par saprātīga cilvēka skatījumu. Mūsdienu fizikālisti, balstoties kļūdainos, nereti pašatspēkojošos spriedumos, šo veselā saprāta patiesību uzstājīgi cenšas noliegt. Šī apbrīnojamā uzstājība, protams, tikai lieku reizi atgādina par dvēseli, kura stāv aiz šīs uzstājības un tai piešķir formu, virzienu, īstenotību un dažubrīd arī aplamu neveiklību. Jo tikai dvēseliska būtne spēj mest lokus ap savu hipotētisko bezdvēseliskumu.

[1] Kīts Sazerlends, “Kas ir apziņa?”, Lielie jautājumi zinātnē, red. Herieta Sveina, Rīga: Avots, 2010, 64. lpp.

[2] Skat. https://www.academia.edu/8300843/Mortalism_in_the_Second_Temple_Period

[3] Stewart Goetz, Charles Taliaferro, A Brief History of the Soul. John Wiley & Sons, 2011, p. 7.

[4] Johann Gerhard, “The Image of God”, The Doctrine of Man in Classical Lutheran Theology, ed. by Herman A. Preus and Edmund Smits, Minneapolis: Augsburg Publishing House, 1962, p. 30.

[5] J. P. Moreland, The Soul: How We Know It’s Real and Why It Matters [Kindle Edition], 2014, p. 53.

[6] St. Irenaeus of Lyons, On the Apostolic Preaching, New York: St. Vladimir’s Seminary Press, 1997, p. 40.

[7] J. P. Moreland, op. cit., 55sq.

Kādas transpersonas skatījums uz dzimumu

Publicējam kādas anonīmas personas, kura parakstījās kā “Telos lasītājs”, atsūtītu vēstuli. Esam to viegli rediģējuši skaidrībai.

Esmu dzimis Latvijas Padomju Sociālistiskajā Republikā. Audzis parastā ģimenē. Mūsdienās varbūt teiktu “disfunkcionālā ģimenē”, bet, tā kā tādu man apkārt bija vairākums, tad ne ar ko neparasta mana ģimene nebija.

Cik vien sevi spēju atcerēties, es gribēju būt meitene. Par savu vēlmi nevienam neteicu. To, ka tas nav iespējams, es diezgan labi nojautu. Vēl man bija bail, ka mani ne tikai nesapratīs, bet arī ilgi un nežēlīgi vilks uz zoba. Ja tas būtu kāds sīkums, es ar to varētu samierināties. Bet tāda vēlme mazam bērniņam nav nekāds sīkums. Tas ir milzīgs un dziļš spēks, kuram pretoties nav izredžu.

Savu atšķirību no citiem es izjutu vairāk, kad uzsāku skolas gaitas. Klasē tu nevari aizmirst savu bioloģisko dzimumu. Tu brutāli un viennozīmīgi tiec pieskaitīts tiem, kuriem starp kājām ir tas pats, kas tev. Manā skatījumā – pie bļaujošu plānprātiņu bara, kuriem slimu baudu sagādāja mocīt vājākos, īpaši tos, kuriem starp kājām nebija tas pats, kas viņiem.

Mēģināju draudzēties ar meitenēm par spīti tam, ka viņas manī saskatīja potenciālo ienaidnieku. Tāpat mēģināju draudzēties ar puikām, par spīti tam, ka mūsu intereses bija ļoti atšķirīgas. Centos būt principiāls, nedarīt nevienam pāri. Mēģināju iekļauties sabiedrībā, darīt kā visi. Diez ko labi šīs pretrunīgās lietas savienot nesanāca. Tā es daudzus garus gadus biju nesaprastais dīvainītis, kuram nereti darīja pāri.

Par to, ka ir cilvēki, kas mēdz būt piedzimuši pretējā dzimuma ķermenī, biju dzirdējis bērnībā, mamma reiz stāstīja. Es zināju, ka tas attiecas arī uz mani. Par dzimuma maiņas operācijām, iespējams, arī biju dzirdējis, bet zināju, ka tas nav man, jo baidījos no vecāku reakcijas.

Līdz ar pubertātes iestāšanos man kļuva vēl grūtāk. Meitenes kļuva aizvien pievilcīgākas un skaistākas. Diez vai to ir iespējams saprast cilvēkam bez līdzīgas pieredzes, bet es viņas stipri apskaudu. Jo te nu tu esi tāds neglīts, neizdevies un notiesāts uz mūžu bez izredzēm būt skaistai – tādai, kā vēlies un jūties dziļi sevī. Un tas viss tikai tāpēc, ka tev nepaveicies piedzimt ar locekli starp kājām.

Ja es būtu piedzimis daudzus gadus vēlāk kādā attīstītākā valstī un, iespējams, citādākā ģimenē, būtu ar vecāku un mediķu atbalstu uzsācis un droši vien arī pabeidzis ceļu uz dzimuma maiņu. Šodien man ir gandrīz 40 gadu un es saku paldies Dievam un vecākiem, ka tas tā tomēr nav noticis. Vai tāpēc, ka esmu sapratis, ka šīs bērnības vēlmes bija muļķīgas iedomas un ka beidzot jākļūst par īstu vīru? Nē, nekā tamlīdzīga.

Bet atgriezīšos pie pubertātes gadiem. Man sanāca mainīt skolu un ļoti paveicās, ka jauno klasesbiedru vidū vairums bija apdāvināti un inteliģenti cilvēki. Tikai tad, kad biju ar viņiem sadraudzējies, sapratu, cik ļoti man nebija paveicies pirms tam. Turklāt nomira mans tēvs un pamazām sāku justies mazliet brīvāk gan mājās, gan sabiedrībā. Es sajutu, ka esmu savas dzīves noteicējs un, lai ko es izdarītu, sodīt mani var tikai ārēji. Mana iekšējā būtība paliks nemainīga.

Mana vēlme būt meitenei nekur nepazuda. Tikai, dzīvojot pilnvērtīgāku dzīvi, uzmanību vairāk pievērsu citām lietām. Ārēji mana vēlme nebija redzama. Es biju visnotaļ parasts puisis. Man vienmēr ir patikušas meitenes. Zēni nekad.

Līdz ar interneta plašāku pieejamību es meklēju un atradu vairāk informācijas par sev līdzīgiem cilvēkiem. Biju diezgan pārsteigts, ka tādu ir ļoti daudz. Uzzināju, ka dzimuma maiņas operācijas ir dārgas, bet pasaulē visnotaļ izplatītas. Tomēr pastāv daudzi praktiski sarežģījumi. Regulāri jāveic procedūras dzimumorgānu uzturēšanai funkcionālā kārtībā. Mēdz būt nevēlamas blaknes hormonu lietošanai. Atkarībā no indivīda izskata un vēlmēm var būt vajadzīga arī sejas plastiskā ķirurģija. Iedzimtās auguma uzbūves dēļ cilvēkam var būt ļoti sarežģīti, reizēm pat neiespējami, izskatīties pēc sievietes. Ādamābols nepazūd pats no sevis. Jaunie dzimumorgāni mēdz izskatīties un smakot ne gluži tā, kā sākotnēji iecerēts. Visbeidzot, nozīmīgs skaits cilvēku nožēlo veiktās dzimuma maiņas operācijas. Nereti izeju viņi meklē pašnāvībā.

Ja bez ilūzijām uz to paskatāmies – kas gan ir cilvēks, kurš bioloģiski piedzimis kā vīrietis, bet pēc vairākām operācijām šķīries no sava dzimumlocekļa un ticis pie krūšu implantiem? Vai viņš bioloģiski ir klasificējams kā sieviete? Būsim godīgi. Nē.

Bioloģiski viņš joprojām ir cilvēks, kurš piedzimis kā vīrietis, bet tagad ir bez dzimumlocekļa un ar krūšu implantiem. Viņš vizuāli ir līdzīgāks sievietei, bet tas viņu nepadara par sievieti.

Citus mulsinošajā dzimumidentitātes jeb, kā tagad mēdz teikt, “dzimtes” (gender) ziņā šim cilvēkam teorētiski viss ir vienkārši, jo nekam nebūtu jāmainās. Ja reiz viņš jutās kā sieviete un veica operāciju, tad pēc tās arī viņam būtu jājūtas kā sievietei. Ja tā tomēr nav, tad viņš vēl pirms operācijas nebūs ticis ar sevi skaidrībā. Tā notiek, jo dzimumidentitātes jautājumi var būt ļoti sarežģīti. Īpaši tas attiecas uz nepilngadīgajiem vai cilvēkiem, kas pilngadību sasnieguši nesen.

Ja ārsti apliecinās, ka bioloģiski piedzimušais vīrietis, kurš veicis dzimuma maiņas operāciju, vairs nespēs radīt bērnus, tad Latvijā viņu juridiski var atzīt par sievieti. Vai šis juridiskais dzimuma statuss ir visu to ciešanu un fiziski sāpīgās ķermeņa kropļošanas vērts? Gribas teikt, ka nē, bet uz šo jautājumu tomēr nav vienas, universālas atbildes. Dzimumidentitātes traucējumi ir dažādi, un nav korekti pret visiem gadījumiem attiekties vienādi. Mēdz būt cilvēki, kuriem dzīve savā iedzimtajā ķermenī ir tik nepanesami mokoša, ka viņi labprātāk izvēlas veikt pašnāvību, nekā sadzīvot ar to, ko Dievs viņiem devis. Viņiem, šķiet, labāk dzīvot operētā ķermenī, nekā doties nāvē.

Vēsturiski dažādās zemēs ir bijuši cilvēki, kas nepieder vienam no diviem dzimumiem. Tā bijis gan Amerikas indiāņiem, gan senajā Ēģiptē, gan Indijā, gan citur. Attiecīgi nav pareizi uzskatīt, ka šī ir jauna parādība, ar kuru cilvēce spiesta saskarties tikai tagad.

Diemžēl mūsdienu Rietumu civilizācija ir tik ļoti standartizēta, ka dzīve, nejūtoties labi kādā no diviem dzimumiem, praktiski nav iespējama. Lielākoties ir divu dzimumu tualetes. Divu dzimumu rotaļlietas. Divu dzimumu sporta sacensības. Divu dzimumu apģērbi. Divas dzimtes valodā. Divu dzimumu cīņa par līdztiesību, lai ko tas arī nozīmētu.

Ja cilvēks nejūtas ērti šajā izteikti duālajā pasaulē, dabiskā kārtā sāk šķist, ka otrā dzimuma pusē būtu ērtāk. Viņš tic pasaules duālajai uzbūvei, jo tā ir objektīvi redzamā realitāte. Tieši vēlme labāk iederēties apkārt esošajā pasaulē viņu provocē pārveidot savu ķermeni. Vai tiešām viņam to vajadzētu, ja būtu iespējams dzīvot pēc savām sajūtām, dzimuma identitāti neizvēloties un stingri nedefinējot?

Tieši duālā dzimumu pasaule, nepieciešamība vienmēr un visur piederēt pie sev nepieņemama dzimuma vai dzimuma lomas ir tā, kas transpersonu dzīvi padara tik grūtu. Taču Rietumu valstīs šo problēmu cenšas risināt tādā veidā, kas daudziem, arī man, liekas nepieņemams.

Vai man ir vajadzīgs, ka Satversmē vai kur citur īpaši uzsver manu cilvēktiesību aizsardzību? Nē, es taču esmu cilvēks, manas tiesības ir jāaizsargā neatkarīgi no mana dzimuma un esošie normatīvie akti to arī dara.

Vai ieraksts par dzimumu pasē mani neaizskar? Nē, ja vien nesajauc kopā bioloģisko dzimumu un manu iekšējo dzimuma identitāti. Tās tomēr ir divas dažādas lietas. Dokumentos būtu fiksējams cilvēka bioloģiskais dzimums, kuru nosaka, indivīdam piedzimstot. Šo ierakstu varētu mainīt pēc dzimuma maiņas operācijas, ja ir tāda vēlme. Bet cilvēka pašidentitāti dokumentos fiksēt nevajadzētu, jo tā var būt neskaidra un mainīga. Neredzu vajadzību valstij reģistrēt šādu informāciju.

Vai Latvijai ir nepieciešams ratificēt Stambulas konvenciju? Nē, neredzu no tās nekādu praktisku jēgu. Ratificēšana drīzāk radītu negatīvas sekas, jo uzkurinātu konfliktu starp kvēlākajiem tās aizstāvjiem un pretiniekiem.

Vai man ir nepieciešama īpaša tualete? Nē. Transpersonām tomēr ir raksturīgi ārēji izskatīties pēc viena vai otra dzimuma. Attiecīgi būtu jāapmeklē tā tualete, kurai paredzētajam dzimumam persona attiecīgajā brīdī ārēji izskatās līdzīgākā.

Vai bioloģiskajiem vīriešiem pēc dzimuma maiņas operācijas būtu jāļauj piedalīties sporta sacensībās kā sievietēm? Nē. Tādas personas nav ne pilnvērtīgi vīrieši, ne sievietes. Drīzāk viņi ir klasificējami kā invalīdi. Starptautiskā paralimpiskā komiteja jau šobrīd izdala 10 dažādas sportistu kategorijas. Šai būtu jābūt vienpadsmitajai.

Vai man ir vajadzīga īpaša “dzimte” valodā? Nē. Tas ievērojami sarežģītu ļoti daudzu cilvēku dzīves, arī manējo, bez būtiska praktiska ieguvuma.

Vai indivīdus, kuri vēršas pret transpersonām, būtu jāapklusina, jācenzē vai pat varbūt jāapsūdz par naida kurināšanu? Nē. Vārda brīvība ir ļoti nozīmīgas cilvēktiesības un tās nedrīkst ierobežot tikai tāpēc, ka kāds varētu par kaut ko apvainoties. Strīdos dzimst patiesība, bet, ja atšķirīgi viedokļi tiek cenzēti, pie patiesības nonākt nevar.

Vai bērniem būtu jāļauj brīvi izvēlēties savu dzimumu? Būtu godīgi bērnam izskaidrot, ka dzimumu mainīt patiesībā nemaz nav iespējams. Bet bērnam var būt nepieciešamība izvēlēties citu dzimuma identitāti. Vislabāk, protams, būtu, ja viņam tā nemaz nebūtu “jāizvēlas”, jo tad ir mazāka iespēja, ka viņš kļūdīsies un būs nelaimīgs visu atlikušo dzīvi.

Gadiem ritot, mans skatījums uz sevi un pasauli ir kļuvis aizvien reālāks. Es pārāk labi zinu, ka nevaru būt ne meitene, ne sieviete. Tieši tāpat es zinu, ka man visu atlikušo dzīvi nāksies sadzīvot ar vīrieša lomas tēlošanu. Jo es tāds neesmu un nekad arī nebūšu.

Piemēram, es ļoti nekomfortabli jūtos vīriešu ģērbtuvēs, bet varu ar to sadzīvot. Mazāks kopējais ļaunums ir, ja paciešos es, nevis dodos pieprasīt sev tiesības ģērbties kopā ar sievietēm un morāli traumēju lielu skaitu cilvēku, kas ne pie kā nav vainīgi.

Kā tad vislabāk atvieglot transpersonu dzīvi? Vienkārši lieciet viņus mierā. Pēc iespējas nespiediet savus bērnus un līdzcilvēkus ieņemt kādu no dzimuma lomām. Tas ir bezjēdzīgi un var novest pie lielas nelaimes. Katram cilvēkam ir svarīgi, ka viņu pieņem tādu, kāds viņš ir. Pieņemiet arī viņus, cik vien to spējat. Un jūs redzēsiet – šie cilvēki jutīsies laimīgāki un viņiem līdz ar to mazināsies vēlme un vajadzība mainīt pasauli jums nepieņemamā veidā. Viss palēnām atrisināsies pats no sevis.

Saviem nelaimes brāļiem un māsām es vēlos nodot nepopulāru un mūsdienu kontekstā, iespējams, arī nekorektu vēsti. Es zinu, ka jums nav viegli. Bet, ja jūs spējat izturēt, neveiciet operācijas. Nekropļojiet savu dzimto ķermeni. Cita jums nav un nebūs. Ja ticat Dievam, tad, lūdzu, noticiet arī, ka Dievs jūs tādus ir radījis ar nodomu. Ir cilvēki, kuri piedzimst akli, kurli vai ar citiem briesmīgiem defektiem. Mums vēl ir ļoti paveicies.

Dzīvē ir daudz jauku lietu, kuru baudīšanai dzimumidentitātei nav nozīmes. Centieties paplašināt savu redzesloku, izmēģināt jaunas lietas, palīdzēt citiem cilvēkiem. Mēģiniet dzīvot, nebūdami savas dzimuma identitātes vergi.

Rīta zvaigzne Diāna

“E pensando di lei
mi sopragiunse uno soave sonno…”
(Dante Alighieri, “Vita Nuova”)[1]

Pirmais cēliens: 1538

1.

Mazais papīra gabaliņš likās smags, nežēlīgi smags, kā no svina izliets. Es tikko biju palaidis savu kalpu mājup un stāvēju ielu krustojumā, zīmīti rokā sažņaudzis. Šīs dienas laikā biju pārlasījis to jau desmitiem reižu; sirds katrreiz dauzījās krūtīs kā neprātīga, bet dvēseli pāršķēla asas, gandrīz fiziski jūtamas sāpes. Gribējās noslēpt šo zīmīti kaut kur tālāk un pašam steigšus bēgt projām – un vienlaikus raudzīties uz šīm četrām rindiņām, kārotās un dievinātās rokas vilktajām rindiņām, uz šīm melno ieapaļo burtu vijām – un raudzīties, un raudzīties, un neatraut acis. Laiku pa laikam pacēlu papīriņu pie deguna un, acis pievēris, ar ekstātiskām trīsām ieelpoju smalko, tikko jaušamo aromātu – viņas smaržu – vismaz to, kas brīnumainā kārtā vēl nebija pilnīgi izgarojusi, kaut kur starp papīra šķiedriņām aizķērusies. Es zināju, ka mans liktenis izšķirsies šovakar, un ne par ko citu vienkārši nespēju domāt.

Bet visapkārt virmoja parasta, rēna Parīzes novakare – tāda pati, kā vakar, un aizvakar, un pirms simt gadiem, un pirms divsimt. Saule jau bija nolaidusies krietni zemu un dancināja daudzkrāsainus atspulgus pa Dievmātes katedrāles lielās rozetes stikliem. Blakus esošās svētā Juliāna baznīcas zvans spalgā tenorā aicināja uz Eņģeļa lūgšanu, un jau pēc sekundes viņam atbildēja viens no katedrāles zvaniem – svinīgā, viegli aizsmakušā tonī. Tikko jūtams silts vējiņš atpūta no Sēnas puses laivinieku kliedzienus. Ielās bija tikpat cilvēku, cik dienvidū, tikai gājēju soļi vakara pusē bija palikuši lēnāki un gurdenāki. Klabot zirga pakaviem, pa nelīdzeno bruģi lietišķi nodārdēja ar vīna mucām piekrauti rati. Latīņu kvartāla ieliņu mudžeklī kā bišu stropā valdīja ierastā murdoņa. No tālienes atskanēja raupji smiekli, kliedzieni, dziedāšana; kāds dūšīgi raustīja lautas stīgas… Taču es atrados pavisam citā, dīvainā pasaulē, un visi šie jutekliskie tēli traucās man garām kā kaut kur tālu tekošas upes straume.

Pēkšņi sarāvos un attapos: kāds jau vairākkārt bija skaļā balsī mani saucis. Pagriezos sāņus un pavisam tuvu ieraudzīju grāfa de la Roša seju. Es acumirklī atgriezos reālajā pasaulē – un Dievs vien zina, cik priecīgs es šajā brīdī jutos! Šovakar izšķirsies mans liktenis – jā, un lai notiek tas, kam jānotiek; taču lai ir svētīta kaut vai īsa mirkļa atelpa, kad prāts var atļauties nedomāt par pašu galveno! Es ātri iebāzu zīmīti kabatā.

Vēl pavisam nesen kopā ar de la Rošu bijām karojuši Itālijā maršala de Monmoransī armijā, taču pie Savojas robežas mūsu ceļi pēkšņi pašķīrās. Es tiku nosūtīts ar steidzamu ziņojumu uz Aviņonu, bet, kad atgriezos, uzzināju, ka grāfs ir ievainots – cik nopratu, diezgan smagi – uz vietas operēts, un pēc tam ar apgādes vezumiem aizgādāts projām. Tātad, pēc visa spriežot, viņš bija atgriezies Parīzē labu laiku pirms manis. Aiz prieka metos grāfu apskaut, taču viņš salecās, saviebās un ievaidējās, kā stiprās sāpēs.

– Ak, piedodiet, – es samulsis teicu. – Biju pavisam aizmirsis par jūsu ievainojumu. Kā jums tagad iet?

– Nekas, nekas, – de la Rošs attrauca, ar kreiso roku izvilka no kabatas mutautiņu un noslaucīja savu pēkšņi sasvīdušo un nobālējušo seju. – Lēnām, pamazām, bet iet uz labo pusi. – Viņš lēnām, kā saudzējot, pacēla labo roku un tikpat lēnām pakustināja pirkstus. – Redzat: vēl stīva, bet ceru, ka ar Dievpalīgu varēšu drīz atkal to pilnvērtīgi lietot. Lūk, – viņš parādīja, – tieši šajā vietā iestrēga arkebūzas lode. Bet man ārkārtīgi paveicās.

– Kādā nozīmē paveicās? – es vaicāju.

– Tādā, ka neamputēja roku. Paldies Dievam, es nokļuvu lieliska ķirurga rokās. Tas pats, jaunais, ģenerālleitnanta de Monžāna ķirurgs – atceraties? Ambruāzs Parē.[2]

– O, jā, atceros gan. Vēl pavisam jauns – jaunāks par mums, man šķiet.

– Nu, lūk. Man brūcē bija sagājis iekšā daudz šaujampulvera, un tie citi jau gribēja zāģēt roku nost – tik un tā nevarēšot glābt, tūlīt būšot gangrēna un visa ķermeņa saindēšanās. Bet Parē teica: nekādā gadījumā! Lai ko teiktu mācītie muļķi Sorbonnā vai Tulūzā, – grāfs saviebās, – šaujampulveris pats par sevi nav indīgs. Pēc tam viņš ļoti veikli izoperēja lodi, visas cīpslas un galvenos nervus atstāja neskartus… Jebkurā gadījumā, jūs redzat: esmu dzīvs un roka pamazām dzīst. Lai Dievs svētī šo Parē! Esmu pārliecināts, ka viņš savā amatā kļūs slavens; mēs par viņu vēl dzirdēsim… Bet kā tad jums pašam iet?

– Visādā ziņā labi, – vaļsirdīgi atbildēju. – Jūs jau laikam sen esat atpakaļ Parīzē?

– Jā, bet vairākus mēnešus nācās nogulēt gultā, kamēr pietiekami atlabu, – de la Rošs nopūtās. – Lai nu kā, bet karš ir beidzies. Mūsu karalis ar ķeizaru ir salīguši mieru. Mēs neatguvām Milānu, – nu, bet vismaz neko īsti arī nezaudējām. Arī tā ir labi; grēks sūdzēties. Jūs taču man piekrītat?… O, sveicināti! – viņš pēkšņi paraudzījās man pār plecu un pacēla veselo roku.

Es pagriezos un ieraudzīju divus pazīstamus gaskoniešu muižniekus, Gramonu un Kastelbažaku, kuri, protams, uzreiz sāka taujāt pēc jaunumiem no Itālijas un no tikko notikušā kara. Vai tā esot taisnība, ka Romas pāvests teju vai zemodamies, kā izsūtāmais zēns, skraidīja no mūsu labā karaļa Franciska pie ķeizara un atpakaļ, kamēr abi beidzot nebija vienojušies par līguma nosacījumiem? Un vai patiešām abi valdnieki pēc tam satikās personīgi, apkampās un, viens otram acīs skatoties, nosauca viens otru par brāli? Vai tas nozīmē, ka mūsu karalis beidzot – pēc divpadsmit gadiem – ir piedevis Kārlim Piektajam pazemojošo turēšanu gūstā pēc Pāvijas kaujas?[3]

– Vai nevēlaties papļāpāt pie vīna glāzes? – ierosināja Kastelbažaks. – Tepat aiz stūra ir krodziņš, kur mēdz būt labs Šinonas vīns. Tieši no jūsu novada! – viņš pasmaidīja un pamāja ar galvu uz manu pusi.

– Es būtu priecīgs, – atbildēju. – Bet man šovakar ir paredzēta viena tikšanās…

– Ā, saprotu, – de la Rošs jautrā balsī iesaucās. – Varu uzminēt, kas tā par tikšanos. Jūs man jau Itālijā stāstījāt par saviem panākumiem mīlas laukā! Kungi, – viņš turpināja, vēršoties pie abiem gaskoniešiem, – Afrodīte mūsu draugam ir īpaši labvēlīga un galvenais – pastāvīgi un nemainīgi.

– Es jau redzu, cik jūs esat skaisti uzcirties. Dublets, svārki, cepure – viss ir vienkārši apžilbinošs! – Pussoli atkāpies, Kastelbažaks apbrīnā noplātīja rokas. – Un kāda spalva pie cepures – tādas pat Parīzē nav viegli dabūt. Un jūsu bārdas griezums! Uzreiz var redzēt – cilvēks nāk taisni no Itālijas, un Itālijā viņš nav velti tērējis laiku! Nav brīnums, ka jums ir tādi panākumi pie daiļā dzimuma!

– Bet viņš ir uzticīgs vienai vienīgajai un tas ir kā akmenī iekalts, – grāfs smaidīdams piebilda.

– Saprotams, ka jūs steidzaties uz galantu tikšanos, – Gramons sacīja. – Bet veciem draugiem jūs taču varat atlicināt kādu pusstundu?

Es piekritu, un mēs devāmies uz Kastelbažaka ieteikto krogu. Šeit valdīja lielāka tīrība un bija mazāk cilvēku, kā parasts. Četri cilvēki – tas ir vislabākais skaits jautrai draugu kompānijai, kas pie vīna glāzes grib uzturēt jēgpilnu sarunu par gudrām lietām. Pirmās glāzes, kā karavīriem pienākas, tika paceltas un saskandinātas par labo karali Francisku un par laimīgām kara beigām.

– Lūk, ko es gribu jums pajautāt, – pie manis vērsās Gramons. – Jūs taču vēl neesat paspējis izlasīt jūsu novadnieka Rablē jauno grāmatu? Viņš, protams, turpina parakstīties ar anagrammu – “Meistars Alkofribass” jeb “Alkofribass Nazjē” – bet visi jau lieliski zina, kurš tas ir.

– Gargantiju? Kā nu ne! – es smiedamies atbildēju. Dzirdot kādu pieminam Rablē, sirdij uzreiz palika silti un mājīgi. – Tikai aizvakar pabeidzu lasīt. Jau pirmajā dienā, kad atgriezos Parīzē, vairāki paziņas, viens otru pārkliegdami, sāka man to ieteikt. Sorbonnas profesori niknumā pūšot un šņācot: “Alkofribass” viņiem ir pamatīgi uzminis uz varžacīm, it īpaši nodaļā par jaunā Gargantijas skološanu. Kāds pat esot sūdzējies karalim! Nu, protams, es tūlīt pat aizsūtīju pie Žano un liku šo grāmatu nopirkt. Mēs visi jau esam lasījuši Pantagriēlu, un Pantagriēla autors nevarētu būt radījis neko viduvēju!

– Esmu ar jums vienisprātis, – sacīja de la Rošs. – Kad es gulēju gultā un ārstēju savu roku, izlasīju to laika kavēšanai. Smējos kā kutināts; roka neganti sāpēja, bet es smējos tik un tā. Zināt, man šķiet, ka Gargantija man ir palīdzējis atlabt daudz ātrāk un labāk par ārstu nozīmētajām zālēm.

– Jā, – es piekritu. – Tā tas var būt. Rablē pats ir ārsts, un zina, ko dara. Viņš taču priekšvārdā ir skaidri pateicis: grāmata ir domāta, lai iepriecinātu un uzjautrinātu viņa pacientus, slimniekus… Jā, starp citu: zināt, kas man šajā grāmatā vēl ļoti patika? Tas, kā autors ir aprakstījis Turēnas novadu. Tās visas ir tikai Rablē bērnības atmiņas; pieaugušā vecumā viņš nekad vairs nav atgriezies dzimtajās mājās. Un tomēr man, kad es lasīju, brīžiem šķita, ka es pats esmu atpakaļ tēva muižā un staigāju pa bērnības takām…

Saruna par Gargantiju un sen nebaudītā Šinonas vīna garša uzbangoja manī veselu atmiņu vilni, un pakrūtē iesmeldzās saldsērīga nostalģija. Cik labi tagad būtu atkal stāvēt Šinonas pils tornī – pāris soļus no vietas, kur Žanna d’Arka pirmoreiz bija satikusi karali Kārli Septīto –, apcerīgi noraudzīties uz dzeltenpelēkajām māju sienām, laukiem, ganībām un vīnogulājiem, kuru vidū savus vilnīšus ar slinku pašpārliecinātību veļ Vjēna, sajust agra rīta vējiņa atpūsto sūnu un melleņu mētru aromātu no apkārtējiem mežiem! Un vai ir iespējams vārdos pilnvērtīgi aprakstīt, kā smaržo un garšo karsti rauši no Lernē? Parīze tomēr ir pavisam cita pasaule.

– Iedzersim par jūsu mīļotās veselību, – de la Rošs ierosināja. – Vai nevēlaties nodziedāt mums to dziesmiņu – to “canzonetta” – kuru sacerējāt Itālijā? Mūsu draugam, mani kungi, – viņš uzsita man pa plecu, – ir liels talants uz dzejošanu un dziedāšanu. Kad mēs ar karaspēku stāvējām pie Lombardijas robežas, viņš sacerēja vārsmas par savu mīlestību – protams, itāliski, jo itāliešu mēle šādam nolūkam ir piemērotāka… vismaz daudzi tā domā. Mums visiem ļoti patika. Jūs dzirdēsiet – tā ir īsta pērle!

– O, jā, protams, uzdziediet! – abi gaskonieši korī iesaucās.

– Labi, – es piekritu.

– Es zinu, ka šajā krogā ir lauta, turklāt diezgan labā stāvoklī, – Kastelbažaks sacīja. – Ei, krodziniek, atnesiet lautu!

Tūlīt pat tika atnesta lauta. Ātri to noskaņojis, es pārlaidu pirkstus pāri stīgām, ievilku plaušās gaisu un, galvu pacēlis, sāku dziedāt:

“A quand’a quand’ havea una vicina ch’era vedere la stella Diana.
Che veramente pare una regina ch’ognuno ne faria inamorare.
Che quando se levava la mattina, Phebo per scorno se ne ritornava.”[4]

– Lieliski, lieliski! – visi trīs draugi jūsmīgi iesaucās un sāka aplaudēt – pat grāfs ar savu savainoto roku. Tas, protams, bija ārkārtīgi patīkami un pagodinoši, un es ar smaidu paklanījos visiem trim.

– Bet kādēļ jūs sakāt “la stella Diana”? – Gramons jautāja. – Diāna taču nav zvaigzne, bet Mēness. Grieķiski tā ir Artemīda.

– Nu, bet kāpēc gan rīta zvaigzni nevarētu nosaukt par Diānu? – grāfs iebilda. – Tā ir autora poētiskās iztēles brīvība.

– Tieši tā tas arī ir domāts, – es paskaidroju. – Mēs patiešām toreiz dzīvojām kaimiņos un, kad es pirmoreiz viņu ieraudzīju, viņa manās acīs šķita kā rīta zvaigzne. Vienlaikus viņas daiļums, cēlums, nepieejamība, šķīstība un citas īpašības ir kā dievietei Diānai. Tātad – “zvaigzne Diāna”.

– Saprotu, – Gramons pamāja ar galvu. – Tas ir loģiski.

– Tas sākotnēji bija domāts kā daudzbalsīgs madrigāls, – es turpināju. – Bet der arī vienai balsij. Pēc tam, kad es to biju sacerējis, pie Turīnas satiku kādu puisi no Venēcijas, bīskapa kalpu – nezinu, ko viņš meklēja un kādās darīšanās devās. Bet mana dziesma bija viņu patiešām tik ļoti apbūrusi, ka viņš pierakstīja vārdus un notis, un paņēma līdzi. Viņš teica, ka Venēcijas svētā Marka katedrāles kora priekšnieks – kaut kāds flāms, kā nu viņu tur sauca, – esot liels madrigālu cienītājs un sacerētājs, un ka viņš – šis flāms – spēšot manu dziesmiņu novērtēt.

– Brīnišķīgi, brīnišķīgi! – trīs draugi atkal sauca. – Vai nevēlaties nodziedāt mums vēl kaut ko?

– Piedodiet, kungi, – es atbildēju, – bet tagad man patiešām ir jāiet.

2.

Vakara krēsla jau bija krietni sabiezējusi un, tuvojoties pilsētas robežai, ielas palika arvien tukšākas un tukšākas. Es gāju pa svētā Jēkaba ielu parastā solī – ne pārāk ātri, ne pārāk lēni – un mana sirds atkal neprātīgi raustījās, kā cilpā noķerts putns. Mazais papīra gabaliņš atkal šķita svina smags un stiepa roku lejup. Ko viņa teiks? Kādēļ viņa pēdējās nedēļas laikā bija tik salta pret mani? Varbūt viņas sirdi ir ieguvis kāds cits? Šādi domājot, es gandrīz paģību un, trakā niknumā drebēdams un aukstos sviedros mirkdams, instinktīvi un nedomājot tvēru zobena spalu. Taču nākamajā mirklī mierināju sevi, ka tā nevarētu būt taisnība. Šī pārmaiņa bija notikusi viņā tikai pirms sešām dienām. Pirms tam – un arī vēl agrāk, kad ar līksmu sirdi biju iejājis pa Parīzes vārtiem – biju saņēmis no viņas tikai tīru mīlestību, bez vismazākā šaubu traipa. Turklāt viņa galu galā bija atbildējusi uz abām manām izmisuma pilnajām vēstulēm un piekritusi satikties – šī mazā zīmīte to pierādīja. Bet ko lai saka par šīs vēstulītes toni? Tas bija dīvains, taču ne pilnībā noraidošs…

Netālu no Jēkaba vārtiem deguns jau sāka skaidri sajust dzestrā vakara vēja atpūsto mitras zemes un augu lakstu smaržu no ārpilsētas sakņu dārziem. Pie debesīm jau bija uzlēcis mēness un ar savu bāli zilgano gaismu rādīja man ceļu. Es pagriezos pa kreisi, svētā Stefana baznīcas virzienā, un pēc dažām minūtēm biju pie viņas mājas vārtiņiem. Šajā brīdī man bija grūti nostāvēt kājās, un šķita, ka sirds tūlīt izlēks pa muti. Pustumsā sataustīju durvju klabekli un pieklauvēju. Pa mājas durvīm tūliņ pat iznāca kalpone un ielaida mani dārziņā.

Un pēc pāris minūtēm durvis atkal atvērās, un uz sliekšņa parādījās viņa.

Manā dzimtajā Turēnas novadā mājas ceļ citādi, nekā Parīzē. Kāpnes no pirmā uz otro stāvu būvē nevis ēkas iekšienē, bet ārpusē, un, lai tiktu no virtuves guļamistabā, ir jāiziet ārā no mājas un jākāpj augšup pa slīpas nojumes nosegtām kāpnēm. Tātad, ja mēs būtu Turēnā, es vispirms ieraudzītu viņu uz augšstāva sliekšņa – no apakšas, kā starojošu zvaigzni. Un tad viņa lēnām kāptu lejup pie manis. Vai tas būtu labāk? Es patiešām nezinu. Varbūt katrs viņas solis būtu ildzis veselu mūžību, un tas spīdzinātu mani sāpīgāk par nokaitētām knaiblēm? Bet es ieraudzīju viņu pēkšņi, uzreiz, tieši manā priekšā.

Pie durvju stenderes piekārtais vizlas lukturis un mēness stari dīvainos, iepriekš neievērotos toņos izzīmēja manā priekšā šo seju, kas likās tik tuva un vienlaikus tik tāla un neaizsniedzama. Par šo seju es biju sapņojis tukšajās pusmiega naktīs karaspēka nometnēs, kad aukstais Alpu vējš raustīja un plosīja plāno telts audumu, bet visapkārt skanēja ievainoto, slimo un vienkārši nogurušo vīru vaidi un murmināšana. Šo seju biju redzējis savā priekšā kaujas karstumā, cauri pulvera dūmu blāķiem, – lielgabalu dārdoņas, zobenu šķindoņas, zirgu zviegšanas un mirstošo cīņas biedru gārdzienu ieskauts. Viņa – mana mīļotā – piešķīra jēgu manai dzīvei. Viņa bija visa mana pasaule. Es biju ilgi domājis, ko viņai teikšu, bet šajā brīdī viss pēkšņi izlidoja no galvas. Es nokritu uz viena ceļa, un pār manām lūpām tīri automātiski un nedomājot sāka plūst pavisam vienkārši vārdi:
– Jaunkundze, jūs liekat man ciest, lai gan es nekādi neesmu jūs aizskāris. Jūs tik ilgi man neatbildējāt, it kā bijāt par mani aizmirsusi. Taču es nevēlos jūsu vietā nevienu citu; es drīzāk miršu, nekā atmetīšu savu mīlestību. Es neuzdrošinos teikt, ka jūs mani vairs nemīlat, bet es ļoti ciešu no jūsu attieksmes. Es jūs pazemīgi lūdzu: nedusmojieties uz mani!

Viņa pacēla uz mani acis – un to skatiens caururba visu manu esību kā tūkstoš arkebūzas ložu: tūkstošreiz sāpīgāk, nekā de la Roša rokai. Viņas skatiens bija bezgala maigs un vienlaikus ļoti skumjš, ar tikko pamanāmu asaru plīvuru. Tad viņa nolaida acis, paspēra soli manā virzienā un sacīja – nevis kaprīzi un šķelmīgi, kā runātu kāda izlepusi galminiece vai vidusmēra dižciltīga dāma, bet skumji un nopietni:
– Es biju domājusi, ka vairs neesmu jums mīļa.

– Kā tā? – es spēji pietraucos kājās.

– Es taču redzēju, kā jūs tajā ballē dejojāt galjardu[5] ar to dāmu no Ferāras un cik kaislīgi visu laiku skatījāties viens otram acīs. Tas bija kaut kas daudz vairāk, nekā vienkārša balles deja. Jūs saprotat, cik man bija sāpīgi to redzēt.

– Es nemaz nezināju, ka jūs arī tur būsiet! – es iesaucos.

– Es jums iepriekš to neteicu, lai sagādātu jums pārsteigumu. Bet, kad ieraudzīju jūs ar to ferārieti, man palika ļoti skumji un slikti, un es palūdzu tēvam atļauju doties projām… Bet es jūs saprotu. Parīzes dzīve ir tik krāšņa un mutuļojoša, ar tik daudziem kārdinājumiem, it īpaši galmā. Citas sievietes noteikti ir interesantākas un spožākas par mani…

– Ak, nē! – es kaismīgi iekliedzos. – Tas ir muļķīgs, nejēdzīgs pārpratums. Es jau biju pavisam aizmirsis par šo balli. Es nekad nebiju saticis šo ferārieti – ne pirms, ne pēc balles. Es zinu tikai to, ka viņa ir ieradusies Francijā troņmantnieka sievas svītā. Es piekrītu, ka tobrīd skatījos viņai acīs, bet tas neatspoguļoja nekādas jūtas; tas bija stīvs skatiens nekurienē. Tas man laikam kopš bērnības ir tāds likteņa lāsts – tikt nopietni pārprastam. Lūk, klausieties!

Kā seno laiku bruņinieks, es pacēlu augšup zobena spalu kā krustu, un svinīgā balsī teicu:
– Es zvēru un piesaucu visuvareno Dievu par liecinieku, ka mīlu un mīlēšu tikai jūs, ka mana sirds pieder jums visā pilnībā un ka ne reizi neesmu nodevis jūs pat domās.

Mana roka sajuta viņas rokas liego pieskārienu, un viņa klusā un maigā balsī sacīja – tā, kā mācēja runāt tikai viņa un neviena cita:
– Es jums ticu; jūs nesāktu jokot ar Dieva vārdu. Es arī mīlu tikai jūs, un mana sirds pieder jums līdz kapa malai.

Silts laimes un atvieglojuma vilnis pāršalca visu manu dvēseli – tā, ka es pat nedaudz sagrīļojos. Galvā ieskanējās kaut kas līdzīgs eņģeļu koriem – kaut kas līdzīgs tam, ko biju dzirdējis pāvesta kapelā Romā, tikai balsis skanēja vēl dzidrāk un debešķīgāk. Es satvēru viņas roku un piespiedu sev pie lūpām.

Mēs ilgi sēdējām uz akmens soliņa mājas priekšā. Mēness gaisma radīja pasakainu, vārdos grūti aprakstāmu noskaņu, un kaut kur netālu pogoja lakstīgala. Es turēju viņas roku savējā un laiku pa laikam to skūpstīju. Mēs abi bijām laimīgi. Es atkal un atkal stāstīju viņai par Itāliju, par pilsētām, kur sava mūža laikā biju bijis – par Romu, Milānu, Turīnu, Florenci, Ferāru, Pizu. Es jokoju par francūžiem Itālijā – vieglas laimes meklētājiem – kuri bez bārdas un bez naudas atgriezās Francijā un tur tēloja itāliešus. Es tēloju viņu stīvo klanīšanos un stīvos smaidus, pastāvīgi atkārtojot: “Messer no! Messer si! È così!”[6] – un viņa jautri smējās, sitot plaukstas. Pēc tam sāku stāstīt par savām gaitām pēdējā karā un pieminēju mūsu karali Francisku.

– Karalis iekšēji nav sava laika cilvēks, – es teicu. – Tādēļ es viņu apbrīnoju. Mēs dzīvojam banālā un zemiskā laikmetā, bet viņš joprojām cenšas būt īsts bruņinieks. Bruņinieku laikmets ir jau sen pagājis: kaujas laukā visi slaktē viens otru ar lielgabaliem, valdnieki neievēro nekādus goda likumus, visur valda naudas kāre. Bet viņš turas tam visam pretī. Jūs taču zināt, ka pēc Mariņāno kaujas viņš lika Bajāram iesvētīt sevi bruņinieku kārtā?[7]

– Jā, tēvs man to stāstīja.

– Viņš jau tā ir karalis, un varētu jautāt: kādēļ viņam tas vispār ir vajadzīgs? Vai tā nav lieka un lēta izrādīšanās? Bet viņam tas bija ārkārtīgi svarīgi – lai tieši pats Terraijs de Bajārs, slavenais “bruņinieks bez bailēm un pārmetuma”, viņu svinīgi apjoztu. Mans tēvs arī cīnījās pie Mariņāno un šo ceremoniju vēroja pats savām acīm. Daži toreiz vīpsnāja: karalis esot pārāk daudz salasījies vecus bruņinieku romānus. Nu, bet es pats arī zēna gados esmu bieži tos lasījis…

– Ir ļoti svarīgi, kādas grāmatas mēs lasām, – viņa nopietni atbildēja. – Tas, protams, nav vienīgais, kas padara mūs par krietniem ļaudīm. Bet ļoti bieži pēc cilvēka runas un izturēšanās var nešaubīgi pateikt, ka viņš ir lasījis pareizās grāmatas.

– Redzat, – es sajūsmā iesaucos, viņas roku skūpstīdams. – Lūk, tādēļ es jūs tā mīlu! Kura gan sieviete mūsdienās teiktu tik viedus vārdus?! Jūs arī neesat šā laika dāma. Jūs esat… – Šajā brīdī man aptrūkās vārdu.

– Un jūs arī neesat tāds, kā pārējie, – viņa smaidīdama sacīja. – Jūs esat tāds pats seno laiku bruņinieks, kā karalis. Tāpēc jau mēs esam radīti viens otram.

Es pielēcu kājās un atkal metos viņas priekšā uz viena ceļa.

– Es vēlos jums jautāt, – svinīgā un viegli drebošā balsī vaicāju. – Vai jūs piekrītat kļūt par manu sievu, lai vairs nekas šajā dzīvē nevarētu mūs šķirt?

– Jā, protams, – viņa atbildēja. – Es zinu, ka mans tēvs mani jums neliegs.

– Kādēļ lai viņš liegtu?! – es iesaucos. – Viņš mani lieliski pazīst; mēs taču esam karojuši kopā. Man ir sens tituls un muiža, un īpašumi, un karavīra slava.

No mājas iekšienes pēkšņi atskanēja klusināta sievietes balss, kas, šķiet, kādu sauca.

– Vai tā ir jūsu māte? – es jautāju.

– Jā, – viņa teica un lēnām piecēlās. – Man ir jāiet.

– Jūsu tēvs būs atpakaļ pēc divām dienām? – es apņēmīgā balsī jautāju.

– Jā, pēc divām.

– Tad es nākšu oficiāli lūgt viņam jūsu roku. Mūsu laikos ļoti maz kuram izdodas doties laulībā tīras mīlestības dēļ: visi domā tikai par tituliem, izdevību un naudu, bet mīlestība paliek novārtā. Mēs ar jums esam laimīgs izņēmums. Ak, es nesaprotu, par kādiem nopelniem Dievs dāvā man šādu laimi… Es patiešām nezinu, ko vēl varu pateikt, kā tikai šo: jūs esat pirmā un pēdējā, kuru es mīlu, un mīlēšu un kalpošu jums vienmēr! – Un, viņas rokas savējās saņēmis, es savienoju savas lūpas ar viņas lūpām kaislīgā skūpstā.

Pilsētas ielas bija tumšas, taču pie debesīm spoži mirdzēja mēness, un ikviens varēja droši pārvietoties bez luktura. Es lēnā solī gāju mājup, un – kā jūs noteikti varat iedomāties paši – tobrīd biju vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

Pēkšņi tukšās ielas vidū tieši pie auss iespiedzās slikti noskaņotas lautas stīgas. Es apgriezos apkārt, taču neviena tuvumā nebija. Nesaprazdams, vai tas ir sapnis vai īstenība, es uz mirkli aizmiedzu acis…

Otrais cēliens: 1994

…un atkal tās atvēru. Tās nebija lautas stīgas, bet vienkāršs modinātājpulkstenis. Es pacēlu galvu no spilvena un ieraudzīju agrā maija rīta saules pielieto istabu. Pagāja vairākas sekundes, kamēr atcerējos, ka es neesmu piedalījies nekādos karos, ka man ir tikai sešpadsmit gadu, un ka es esmu nevis Turēnas muižnieks, bet latviešu puisis Juris, kurš dzīvo un mācās Francijā. Jā, varbūt ar pārāk kaislīgu interesi par Francijas vēsturi (it sevišķi sešpadsmito gadsimtu) un ar stipru noslieci uz sapņošanu, taču citādā ziņā – vienkāršs, parasts latviešu puisis. Kad cēlos no gultas, uz grīdas ar būkšķi nokrita paliela grāmata – karaļa Franciska Pirmā biogrāfija, kuru lasīdams biju aizmidzis iepriekšējā vakarā.

Trešais cēliens: 2020

Tramvajs brauca pa Mežaparku centra virzienā, un mēs ar manu labo paziņu, vēstures profesoru, runājām par dažādām interesantām lietām. Vīrieša balss automātiskajā ierakstā sauca pieturu nosaukumus. Bija silta vasaras diena, un salonā bija mazliet sutīgi.

Mums priekšā, jautri čalodamas, sēdēja četras jaunas sievietes vecumā ap divdesmit gadiem. Pēc ārēja izskata, apģērba un uzvedības spriežot – studentes, turīgu vecāku atvases. Visas četras bija pievilcīgas, pat ļoti glītas – ar šo labumu latviešu tauta ir patiešām bagātīgi svētīta. Sarunājos ar savu paziņu, taču meitenīgo zilbju spalgais staccato neļāva koncentrēties, un man gribot negribot nācās ar vienu ausi klausīties viņu teikto. Jaunās sievietes patiešām runāja ļoti skaļi, pieskandinot pusi vagona ar savām čalām. Viņu saruna sākumā raisījās ap dažādām sieviešu un vīriešu anatomijas detaļām, un manā galvā uz paris sekundēm pazibēja pieņēmums, ka tās ir medicīnas studentes, kuras gatavojas eksāmenam. Pēc brīža sapratu, ka biju maldījies: vismaz trīs no četrām mācījās preses un ekspertu augsti izslavētajā KLMA jeb Konceptuālās un laikmetīgās mākslas augstskolā. Šīs trīs, domājams, informēja un izglītoja ceturto, kas klausījās, muti atpletusi.

– Mēs ar Diānu un Kitiju dabūjām augstāko novērtējumu un godalgu, – viena no meitenēm jūsmīgā, viegli šļupstošā soprānā stāstīja. – Mēs ar Diānu saģērbjamies netīrās saplēstās drēbēs, notriepjam sejas ar mēnešreižu asinīm, piekaram aiz ausīm izlietotus tamponus un tad abas vārtāmies pa gaiteņa grīdu un skūpstāmies – laizāmies! – bet Kitija stāv četrrāpus un kviec kā sivēns vai rej kā suns.

– Tas ir krīpī! – izbrīnā noelsās tā ceturtā, “klausītāja”.

– Tas ir kūl! – stāstītāja pārlaboja. – Tas ir sociāli un politiski apzinīgi, jo pievērš uzmanību sieviešu tiesībām Latvijā. Un pats galvenais – tas ir postmoderni un konceptuāli. Pasniedzēja bija stāvā sajūsmā! Mēs visas trīs dabūjām eksāmenā automātā “izcili”. Pasniedzēja teica, ka varbūt nākamgad ar savu performanci tiksim Stokholmas biennālē!

– A mans projekts šoreiz ir tāds, – cita jaunkundze sacīja zemā altā. – Es veselu gadu neepilēšu kājas un paduses. Projekta nosaukums ir “Hairy Rebellion”.[8] Pasniedzēja jau apstiprināja: kredītpunkti būs abiem semestriem.

– Baigi kūl! Verīkūl! – pārējās apstiprinoši iečiepstējās.

– Galvenais, – altā runājošā meitene skaidroja. – Lai tas būtu kaut kā saistīts ar postmoderno feminismu, ar sieviešu līdztiesību. Agrāk pret sievieti izturējās kā pret dzīvnieku… nē, vēl sliktāk kā pret dzīvnieku. Tikai tagad ir sākusies reālā cīņa par vienlīdzību, un tas ir jāizmanto!

– Vai jūsu kursā džeki arī ir? – “klausītāja” jautāja.

– Kādi džeki? Džeku vairs nav. Vīrieši kā suga vairs neeksistē: tas ir sociāls konstrukts, kas jau sen ir dekonstruēts. Normāli vīrieši ir tikai geji. Pārējie ir vecas seksistiskas cūkas. Viņiem nav un nedrīkst būt nekādu tiesību. Es, piemēram, identificēju sevi kā “kvīru”.

– Es arī! Es arī! – abas pārējās mākslas studentes korī piebalsoja. – Tas ir postmoderni un konceptuāli!

– Baigi labi! – piekrītoši iesaucās “klausītāja”. – A jums tur kaut ko no vecākas mākslas arī māca? Mans mammucis kaut ko vervelēja par kaut kādiem tur Rozentāliem un Purvīšiem…

– Pēēēē, – viena no jaunkundzēm riebumā savilka seju. – Vecās baltās heteronormatīvās grabažas! Es vispār neko negribu par tām zināt! Kāpēc man vispār jāmācās par kaut kādiem veciem, sen nosprāgušiem baltajiem večiem vai vecenēm, kas kaut kad aizvēsturiskos laikos kaut ko tur ir rakstījuši vai zīmējuši? Viņi toreiz neko nesaprata – pilnīgi neko! Es tagad to visu sagrābtu lielā kaudzē un sadedzinātu, lai neaizņem vietu. – Pārējās enerģiski un piekrītoši kratīja galvas.

– Zināt, man pagājušogad bija tāds projekts – mēs strādājām ar skolām, – sāka stāstīt cita studente. – Gājām uz vecākajām klasēm un literatūras stundās lasījām jauno dzejnieku dzeju divās valodās. Nu, tādu, kas domāta latviešu un krievu jauniešu instagrācijai… tas ir – sorī! – integrācijai. Baigi forši bija! Pēc tam kaut kādi vecāki – aizvēsturiski tumsoņas – pasūdzējās direktoram, ka mēs maitājot viņu bērnus.

– Tumsoņas! Fanātiķi! Atpakaļrāpuļi! Stulbā masa! – pārējās meitenes piebalsoja. – Bet kādi tie dzejoļi bija? Vari kaut vienu noskaitīt?

Soprāna īpašniece atvēra muti un ar apburošu latviešu akcentu laida ārā neķītru krievu lamuvārdu virteni. Tas laikam arī bija tas dzejolis. Pārējās jaunkundzes priecīgi un apstiprinoši smējās un aplaudēja.

Jauno sieviešu sarunā klausoties, es laikam biju pārāk dziļi iegrimis pārdomās. Tad pēkšņi, kā auksta ūdens šalts, mani atsauca atpakaļ realitātē mana paziņas balss:

– Klau, vai tev kaut kas kaiš?

– Kā, lūdzu? Ā, nē, nekas. Es vienkārši atcerējos vienu citu sievieti. Sen, ļoti sen…

[1] “Un domājot par viņu, mani pārņēma salds sapnis” (Dante Aligjēri, Jaunā dzīve) – itāliešu val.

[2] Ambruāzs Parē (AmbroiseParé, ap 1510–1590) – franču ķirurgs. Tiek uzskatīts par modernās ķirurģijas tēvu; daudzu inovatīvu ķirurģisku paņēmienu izgudrotājs. Praktisku pieredzi karalauka ķirurģijā ieguva Astotajā Itālijas karā kā ķirurgs ģenerālleitnanta, topošā maršala barona Renē de Monžāna (René de Montjean) štābā.

[3] Astotais Itālijas karš (1536–1538) norisinājās starp Francijas karali Francisku I (1494–1547) un Svētās Romas impērijas ķeizaru un Spānijas karali Kārli V (1500–1558). Tas beidzās ar Nicas līgumu (parakstīts 1538. gada 18. jūnijā pateicoties aktīvai Romas pāvesta Pāvila III starpniecībai). Starp karali un ķeizaru tika noslēgts pamiers uz desmit gadiem. Francija, pretēji iecerētajam, neieguva Milānas hercogisti (Lombardiju), taču paturēja jau iekarotās Pjemontas un Savojas provinces. Mēnesi vēlāk, 1538. gada 14. jūlijā, karalis un ķeizars pirmoreiz pēc divpadsmit gadu ilga pārtraukuma piekrita satikties klātienē.

[4] “Reiz man bija kaimiņiene, kas bija kā zvaigzne Diāna. Patiesi, viņa izskatījās kā karaliene, kas ikvienam liktu iemīlēties sevī. Kad viņa rītos cēlās, Fēbs (Apolons) nokaunējies aizgriezās projām.” – itāliešu val.

[5] Galjarda (franču val. gaillarde) – ātra Renesanses laikmeta deja.

[6] “Jā, kungs! Nē, kungs! Tā tas ir!” – itāliešu val.

[7] Kaujā pie Mariņāno (Marignano, mūsdienās Melegnano) 1515. gada 13. un 14. septembrī Francijas karalis Francisks I kopā ar saviem venēciešu sabiedrotajiem sakāva Milānas pusē karojošo šveiciešu algotņu armiju, kā rezultātā Francija ieguva savā valdījumā Milānas hercogisti. Uzreiz pēc kaujas Francisks lika slavenajam bruņiniekam Pjēram Teraijam de Bajāram (Pierre Terrail, seigneur de Bayard, 1475–1524, saukts par “bruņinieku bez bailēm un pārmetuma”) turpat uz vietas iesvētīt sevi bruņinieku kārtā.

[8] “Matainā sacelšanās” – angļu val.

Peļu utopija

Dzīvnieku uzvedības pētnieks Džons B. Kalhūns (John B. Calhoun) 1973. gadā publicēja vairāku gadu pētījuma rezultātus. Viņš pētīja, kā mainās pelēko žurku populācijas uzvedība, kad tai ir ierobežotas izplatības iespējas. Rezultāts bija fascinējošs, izraisīja lielu viļņošanos sabiedrībā un pašā pētniekā raisīja bažas par cilvēces nākotni.

Pirmie Kalhūna eksperimenti

1917. gadā dzimušais Kalhūns bija pasniedzējs vairākās ASV universitātēs, kurās strādāja kā etologs – dzīvnieku uzvedības pētnieks. Pasaules uzmanību viņš izpelnījās 1960. gados ar savu grāmatu Peļuvisums. Tajā viņš aprakstīja peļu kolonijas attīstību neierobežotu resursu apstākļos – proti, kad netrūkst ēdiena, ūdens, materiāla migām, kā arī aizsardzības no sliktiem laika apstākļiem, plēsējiem un slimībām. Vienīgais, kas šķietami idilliskajā kolonijā pietrūka, bija vieta. Pētījumi par vietas trūkuma ietekmi uz peļu uzvedību sākās 1946. gadā Merilendas pavalsts pilsētā Tausonā.

Pirmais pētījums ilga 28 mēnešus. Tā laikā norvēģu jeb pelēkās žurkas (Rattus norvegicus) ievietoja aptuveni 1000 kvadrāmetru lielā teritorijā. Kalhūns lēsa, ka šāda izmēra kolonijā ievietotās piecas žurku mātītes varētu radīt aptuveni 5000 pēcnācēju. Tomēr vairāk nekā divu gadu laikā žurku populācija nepārsniedza 200 pārstāvjus un stabilizējās pie 150 kolonijas iedzīvotājiem. Sasniedzot noteiktu indivīdu skaitu, žurku mazuļu mirstība sāka strauji palielināties, pieejamajā telpā tās sadalījās vairākās kolonijās, kurās nebija vairāk par duci žurku, un pārstāja pieaugt skaitā. Pirmā eksperimenta rezultāti Kalhūnu ieintriģēja, un viņš turpināja pētīt populācijas pieauguma un pārapdzīvotības ietekmi uz žurku uzvedību.

Deģenerācija un netikumi

Šoreiz eksperimentus viņš turpināja Rokvilā tajā pašā Merilendas pavalstī, kāda šķūņa otrajā stāvā. Arī šeit žurkām bija pieejami neierobežoti pārtikas, ūdens un būvēšanas materiālu resursi, vienīgā atšķirība bija kolonijai pieejamā telpa. Žurku kolonijas telpa bija liela, četrās istabās sadalīta kaste ar garāko malu 7 metri. Kalhūns un viņa palīgi žurku dzīvi novēroja caur stiklu. Tieši neierobežoto resursu un drošības no ārējiem draudiem dēļ šīs kolonijas dēvēja par “peļu utopiju” vai “peļu paradīzi”, jo būtībā to attīstībai un augšanai nekas nevarēja traucēt.

Šie pētījumi dažādās variācijās ilga no 1958. līdz 1962. gadam. To rezultātā etologs radīja un ieviesa jaunu jēdzienu “uzvedības deģenerācija” (behavioralsink), kas rodas pārapdzīvotības rezultātā.

“Slavenajā Tomasa Maltusa tēzē dabīgajai populācijas izaugsmei robežas nosprauž ciešanas un netikumi. Šīs jomas pētnieki lielāko daļu uzmanības ir veltījuši ciešanām, tas ir, plēsonībai, slimībām un ēdiena trūkumam kā galvenajiem spēkiem, kuri ierobežo populācijas lielumu attiecīgajā apdzīvotajā vidē. Bet kā ir ar netikumiem? Ja distancējamies no šī vārda morālā svara, kāda ir sugas sociālās uzvedības ietekme uz populācijas pieaugumu? Un kā populācijas blīvums ietekmē sociālo uzvedību?” Ar šādu jautājumu Kalhūns iesāka savu 1962. gada darbu ar nosaukumu Populācijas blīvums un sociālā patoloģija.

Pētot žurkas, viņš novēroja, ka barošanās un citas aktivitātes, kas parasti ir individuālas vai raksturīgas mazām grupām, kļuva par visas kolonijas vienlaikus veiktām darbībām; tādējādi vietas, kurās bija pieejama barība, ātri kļuva pārapdzīvotas, taču citas palika praktiski tukšas. Telpas pārapdzīvotības rezultātā žurku uzvedība un sociālā struktūra radikāli izmainījās. Tā kļuva disfunkcionāla un negatīvi ietekmēja grauzēju spēju uzturēt veselīgas sabiedrības pamatfunkcijas – radīt un audzināt pēcnācējus, aizsargāt savu teritoriju, kā arī veidot un uzturēt attiecības ar citiem kolonijas iemītniekiem.

Kolonijas saliedētības sabrukuma sekas visskaidrāk varēja novērot tieši žurku mātītēs. Daudzas ar laiku vairs nebija spējīgas veiksmīgi dzemdēt vai izdzīvot pēc dzemdībām. Kalhūns raksta, ka tās mātītes, kurām dzemdības bija veiksmīgas, nespēja tikt galā ar saviem mātes pienākumiem: “Eksperimentos, kuri uzrādīja populācijas uzvedības deģenerāciju, jaundzimušo mirstība sasniedza pat 96 procentus. Arī eksperimentu otrajā kārtā, kad šī deģenerācija netika novērota, jaundzimušo mirstība pieauga līdz 80 procentiem.”

Lielās konkurences iespaidā kolonijas tēviņi kļuva ārkārtīgi agresīvi. Viņi uzbruka un nogalināja citus tēviņus, mātītes un arī jaundzimušos. Uzvedības traucējumu rezultātā izplatījās kanibālisms, kā arī kolonijā iepriekš neredzētas seksuālas novirzes, kad agresīvākie no tēviņiem mēģināja pāroties ar jau “aizņemtām” žurku mātītēm, citiem tēviņiem un pat mazuļiem.

Izplatīta kļuva arī patoloģiska atstumtība, kas raksturoja gan mātītes, gan tēviņus. Daļa kolonijas biedru dienas pavadīja nošķirti no citiem, iznākot dzert un ēst tikai naktīs.

Visums 25

Kalhūna pētījumi turpinājās Pūlsvilā un bija vērienīgāki gan teritorijas, gan pētīto peļu koloniju ziņā. Šo eksperimentu rezultātus publicēja 1973. gadā ar virsrakstu Nāve kvadrātā: Peļu populācijas eksplozīvais pieaugums un bojāeja. Grāmatas ievadā ir jūtams, ka pētījums spēcīgi ietekmējis arī pašu zinātnieku. Kalhūns raksta: “Lielākoties es runāšu par pelēm, taču domās es vēršos pie cilvēka – pie viņa veselības, dzīvības un attīstības. Cilvēka dzīvību apdraud divas nāves: gara nāve un ķermeņa nāve.” Tālāk viņš turpina: “Šī otrā nāve pakāpeniski ir nokļuvusi modernās medicīnas rūpju centrā. Un tomēr ne medicīnas vēsturē, ne Hipokrata zvēresta priekšrakstos neko nevaram izlasīt par medicīnas atraušanu no rūpēm par cilvēka garu un visas populācijas veselību.”

Šajā eksperimentu sērijā peļu kolonijai bija viss nepieciešamais, lai tā varētu sasniegt vairāk nekā 6000 iemītnieku lielu populāciju, tomēr tā neizauga lielāka par 2200 iedzīvotājiem. Kolonijas dzīves ciklu Kalhūns sadalīja četrās fāzēs no A līdz D.

Kolonijas aizsākums (fāze A) bija nosprostojumā ievietoti četri peļu pāri. Pirmās dienas jaunajiem iemītniekiem bija uztraukumu pilnas, jo tām vajadzēja pierast pie jaunās vides un kaimiņiem. Pirmie jaundzimušo metieni sāka parādīties 104 dienā pēc eksperimenta uzsākšanas. Tiem sekoja eksponenciāls kolonijas iemītnieku skaita pieaugums un līdz ar to arī nākamā fāze.

Otrajā eksperimenta fāzē B, kā jau minēts, kolonijas populācija piedzīvoja strauju pieaugumu, dubultojoties ik pēc 55 dienām. Sasniedzis 620 peles, kolonijas iemītnieku skaita pieaugums krasi samazinājās, tagad dubultojoties tikai ik pēc 145 dienām. Jau 315. dienā kopš kolonijas rašanās eksperiments iegāja savā trešajā fāzē C, kuru Kalhūns dēvēja par “Stagnāciju”.

Dabā, proti, normālos apstākļos jaundzimušie, kuri nespēj atrast savu sociālo nišu, koloniju pamet, tomēr šeit tas nebija iespējams, tāpēc katram jaunajam peļu mazulim pieaugot bija aizvien grūtāk atrast savu vietu sabiedrības kārtībā. Kalhūns raksta: “Neierasti daudzie mazuļi pieaugot sāka cīnīties par savu vietu kolonijā. Tēviņi, kuri to nespēja atrast, distancējās no sociālās dzīves kā fiziski, tā emocionāli; viņi kļuva neaktīvi un pulcējās lielās grupās “Visuma” centrā.” Atstumtās peles vairs nekontaktējās ar tiem kolonijas iemītniekiem, kuri bija spējuši atrast savu vietu sociālajā hierarhijā. Atstumtajām pelēm bija dažādas rētas un brūces, jo, tāpat kā iepriekšējos eksperimentos, tās bija ļoti agresīvas un tām bija raksturīga arī devianta seksuāla uzvedība.

Šajā fāzē arī tiem tēviņiem, kuri bija veiksmīgi izcīnījuši savu vietu un teritoriju, sāka parādīties uzvedības traucējumi. Lielās konkurences dēļ viņi nespēja pilnvērtīgi aizsargāt savu teritoriju; attiecīgi tas bija jādara mātītēm, kuras līdz ar to kļuva daudz agresīvākas. “Parasti mātītes ar mazuļiem teritoriālu tēviņu klātbūtnē neizrāda lielu agresiju. Tomēr konkurējošu tēviņu uzbrukumu rezultātā viņas kļuva agresīvas un laika gaitā pārņēma teritoriālā tēviņa lomu,” skaidro pētnieks.

Pieaugusī agresija ietekmēja arī mātīšu jaundzimušos un mātīšu spējas pildīt savus pienākumus. Mazuļu ieņemšana krasi samazinājās. Tāpat mātītēm bija grūtības audzināt un pasargāt jau piedzimušos pēcnācējus. Mātītes bieži pārvietoja mazuļus uz citām migām, tāpēc daudzi mazuļi tika pamesti dažādās kolonijas vietās. Pētījuma laikā Kalhūns pamanīja, ka, parādoties jauniem mazuļu metieniem, daudzi iepriekšējie gluži vienkārši bija pazuduši – atstāti dažādos kolonijas stūros un nomiruši. “C fāzes beigās faktiski bija noticis jebkādas sociālās organizācijas sabrukums,” skaudri raksta Kalhūns.

Ceturtā – nāves fāze

“Populācijas pieaugums pēkšņi apstājās 560. dienā pēc kolonijas sākuma. Līdz 600. dienai reti kura pele izdzīvoja ilgāk par zīdīšanas periodu,” turpina pētnieks.

Atskatoties uz fāzi C, jāsecina, ka jau tās pusē bija saskatāmas sekojošās iznīcības pazīmes. Mātes pāragri pameta savus jaundzimušos, kuri aizvien agrākā vecumā, tā arī nespējuši dibināt ģimeniskas saites, bija spiesti pamest dzimtās migas un cīnīties par savu vietu aizvien pārapdzīvotākā kolonijā. Nepietiekama attīstība peļu mazuļu pirmajā dzīves posmā atstāja paliekošas sekas, traucējot izveidoties prasmei veikt ierastās sociālās darbības un liedzot tiem pilnvērtīgi iesaistīties sabiedrībā.

Tās mātītes un tēviņus, kuriem nebija iespējas piedalīties kolonijas sabiedriskajā dzīvē, Kalhūns nosauca par “skaistajiem”. Šīs grupas īpašā uzvedība bija redzama arī iepriekšējos eksperimentos. Atstumtības rezultātā “skaistie” nemēģināja cīnīties par teritoriju, necentās atrast sev pārinieku mazuļu radīšanai, bet nodarbojās tikai ar ēšanu, dzeršanu un sevis kopšanu; attiecīgi viņiem nebija nekādu rētu un viņu kažoki bija spoži un tīri.

Veicot papildus eksperimentus, Kalhūna kolēģis Halsijs Marsdens (HalseyMarsden) vairākas no atstumtajām pelēm ievietoja citās kolonijās, kurās bija mazs iemītnieku blīvums, ar mērķi uzzināt, vai, nonākot veselīgā sabiedrībā, “skaistie” spēs tajā pilnvērtīgi iekļauties. Praktiski visas peles izrādīja pilnīgu nespēju iekļauties sabiedrībā un nodibināt attiecības, lai atsāktu reprodukciju. Izzūdot sabiedrības hierarhiskajai struktūrai, izzuda arī kolonijas spēja radīt jaunus pēcnācējus un attīstīties. Kad tas notiek, kolonija ir lemta izmiršanai.

Pētījuma noslēgumā Kalhūns gandrīz apokaliptiskos toņos rakstīja: “Nav loģiska pamatojuma domāt, ka līdzīga notikumu virkne nenovedīs līdz iznīcībai arī tik sarežģītu dzīvnieku kā cilvēks. Ja tiem, no kuriem prasa izpildīt nepieciešamo sabiedrisko uzdevumu, nav iespējas to darīt, populācijā sekos tikai vardarbība un sociālās organizācijas sabrukums. Šādos apstākļos dzimušie indivīdi būs tik ļoti atrauti no realitātes, ka pat atsvešināšanās nebūs iespējama. Viņu sarežģītākie uzvedības modeļi izšķīdīs fragmentārās darbībās. (..) Savukārt šo uzvedības modeļu zudums nozīmē sugas iznīcību.”

Pašreizējā situācija

Grāmatas Nāve kvadrātā publicēšana 1970. gados lika pievērst uzmanību urbānās pārapdzīvotības un iedzīvotāju blīvuma problēmām. Kalhūna darba iedvesmoti, citi centās pētīt līdzīgas patoloģiskas parādības cilvēku apdzīvotās pilsētās. Tomēr, kā jau pašā publikācijā minēts, cilvēks ir daudz sarežģītāks par pelēko žurku un tolaik veiktie pētījumi līdzību starp žurku koloniju deģenerāciju un cilvēku uzvedības izmaiņām, viņiem saspiesti dzīvojot pilsētās, nesaskatīja. Pētījumam nepieciešamais laiks un subjektu skaits vienkārši ir par lielu, lai izdarītu konkrētus pieņēmumus. Tomēr līdzīgas sociālās izmaiņas novēroja, pētot cietumniekus un studentus kopmītnēs.

Laikam ejot, Kalhūna darbs ir ieslīdējis aizmirstībā, taču, civilizācijai progresējot, pamācības, ko varam gūt no Peļu utopijas, aizvien ir aktuālas. Jābūt neredzīgam vai negodīgam, lai teiktu, ka starp peļu vai žurku sociālās kārtības sabrukumu un moderno cilvēka dzīvi nav velkamas nekādas paralēles.

Blīvi apdzīvotajā Japānā jau kādu laiku ir izplatīts jēdziens “hikikomori” jeb akūta sociālā atsvešināšanās. Jaunieši, kuri cieš no akūtas atsvešināšanās, atsakās mācīties, strādāt, uzsākt patstāvīgu dzīvi un pat ilgstoši pamest savu istabu. Pēc Japānas valdības datiem, šobrīd valstī ir aptuveni 700 000 iedzīvotāju, kurus varētu klasificēt kā “hikikomori” un vēl papildus 1,5 miljoniem ir risks par tādiem kļūt. Jāmin arī fakts, ka, neskatoties uz apskaužamo ekonomisko situāciju, Japānā ir viens no augstākajiem pašnāvības rādītājiem pasaulē.

Dunbāra skaitlis

Vēl viens svarīgs faktors, kas liek domāt par negatīvajām urbanizācijas un pārapdzīvotības sekām, ir tā sauktais “Dunbāra skaitlis”. Šo terminu izplatīja britu antropologs Robins Dunbārs (RobinDunbar), kurš 1990. gados pētīja primātus un pamanīja tiešu saikni starp primātu smadzenēm un vidējo sociālās grupas lielumu. Viņa vārdā nosauktais skaitlis apzīmē kognitīvo robežu tām attiecībām, kuras viens indivīds var stabili uzturēt un uzskatīt par tuvām. Kā to vienkāršoti skaidroja pats antropologs: “Tas ir to cilvēku skaits, kuru uzaicinājumu saņemot, jūs nejustos neērti pievienoties viņam uz dzērienu, nejauši satiekoties pie bāra.”

Ar samērā būtiskām atšķirībām dažādiem cilvēkiem šī robeža, kurā katrs spēj nodibināt un uzturēt stabilas, ciešas attiecības ar kādu citu, ir aptuveni 150 cilvēki. Ja skaitlis ir lielāks, draudzību vairs nevar saukt par ciešu un trūkst savstarpējas uzticēšanās. Vairāki starptautiski uzņēmumi ir pamanījuši, ka, tiklīdz darbinieku skaits rūpnīcā vai birojā pārsniedz aptuveni 150 cilvēkus, komunikācija uzņēmuma iekšienē kļūst sarežģītāka un darba ražīgums un cilvēku apmierinātība sāk sarukt. Viens no variantiem, kā šo problēmu risināt, ir apzināti ierobežot darbinieku skaitu noteiktā vietā. Tā, piemēram, dara ražotājs W.L Gore & Associates, kas pasaulē pazīstams ar ūdensnecaurlaidīgā materiāla “Gore-Tex” ražošanu. Tiklīdz darbinieku skaits kādā ražotnē pietuvojas vai sāk pārsniegt 150 cilvēkus, sadarbība un komunikācijas dinamika kolektīvā krasi mainās. Blakus esošajai rūpnīcai tad uzbūvē vēl vienu, lai uzturētu savstarpēji solidāru un harmonisku kolektīvu.

Praktiski visu savu attīstības ceļu cilvēks ir bijis būtne, kas dzīvo ciltīs vai ciemos ar augstu savstarpējo uzticēšanos. Tikai kopš industriālās revolūcijas sākuma viņš ir juties spiests masveidā pārvākties uz pilsētām, tām attiecīgi kļūstot par sablīvētas populācijas, ražošanas un ekonomikas centriem. Milzīgais populācijas pieaugums, industrializācija un urbanizācija, iespējams, jau tagad ir atstājušas paliekošas sekas uz cilvēka psihi. Pašreizējās dzīvošanas tendences uzskata par pilnīgi normālām un tādām, kas praktiski nekādi neietekmē individuāla cilvēka un lielāku cilvēku grupu uzvedību un fizisko un garīgo veselību. Tomēr, redzot problēmas, ar kurām cilvēce saskaras, šķiet, ka tā nebūt nav, un šīs problēmas drīzāk varētu saukt par simptomiem, kas brīdina par kaut ko nopietnāku.

Arī Latvijā ir svarīgi apdomāt urbanizācijas sekas. Liela daļa valsts iedzīvotāju dzīvo tieši Rīgā. Ja pēc “Eurostat” datiem aptuveni 17 procenti no visu Eiropas valstu iedzīvotājiem dzīvo apstākļos, kurus varētu saukt par pārapdzīvotiem vai blīvi apdzīvotiem, tad Latvijā šis skaitlis sasniedz 42 procentus. Salīdzinājumā ar tiem sociālajiem veidojumiem, kuros cilvēks dzīvoja pagātnē, tā ir liela atšķirība.

Bieži vien aizmirstam, ka modernais cilvēks ir “moderns” tikai, pateicoties laika periodam, kurā tas dzīvo. Savā bioloģiskajā uzbūvē un mentalitātē viņš joprojām ir mednieks un vācējs. Tāds pats, kāds viņš bija pirms 10 000 gadiem. Kalhūna žurku eksperimenti var kalpot par svarīgu atskaites punktu un brīdinājumu no nākotnes, ja cilvēks aizmirsīs, kas viņš ir, un plānprātīgi ļausies nekontrolētam urbanizācijas procesam.

Kampaņa pret Somijas parlamenta deputāti Peivi Resenenu

Peivi Resenena (Päivi Räsänen) ir Somijas parlamenta deputāte kopš 1995. gada. Laikā no 2004. līdz 2015. gadam viņa bija Kristīgo demokrātu partijas priekšsēdētāja un laikā no 2011. līdz 2015. gadam – Somijas Iekšlietu ministre. 2021. gada 29. aprīlī Somijas ģenerālprokurore nolēma deputāti Peivi Resenenu saukt pie kriminālatbildības trīs apsūdzībās: par 2004. gadā uzrakstītu brošūru, par 2019. gadā Somijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskapam veltītu tvītu un par viņas komentāriem radio intervijā Rūbenam Stilleram.

2019. gada jūnijā Somijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas valde paziņoja par savu oficiālu sadarbību ar LGBT pasākumu “Pride 2019”. Resesena sociālajā plašsaziņas līdzeklī Twitter apšaubīja šo savas baznīcas vadības lēmumu, citējot Bībeles fragmentu no Pāvila Vēstules romiešiem (1:24–27). Tvīta tekstā viņa jautāja: “Kā Bībele, kas ir Baznīcas doktrinālais pamats, saskan ar ideoloģiju, kurā kaunu un grēku paaugstina līdz lepnumam (pride)?” Šajā tvītā vārdi “grēks” un “kauns” bija vērsti nevis pret kādu cilvēku grupu, bet gan pret ideoloģiju. Tomēr ģenerālprokurors šo tvītu interpretēja kā kūdīšanu pret noteiktu cilvēku grupu.

Savukārt 2004. gadā Resenena bija publicējusi brošūru ar nosaukumu Vīrieti un sievieti Viņš tos radīja. Homoseksuālas attiecības izaicina kristīgo priekšstatu par cilvēku par baznīcas un sociālo politiku seksualitātes un laulības jomā. Izklāsta pamatā bija bibliskā mācība un tās interpretācijas.

Vispirms Resenenas tvītu un brošūras tekstus pētīja un izmeklēja Somijas policija, jo kāds pilsonis lūdza policiju noskaidrot, vai Resenena nav izdarījusi kūdīšanas noziegumu pret noteiktu personu grupu. Galvenais izmeklēšanas inspektors Marku Silens 2019. gadā pieņēma lēmumu neveikt pirmstiesas izmeklēšanu saistībā ar brošūras tekstu, savu lēmumu balstot atzinumā, ka aizdomām par nozieguma izdarīšanu nav pamata. Savā desmit lappušu garajā spriedumā Silens pamato, ka brošūrā paustie viedokļi ietilpst tiesiski aizsargājamas runas tvērumā.

Mans mērķis šajā rakstā ir parādīt, ka Somijas ģenerālprokurores veiktā Resenenas vārdu interpretācija ietver subjektīvu elementu un pat neobjektivitāti, un es aizstāvēšu šādas tēzes:

(1) Ģenerālprokurores interpretācija ir pretrunā tai interpretācijai, kuru sniedza izmeklēšanas inspektori Marku Silens un Tēmu Jokinens; viņi veica sākotnējo izmeklēšanu un secināja, ka Resenena nav izdarījusi noziegumu.

(2) Ģenerālprokurores izvirzītajās apsūdzībās Resenenas skatījums ir interpretēts kļūdaini un ievērojami izkropļots. Pati Resenena komentē: “Man neizbēgami rodas jautājums, vai Valsts prokuratūras preses relīzes pamatā ir reliģiskās kompetences trūkums, apzināta sagrozīšana vai mērķtiecīgi centieni veidot sabiedrisko domu?”

Izmeklēšanas inspektora Silena analīze

Somijas Kriminālkodeksa 11. nodaļas 10. pants nosaka: “Persona, kas dara pieejamu vai izplata sabiedrībā informāciju, viedokli vai citus vēstījumus, kuri ietver draudus, apmelo vai apvaino rases, ādas krāsas, izcelsmes, nacionālās vai etniskās piederības, reliģijas vai personīgās pārliecības, seksuālās orientācijas vai invaliditātes dēļ vai uz cita līdzīga pamata, tiek sodīta par kūdīšanu pret personu grupu ar naudas sodu vai ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz diviem gadiem.”

Neskatoties uz to, ka jēdzienu “naida runa” lieto ļoti plaši, galvenais izmeklēšanas inspektors Marku Silens savā paziņojumā norāda, ka nepastāv ne valsts, ne starptautiski atzīta “naida runas” definīcija, kā arī nav vispārpieņemta pamatojuma, lai spriestu, vai rakstītais ietver draudus vai ir apmelojošs, vai aizskarošs.[1] Tā kā Resenenas brošūrā nav atrodama tieša vai netieša iebiedēšana, Silena mērķis bija novērtēt, vai rakstītais satur draudus, apmelo vai apvaino. Pēc Silena domām, apmelošana un apvainošana ir atšķirīgas darbības. “Apmelošana” šajā kontekstā nozīmētu kādu cilvēku grupu apzīmogot kā noziedzīgu vai zemāk stāvošu. Savukārt “apvainošana” nozīmētu kādas cilvēku grupas locekļu salīdzināšanu ar parazītiem vai dzīvniekiem, kā arī kādas cilvēku grupas diskriminācijas padarīšanu par pieņemamu vai vardarbību pret šo grupu – par vēlamu.

Silens atsaucas uz juridisko literatūru, kas stingri aizsargā reliģiski motivētu komunikāciju un rīcību. Atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas (ECT) judikatūrai vārda brīvība aizsargā ne tikai pozitīvus, nekaitīgus vai neitrālus apgalvojumus, bet arī apgalvojumus, kurus var uzskatīt par satraucošiem, traumējošiem vai nekorektiem.[2] No otras puses, nav atļauta tāda reliģiska komunikācija un sludināšana, kas ir vardarbīga, aizskaroša, veikta piespiedu kārtā vai uzmācīga un indoktrinējoša.[3]

Pēc Silena domām, negatīva un pat naidīga publiska runa pati par sevi bez konkrētas un pierādāmas saistības ar iebiedēšanu, apmelošanu vai aizskaršanu nav sodāma. Tāpat nevienu nevar sodīt par maldinošas vai nepatiesas informācijas izplatīšanu. Kādu apgalvojumu vai paziņojumu var sodīt kā apmelojošu vai apvainojošu, ja tas bez pamata apsūdz noziedzīgas darbības veikšanā. “Tiesu praksē ir pieņemts, ka par neslavas celšanu un goda aizskaršanu soda, ja kādas cilvēku grupas pārstāvji tiek pielīdzināti noziedzniekiem, piemēram, teroristisku aktu un citu krimināli sodāmu darbību veicējiem. Tādējādi apgalvojumu, ka visi homoseksuāļi ir pedofili, varētu traktēt kā kūdīšanu un kvalificēt kā sodāmu apmelošanas un aizskaršanas gadījumu.”

Silens uzskata, ka Resenenas rakstītais neietilpst šajā kategorijā. Brošūrā Resenena kritizē bērnu un jauniešu seksuālo audzināšanu, apgalvojot, ka tā ir virspusēja un veicina bērnu eksperimentēšanu ar savu seksualitāti; savienojumā ar visas sabiedrības morālo standartu lejupslīdi tā, viņasprāt, ir bīstama kombinācija. Silena skaidrojumā Resenenas nolūks šeit ir sacīt, ka mūsdienu seksuālā audzināšana nespēj pasargāt jaunus zēnus no vecākiem vīriešiem un ka šādas aizsardzības trūkums ir bīstams. Viņš secina: “Objektīvi vērtējot, šo apgalvojumu nevar saprast kā Resenenas veiktu visu geju nodēvēšanu par pedofiliem”. Ja to skaidrotu pretēji, tas, viņaprāt, novestu pie pamattiesību uz vārda brīvību ierobežošanas tādu iemeslu dēļ, kurus nevar atzīt par nepieciešamiem. Tas nozīmētu “paplašināt noziedzīga nodarījuma pazīmes tādā veidā, kādu krimināltiesības nepārprotami nepieļauj”. Pēc Silena domām, Resenena neveica noziegumu, uzskatot homoseksualitāti par novirzi no statistiski biežāk sastopamās heteroseksualitātes un paļaujoties uz to pētniecības tradīciju, kas meklē homoseksualitātes cēloņus un izcelsmi. Arī kristīgās teoloģijas kontekstā homoseksualitāte ir anomālija, jo kristīgā antropoloģija saista heteroseksuālas attiecības, stabilu laulību un bērnu radīšanu ar visu biblisko radīšanas kārtību un dievišķo mērķi.

“Resenenas interpretācija,” turpina Silens, “ir vērtējums, kas balstīts reliģiskos uzskatos, un kā tāds tas ir pieļaujams. Fakts, ka Resenenas nostāju var kritizēt no hermeneitiskā vai ekseģētiskā viedokļa, nenozīmē, ka Resenenas nostāja ir aizliegta. Teoloģiskas un zinātniskas domstarpības nav tiesisks pamats vārda brīvības ierobežošanai, jo tiesības uz vārda brīvību ietver arī tiesības paust pretrunīgus, šķeļošus un pat nepiedienīgus viedokļus. Domstarpību pastāvēšana ir vārda brīvības un domas brīvības jēga un pamats. To pat var raksturot kā vārda brīvības nozīmes uzsvēršanu, jo īpaši sabiedriski nozīmīgās debatēs, kuras izraisa spēcīgas emocijas un reakcijas un kurās starp abām pusēm pastāv šķelšanās.”

Resenenas apgalvojuma pamatā ir pārliecība, ka cilvēks ir morāli atbildīgs par savu uzvedību tiktāl, ciktāl viņš to var ietekmēt. Pēc Silena domām, tā ir “pieļaujama nostāja un vērtējums per se”. “Dažādi morāles nojēgumi plašākā nozīmē parasti balstās uz to, ka indivīds zināmā mērā spēj ietekmēt savu uzvedību, un tāpēc sabiedrība un morālās autoritātes var sniegt indivīdam norādījumus, padomus un cita veida atbalstu pareizai rīcībai, kā arī uzlikt dažādus ierobežojumus. Reliģiskā ētika šajā ziņā nav izņēmums.”

Noslēguma piezīmēs Silens norāda, ka “ne visi negatīvi izteikumi vai izteikumi, kuri tā tiek interpretēti, ir neslavas celšana vai aizskaršana Kriminālkodeksa 11. nodaļas 10. panta izpratnē. Arī satraucoši, nekorekti un šķeļoši izteikumi bauda pamattiesību uz vārda brīvību aizsardzību. Vārda brīvību nedrīkst ierobežot vairāk, nekā tas ir nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā.”

Tā kā apvainojuma un neslavas celšanas pazīmes ir atvērtas dažādām izpratnēm, “izmantojot piesardzīgu juridisko interpretāciju, būtu jāņem vērā vārda brīvības apsvērumi”, jo īpaši, ja ir runa par “politiski vai citādi sociāli nozīmīgu jautājumu”. Silens uzsver, ka “vārda brīvība ir brīvas, plurālistiskas sabiedrības pastāvēšanas priekšnoteikums” un ka to “var ierobežot tikai tad, ja tas ir absolūti nepieciešams citu cilvēku tiesību vai sabiedrības drošības labad.”

Ģenerālprokurores lēmums

Neraugoties uz Silena analīzi, Somijas ģenerālprokurore Raija Toiviainena 2021. gada 29. aprīlī nolēma uzsākt kriminālvajāšanu pret Resenenu. Saskaņā ar apsūdzību Resenena ir aizskārusi homoseksuāļu cieņu un vienlīdzību un izteikusi pazemojošus un diskriminējošus izteikumus par homoseksuāļiem.

Atbilstoši Valsts prokuratūras paziņojumam presei apsūdzība pret Resenenu ir izvirzīta galvenokārt četru iemeslu dēļ. Resenena esot apgalvojusi, ka: (1) homoseksualitāte ir zinātniski pierādīts psihoseksuālās attīstības traucējums; (2) ciktāl homoseksualitāte ir iedzimta, tā ir ģenētiska deģenerācija un slimība; (3) homoseksualitāte ir kauns un grēks; (4) homoseksuāli cilvēki nav Dieva radīti, atšķirībā no heteroseksuāliem cilvēkiem.

Ikviens no šiem četriem apsūdzības punktiem ir maldinošs vai citādi problemātisks. Atbildēsim pa punktiem.

Vēl pirms pāris desmitgadēm Somijas universitātēs mācīja, ka “homoseksualitāte ir psihoseksuālās attīstības traucējums”. Ja tiesu prakse rīkotos konsekventi, tai tagad būtu jāizvirza apsūdzības tūkstošiem cilvēku. Ja šādas apsūdzības netiks izvirzītas, Resenena būs netaisnīgi diskriminēta.

Resenena nav apgalvojusi, ka homoseksualitāte ir ģenētiska deģenerācija. 2021. gada 30. aprīlī sociālajā tīklā Facebook Resenena rakstīja: “Pretēji tam, ko apgalvo prokurore, Stillera intervijā es neteicu, ka homoseksualitāte ir ģenētiska deģenerācija vai ģenētiska slimība. Gluži pretēji, es noraidīju diskusiju raidījuma redaktora rosināto ideju par homoseksualitāti kā ģenētisku pazīmi. Es sacīju, ka atbilstoši jaunākajiem pētījumiem homoseksualitātes ģenētiskā pārmantojamība ir neliela.”

Resenena neapgalvo, ka homoseksuāla tieksme pati par sevi ir grēks. Tieši pretēji, saskaņā ar Bībeli, grēks ir homoseksuāla uzvedība. To māca arī Somijas Evaņģēliski luteriskā baznīca. Un tomēr evaņģēliski luteriskās baznīcas vadība nav saukta pie atbildības. Arī šajā ziņā situācija sāk atgādināt selektīvu cilvēku apsūdzēšanu. Turklāt šķiet, ka prokurore nenošķir cilvēka cieņu no cilvēka rīcības morāla novērtējuma.

Arī ceturtā apsūdzība ir sagrozīta. Peivi Resenena daudzās savās runās ir uzsvērusi, ka mūs visus ir radījis Dievs un visi ir vienlīdz vērtīgi neatkarīgi no seksuālās orientācijas. Resenena nekad nav apgalvojusi, ka Dievs nav radījis homoseksuālus cilvēkus. Rūbena Stillera programmā Resenena sacīja (41:35): “Dievs sākotnēji [runājot ar laiku pirms bibliskās grēkā krišanas] cilvēku neradīja kā homoseksuālu. Viņš radīja cilvēkus, lai tie būtu heteroseksuāli. Viņš radīja vīrieti un sievieti. Un Viņš gribēja, lai viņi savienotos laulībā.”

Neskatoties uz to, ka Somijas policija Resenenu pratināja vairākas stundas, ģenerālprokurore nav spējusi sagatavot apsūdzības tā, lai tās atbilstu Resenenas patiesajiem uzskatiem. Resenena savā 2021. gada 30. aprīļa paziņojumā sociālajā tīklā Facebook rakstīja: “Brīnos par kļūdainajām un sagrozītajām apsūdzībām, kas vērstas pret maniem uzskatiem un ietvertas Valsts prokuratūras 29. aprīļa paziņojumā presei. Ģenerālprokurorei bija vairāk nekā seši mēneši laika, lai iedziļinātos pirmstiesas izmeklēšanas materiālos, nopratināšanas protokolos un manos galīgajos paziņojumos. Šajā laikā varēja sagaidīt precīzu un objektīvu apsūdzību pamatojumu.”

Ģenerālprokurores izvirzītās apsūdzības pret Resenenu, šķiet, ir balstītas jaunā Somijas “Vienlīdzības likuma” un “Diskriminācijas likuma” interpretācijā:

Attīstības psiholoģijā un ģenētikā pastāv tādas zinātniskas teorijas, kuras ir krimināli sodāmas.

Apgalvojums, ka homoseksualitātes praktizēšana ir amorāla, ir krimināli sodāms.

Cilvēka cieņa nav balstīta uz kopīgu cilvēcību vai uz to, ka cilvēks ir radīts pēc Dieva tēla. Cilvēka cieņas pamatā ir valsts uzlikts pienākums ikvienam pieņemt ikviena cilvēka seksuālo un dzimuma pašnoteikšanos un tajā balstītu dzīvesveidu.

Resenenas brošūrā ir atrodami seši izteikumu veidi. Pirmkārt, Resenena izsaka apgalvojumu, kas balstās kristīgajā skatījumā uz cilvēku un dabīgo tiesību filozofiskajā tradīcijā, saskaņā ar kuru viendzimuma dzimumattiecības ir pretrunā ar sākotnējo radīšanas un arī dabīgo mērķi. Vārdi “dabīgs” un “nedabīgs”, “veselīgs” un “neveselīgs” vienmēr balstās kādā pasaules uzskatā un attiecīgi vērtībās. Ja tiesu vara iejaucas šādos filozofiskos iztirzājumos, tā izkropļo filozofisko diskusiju būtību. Ja tiesu vara vēlas kriminalizēt kādu no jēdzieniem, ko aizstāv dabīgo tiesību tradīcija – viena no galvenajām filozofiskajām tradīcijām –, tai nāksies cenzēt arī grāmatas bibliotēku plauktos.

Otrkārt, Resenena izklāsta bibliski teoloģisku atzinumu, ka visas seksuālās attiecības, arī homoseksuālas attiecības, ārpus uzticīgas heteroseksuālas laulības visa mūža garumā, ir grēcīgas. Baznīcas, pamatojoties uz Bībeli, tradicionāli ir uzskatījušas, ka heteroseksualitāte ir Dieva iedibināta un ka homoerotiskās tieksmes ir pirmējās grēkā krišanas rezultāts un tāpēc ir novirzes. Cilvēks kā Dieva radīta, bet grēkā kritusi būtne, var personīgi piedzīvot kā dabisku kaut ko, ko patiesībā ir izraisījusi pirmējā grēkā krišana. Ja tā ir naida runa, tad gandrīz visas tradicionālās teoloģiskās diskusijas par seksualitāti un laulību nāksies izskaust. Vai tiesu vara ir kompetenta noteikt pareizo viedokli kristīgajā teoloģijā?

Treškārt, Resenena, balstoties psihoanalītiskajā pētījumu tradīcijā, piedāvā skatīt homoseksuālas tendences kā psihoseksuālās attīstības traucējumu rezultātu. Pēc Resenenas domām, cilvēkam, kurš uzskata savas homoseksuālās tieksmes par nevēlamām, dažos gadījumos terapijas ceļā var palīdzēt iekļauties heteroseksuālajā dzīvē. Ģenerālprokurore Raija Toiviainena uzskata, ka šādi apgalvojumi ir homoseksuāļus pazemojoši un tāpēc noziedzīgi.[4] Vai tiesu vara ir kompetenta atrisināt psihologu strīdus par homoseksualitātes cēloņiem? Vai ģenerālprokurore vēlas pasludināt noteiktus psiholoģisko un medicīnisko pētījumu rezultātus par nelikumīgiem neatkarīgi no tā, cik daudz pierādījumu tiem var sniegt? Ja tiesu vara uzskata, ka tā var izlemt, kura psiholoģiskā vai cita veida zinātniskā teorija par homoseksualitātes izcelsmi ir pareiza, tā ieņem nostāju jautājumos, kuru izlemšana nav tās kompetencē. Turklāt tas nevajadzīgi ierobežo zinātnisko diskusiju brīvību.

Ceturtkārt, Resenena, pamatojoties socioloģiskos pētījumos, norāda, ka viendzimuma attiecības vidēji ir nestabilākas nekā heteroseksuālas attiecības. Tas ir socioloģisks atzinums, kuru pamato pētījumu dati. Vai ģenerālprokurore vēlas kriminalizēt noteiktus socioloģiskus atklājumus? Kā var īstenot zinātnisko brīvību sabiedrībā, kurā tiesu vara nosaka, kādus socioloģisko pētījumu rezultātus drīkst publicēt, nebaidoties no soda? Šādu jautājumu izšķiršana parasti nav tiesu varas kompetencē. Vai noteiktu socioloģisko pētījumu rezultātu publicēšana kļūs par noziegumu?

Piektkārt, Resenena izvirza argumentu par seksuālo izglītību. Viņasprāt, pašreizējā liberālā seksuālā izglītība mudina jauniešus iesaistīties seksuālos eksperimentos un tādējādi pakļauj viņus seksuālas izmantošanas riskam. Balstoties šajā tēzē, Resenenu apsūdz apgalvojumā, ka visi homoseksuāļi esot pedofili. Silena veiktā analīze liecina, ka tas ir aplams slēdziens. Resenena pauž vispārējas bažas, ka seksuālā izglītība, kas veicina seksuālu eksperimentēšanu, pakļauj bērnus un jauniešus seksuālai izmantošanai. Ja formulēt šādu argumentu ir noziegums, tad debates par to, kā pasargāt bērnus un jauniešus no seksuālas vardarbības, tiek nevajadzīgi sarežģītas.

Sestkārt, Resenena komentē arī juridisku jautājumu. Viņa noraida argumentu, kas izvirzīts, aizstāvot Dzimumneitrālo laulību likumu, ka tiesības uz viendzimuma laulībām ir cilvēktiesības. Pēc Resenenas domām, ikvienam pieaugušajam ir tiesības stāties laulībā, bet laulība pēc definīcijas ir uzticīga savienība starp sievieti un vīrieti mūža garumā. Ja šo apgalvojumu traktē kā noziedzīgu, tad parlamenta deputātiem debatēs par laulības likumu ir aizliegts brīvi paust savu nostāju. Tas grauj demokrātisko procesu. Resenenas aizstāvētais skatījums ir bijis pieņemts visās lielākajās pasaules kultūrās visas mums zināmās vēstures gaitā. Toiviainena norāda, ka Resenena savā argumentācijā iebilst pret homoseksuāļu cilvēktiesībām. Patiesībā Resenena vārdu “cilvēktiesības” liek pēdiņās, lai uzsvērtu, ka šķietamās tiesības uz viendzimuma laulību nav īstas tiesības, jo tās pārkāpj bērna fundamentālās tiesības zināt savu bioloģisko tēvu un māti un uzaugt ar vecākiem.

Ja kādu no šiem Resenenas izteikumiem atzīs par krimināli sodāmu, vārda brīvība tiks ierobežota tādā veidā, kas negatīvi ietekmēs sabiedrisko diskusiju. Daudzos gadījumos Resenenas apgalvojumi ir balstīti pētījumu datos, kuriem ir jābūt atvērtiem brīvām zinātniskām debatēm, kā arī morālās, filozofiskās un sociālās nostādnēs, par kurām būtu jālemj brīvās kritiski analītiskās diskusijās. Kā rakstīja Silena kungs, vārda brīvības ierobežošana diskusijās par šiem jautājumiem ir drauds demokrātijai. Ja valsts ierobežo sarunas par svarīgiem morāles, politikas, zinātnes un citiem jautājumiem, pamatojoties uz to, ko tā uzskata par patiesu un aplamu, tā spēcina cilvēku konformismu un grupu domāšanu, kavē strīdīgu jautājumu izpēti un veicina neprecizitāti. Taču pamata problēma ir šī: ģenerālprokurores sniegtais vārda brīvības robežu skaidrojums apgrūtina vai padara neiespējamu tādas seksuālās morāles aizstāvību, kas balsta uzticīgu laulību visa mūža garumā.

Oriģināls pieejams kā PDF: Campaign-against-Paivi-Rasanen3Lejupielādēt

[1] Markku Silen, “Tutkinnanjohtajan päätös esitutkinnan toimittamatta jättämisestä”, 5500/R/55510/19, Helsingin Poliisilaitos, 13.09.2019.

[2] Skat., piemēram, ECT lietu Unabhängige Initiative Informationsvielfalt pret Austriju 2022. gada 26. februāri, §34, un Selistö pret Somiju, 2005. gada 16. februārī, §446. “(..) Eiropas Cilvēktiesību konvencija aizsargā arī tādu vārda brīvības īstenošanu, ko daļa sabiedrības pamatoti uzskata par šokējošu vai mulsinošu” (ECT: Handyside pret Apvienoto Karalisti, 1967. gada 7. decembrī, §49).

[3] ECT: Kokkinakis pret Grieķiju, 1993. gada 25. maijā, §48–49.

[4]https://www.hs.fi/kotimaa/art-2000007952259.html

Rūcis

Tas notika tālajā 1979. gadā. Pēc fizmatu trešā kursa mani bija pārņēmusi smaga depresija. Tam par iemeslu bija dažādas personīgas grūtības, kuras nav tik svarīgas, lai šeit tās izklāstītu. Bet, kad depresija ir klāt, tad lietiņas ir pavisam sliktas. Par depresiju var smieties tikai tas, kuram tā nekad nav bijusi. Ir arī tādi cilvēki, ir. Ko dara normāls latviešu jauneklis, ko pārņēmusi depresija? Pareizi. Viņš lok. “Lakt” man šķiet īstais vārds nekontrolētai dzeršanai pie pirmās izdevības. Pie tam viņš nemitīgi sūdzas apkārtējiem. Un iemet kārtējo glāzīti. Tā bija arī ar mani. Naudas priekš tās lietas toreiz daudz nevajadzēja. Par nieka trīs rubļiem varēja pielakties tā, ka “ragi dūņās”. Tā nu biju kārtējo reizi pamatīgi piedzēries jaukajā krodziņā “Venta”, kurš toreiz atradās kādā Marijas ielas pagalmā netālu no kino “Palladium”. Krodziņu taisīja ciet, un es grīļīgā gaitā devos uz autoostu, nolēmis uzticēt savas bēdas māsai, kura dzīvoja Inciemā. Bija vēls vakars, bet biju tādā pārliecībā, ka viņa nevar vien sagaidīt, kad aplaimošu viņu ar saviem bēdu stāstiem. Pie kases lodziņi nezin kāpēc bija divos stāvos, un es vērsos pie apakšējā. Tas bija pareizais, un man iedeva biļeti līdz Inciemam. Uzkāpu stacijas ēdnīcā un paņēmu vēl kortelīti. Lai nepietrūkst. Ieraudzījis pie pieturas Valmieras autobusu, droši kāpu tajā iekšā, pat nepaskatījies, vai tas ir īstais. Savu kļūdu aptvēru tikai tad, kad autobuss nenogriezās vis uz Raganu, bet brauca taisni. Uzlēcu kājās un sarīkoju muļķīgu traci, kura rezultātā mani izmeta kādā lauku pieturā. Man pakaļ izlidoja mana plecu soma kopā ar aizskarošiem komentāriem un vēlējumu: “Guli uz soliņa, drīz nāks buss uz Rīgu!”

Autobuss aizbrauca, un es paliku viens gaišā vasaras naktī. Virs galvas spoži spīdēja zvaigznes. Paskatījos, aha, Lielais Lācis vietā. Ir, ir… Pat divos eksemplāros. Kaut kas bija jādara. Soliņš pie pieturas zīmes bija salauzts un gulēt uz tā nevarēja. Pagrabināju kabatā kapeikas un sapratu, ka gaidīt Rīgas autobusu nav vērts. Skaidrā vēl varētu nolūgties, bet kas vedīs dzērāju bez naudas? Ar pūlēm sapratu, ka pie māsas vairāk netikšu. Nu, un kas? Nakts silta, nenosalšu. Vienīgais uzmanības cienīgais objekts likās priežu puduris netālu no pieturas. Uz turieni arī devos. Vismaz zem kokiem nogulšos. Iestreipuļoju priežu audzē un ar pārsteigumu konstatēju, ka man pretī nāk krusti! Vieni krusti man nāk pretī! Likās baigi, bet tomēr saņēmos. “Kreici trumpā!”, es skaļi izkliedzu un nu jau drošāk devos dziļāk kapsētā. Jā! Tā bija kapsēta. Veca, pa pusei pamesta. Vienā malā bija arī daži svaigi apbedījumi, bet es nenobijos. No kā tad šeit baidīties? No dzīvajiem jābaidās. Ierāvu vēl klunkšķi no kortelīša un skaļi teicu: ”Nu, mironīši! Sagaidiet mani! Lai jūs kādi, es gulēšu šeit nakti! Es ticu, ka jūs nenodarīsiet man neko sliktu!” Neviens jau arī neskrēja pretī, krusti melnēja pret vasaras gaišo debesi itin mēmi. Tikai kāda melna ēna pārslīdēja pāri kapsētai. Bet ko tur raustīties no katras ēnas? Vakara brīzē klusi šalca koki, un viss likās kluss un mierīgs. Ieraudzījis kapsētas vidū mazu kapliču, drošā gaitā devos uz turieni. Mājiņa bija ciet, bet blakus tai atradās vairāki itin cienījami soli, uz kuriem varēja diezgan ērti izstiepties. Palicis pagalvī somu un iedzēris uz nakti vēl vienu malku siltumam, likos uz auss. Iemigdams pētīju tuvāk esošos krustus, cik jau nu viņus varēja redzēt nakts krēslā. Manu uzmanību piesaistīja veca, sen aizaugusi kapu kopiņa. Nodomāju, kad gan šis cilvēks varētu būt dzīvojis, un balsī teicu: ”Stāsti nu man, mironīti, savu stāstu!” Drīz iemigu smagā dzērāja miegā.

Pamodos apmēram ap pusnakti. Kapsētā bija dīvaina sudrabaina gaisma. Kaut gan vēja vairāk nebija, stipri šalca koku lapotnes. Es it kā gulēju uz zemes. Man pretī stāvēja divi balti tēli. Jauna meitene un pusaugu zēns, abi ģērbti baltās, vienkāršās drānās. Es sapratu, ka tie nav cilvēki, jo varēju redzēt viņiem cauri. Skausts man notirpa, un es pats jutu, kā mani mati saceļas stāvus gaisā.

– Nebaidies! – teica meitene. – Mēs tev neko ļaunu nedarīsim. Tu mūs aicināji, un mēs atnācām. Pastāstīsim tev, kā mums gāja. Ja jau tu tā vēlējies…

Sastindzis šausmās, neattapu neko īpašu atbildēt un tikai kaut ko nesakarīgu nomurmināju. Pamanīju, ka abiem krūtīs ir lielas rētas gandrīz plaukstas lielumā.

– Jā! Mūs nogalināja ļauni ļaudis, – teica meitene. – Bet stāstīšu no sākuma. Laika tev daudz, paklausies!

Mani sauca Anna, un es biju pirmais bērns, kas izdzīvoja virs desmit gadiem. Pirms manis bija miruši divi mani brālīši un māsiņa. Es izķepurojos, kaut gan izslimoju, šķiet, visas bērnu slimības, kādas vien pasaulē bija. Pāris gadus pēc manis piedzima brālītis.

Sākumā viņš likās kā visi, bet tad kļuva redzams, ka kaut kas nav labi. Citi bērni viņa vecumā kliedza, rāpoja, cēlās kājās, bet brālītis vienkārši gulēja un smaidīja. Tēvs nojauta ko nelabu un stipri pārdzīvoja. Brālītim palika jau gandrīz divi gadi, bet viņš ne staigāja, ne runāja. Tēvs mācīja viņu stāvēt kājās, turēdams izstieptās rokās un tad lēnām nolaizdams uz kājelēm. Tēvs bija ļoti neatlaidīgs un pamazām brālītis sāka staigāt, kaut gan vienmēr gāja stīvi, it kā uz koka kājām. Visi kopā mācījām brālīti runāt, bet diemžēl mums nespīdēja laime. Dažus vārdus viņš varēja pateikt, un mēs priecīgi gaidījām – nu, vēl nedaudz, vēl drusku un viņš sāks runāt. Bet pienāca trīs, tad četri, tad septiņi gadi, un brālītis varēja pateikt tikai “Mamma, tētis, jā, nē, lūdzu”. Reizēm gan viņš negaidīti pateica vienu vai vairākus vārdus, pie tam tik skaidri un pareizi, it kā prastu runāt. Bet atkārtot to nevarēja, lai kā mēs viņu nepierunātu. Vienkāršu valodu viņš saprata, it sevišķi to, ko teica māte. Tēvs runāja ātri un lietoja gudrākus vārdus, kurus viņš nesaprata. Tad viņš sāka smieties un nesakarīgi vervelēt, tā liekot saprast, ka nespēj izsekot tēva vārdiem. To, ka ar viņu ir slikti, viņš saprata labi. Kad atnāca kāds svešs cilvēks un uzrunāja viņu, brālītis uzreiz rādīja ar pirkstu uz savu galvu. Reizēm, kad viņam kļuva pavisam skumīgi, viņš sāka izmisīgi raudāt un sita galvu pret sienu, sadusmojies, ka tā viņam tik slikta. Es satvēru viņu un teicu: “Nesit galviņu! Lai tev viņa kāda, tāpat noderēs!” Kā jau katram bērniņam, arī viņam gribējās runāt. Kā nu mācēja, tā viņš mēģināja izteikt savas domas. Gan ar žestiem, ko sapratām tikai mēs, gan ar atsevišķām zilbēm, bet visbiežāk ar rūkšanu dažādos toņos. Viņš domāja, ka tā mēs viņu sapratīsim. Tāpēc arī iesaucām par Rūci. Viņš bija labs. Nevienu neaiztika, parasti nepretojās, ja kur vedām vai sūtījām. Bieži viņš sēdēja pie loga, iegrimis dziļās domās, tad sāka skumīgi rūkt pie sevis. Arvien skaļāk un skaļāk, līdz mēs viņu apsaucām. Īsts Rūcis…

Paklausīdami kaimiņu padomam, aizvedām Rūci pie zintnieces. Varbūt ko varēs līdzēt? Zintniece tikai paskatījās un sūtīja mūs prom. Pat naudu nepaņēma. Nekas šeit nebūšot. Lai mīlot tādu, kāds ir. Kad gājām atpakaļ uz mājām, tēvs neuzmanīgi pateica: ”Jā! Cik žēl, ka neko nevarēsim līdzēt!” Rūcis pēkšņi iekliedzās: ”Nē! Negribu! Negribu!” Viņš kliedza bezgalīga izmisuma pilnā balsī. “Nē! Nē! Nē!” Tēvs apstājās, un es redzēju, ka viņš stāv, sāpēs saviebtu seju. Tā, it kā būtu saņēmis dūrienu krūtīs. Viņš neraudāja, bet asaras pašas tecēja pār seju divās straumītēs un pilēja no bārdas kā lietus lāses. Man arī bija ļoti žēl mūsu visu, bet īpaši jau Rūča.

Mēs visi bērnībā daudz slimojām. Vairākas reizes saslima arī Rūcis. Kad viņam bija stiprs karsonis, man bija jāsēž pie viņa gultas. Mainījāmies ar māti un tēvu dienu un nakti. Viņš negulēja un ik pa brīdim cēlās augšā, it kā gribēdams kaut kur iet. Es ar spēku noguldīju viņu atpakaļ gultā. Rūcis mētājās karsonī, un es apsedzu viņu atkal un atkal. Bija jau vēla nakts, un man ļoti nāca miegs, bet bija jāsēž vēl divas stundas, līdz drīkstēju modināt tēvu. Nākamā bija viņa kārta. Biju tik ļoti nomocījusies, ka reizēm iedomājos – varētu Dieviņš par viņu apžēloties un paņemt viņu pie sevis. Taču tūlīt nobijos no šādām sliktām domām un karsti nolūdzos pie sevis Dievam piedošanu. Tā pamazām arī gāja laiks. Rūcis izkārpījās no visām slimības gultām un pēc četriem gadiem pārstāja slimot. Kad viņam palika pieci gadi, mēs sapratām, ka Rūcis dzīvos. Tēvs ar māti gribēja aizvest viņu uz baznīcu nokristīt, bet neviens negribēja nākt par krusttēvu un krustmāti. Es nesapratu – no kā gan šie cilvēki baidījās? Vai tad kāds no viņiem nez kādas dāvanas gaidīja? Bet bez krusttēva un krustmātes nevarēja iet kristīt. Beigās tēvs samaksāja kādam krogus dzērājam un viņa piedzīvotājai, lai izpalīdz šai ziņā. Apsolīja viņiem, ka neviens viņus vēlāk nemeklēs ne ar kādām muļķīgām prasībām. Kā par brīnumu, abi atnāca uz baznīcu skaidrā un pat bija uzvilkuši labākās drānas. Tēvs viņiem par to sirsnīgi pateicās. Rūcim iedevām kristīto vārdu Pēteris. Priesteris pēc kristīšanas apskāva viņu un teica: “Tu iesi tieši pie viņa, kad Dievs tevi aicinās!”

Drusku paaudzies, Rūcis varēja kaut ko arī pie mājas darbiem palīdzēt, jo jāstrādā tajos laikos bija visiem. Novācot kāpostus, viņš salika apdarinātās galviņas maisā. Varēja to pat aizsiet, bet vēlāk arī uzmeta mugurā un aiznesa uz ratiem. Spēka viņam bija daudz, taču diez cik čakls viņš nebija gan. Atkal un atkal viņš aizdomājās un nevis strādāja, bet it kā spēlējās. Te nes maisu, te ņem un nomet zemē. Stāv un smejas. Neviens jau viņu tamdēļ neaiztika, tēvs paņēma maisu un aiznesa. Tad viņš atkal nāca pakaļ un ņēma maisu nost. Tagad nu viņš nesīs… Kopumā lielas jēgas no viņa nebija, bet kaut kā jau viņu vajadzēja nodarbināt. Labi bija tas, ka viņš nekur bez vajadzības nelīda un neko nepazīstamu neaiztika. Ēda viņš tikai mātes doto. Ne no tēva, ne no manis viņš ēdienu neņēma. Pa lielam viņš saprata savu stāvokli un saprata arī, ka no visa tā, kas nav pazīstams un ko viņš nevar saprast, draud briesmas, tāpēc jādara tikai tas, ko viņš prot un jāuzticas tikai tam, kurš nav pievīlis. Dzīvniekus gan viņš nemīlēja. Cik reizes nodomāju, ka sunīši varētu būt viņam labu labie draugi. Bet viņš vienmēr gribēja uzsvērt savu pārākumu pār viņiem. Te iesita, te bargi uzrūca, un suņi atkāpās, saprazdami, ka draudziņa viņiem šeit nebūs. Es nojautu, ka viņš grib uzsvērt – es neesmu tāds, es esmu labāks! It kā mēs to tāpat nesaprastu.

Skaidrs, ka ar kaimiņu bērniem viņam lielas saprašanās nebija. Kādreiz, kad Rūcis jau bija krietni paaudzies, kaut kādos tur godos kaimiņu bērni atnāca pie mums ciemos. Rūcis skatījās uz mazajiem, kas jautri spēlējās savā starpā un arī gribēja piedalīties. Viņš bija iemācījies tēlot lāci. Izpletis rokas uz sāniem, viņš gāzelējās no kājas uz kāju un rūca. Sanāca itin labi, un mēs viņu reizēm par to uzslavējām. Tagad nu Rūcis gribēja uzjautrināt kaimiņu bērnus un sāka iet viņiem klāt, gāzelēdamies un rūkdams. Kaimiņu bērni brīdi satriekti skatījās, tad vecākā meitene iesaucās: “Šausmas! Tas lielais stulbenis nāk! Skriesim pagalmā!” Un bērni, jautri smiedamies, aizskrēja, pa ceļam vēl uzsaucot: “Stulbenis! Stulbenis!” Bērni mēdz būt ļoti nežēlīgi. Rūcis apjucis stāvēja, kā sitienu saņēmis. Viņš jau nebija gribējis neko sliktu. Pēc pieciem gadiem viņš vairāk neraudāja ar asarām, viņš vienkārši stāvēja bezgala sāpīgu seju un nekustējās ilgi, ilgi…

– Nāc, iesim, Rūcīt! – es paņēmu viņu aiz rokas un aizvedu uz blakus istabu. –Tas nav priekš tevis! Lai viņi spēlējas! Tev būs jādzīvo vienam! – Rūcis skumji nopūtās un nokāra galviņu. Ko gan viņš varēja iebilst? Tikai reizēm, kad kaut kur tuvumā spēlējās bērni, Rūcis skatījās uz viņiem ar tādām bezgalīgām ilgām, ka man sirds vai lūza. Bet neko es šeit nevarēju viņam palīdzēt.

Nelaime atnāca kādā aukstā vasarā. Jau trešo gadu turpinājās Livonijas karš, bet pagaidām visa karadarbība bija gājusi garām un mūs saudzējusi. Tēvu kā vienīgo apgādnieku pagaidām neņēma kara klaušās, bet pienāca diena, kad arī viņam bija jādodas prom. Nāca pats Ivans Bargais ar milzīgu karaspēku, kuram ordenis nespēja pretoties. Tēvs uzģērba labākās drānas, uzlēca zirga mugurā, noskūpstīja mūs visus, cieši apskāva Rūci un aizjāja kara klausībā. Viņš teica, ka būšot jādodas uz Rīgu, kur formē armiju. Mēs palikām vieni, un kļuva ļoti baisi. Garām sāka vilkties bēgļi. Tie bija cilvēki bez savas zemes, kuriem bija vienalga, kurā pusē vilkt savu dzīvību. Bet kur var aiziet cilvēks, kam zeme un saimniecība ir vienīgā iztika? Tā arī mēs palikām. Drīz naktīs austrumu pusē sāka parādīties sarkana blāzma. Māte katru vakaru ilgi tupēja uz ceļiem svētbildes priekšā un sirsnīgi lūdzās. Bet tomēr tas notika. Kādu dienu pie kaimiņiem izdzirdām negantu zirgu zviegšanu, kliedzienus un virs kokiem pamanījām dūmus. Māte pārbijusies sāka bez kāda sakara skraidīt šurpu turpu pa māju, tad nedaudz atguvās un sāka meklēt, kur mūs noslēpt. Pagalma malā bija mazs pagrabs ar paceļamām koka durvīm. Māte aizveda mūs uz turieni, lika apgulties un ciest klusu. Kaut kādā brīnumainā kārtā izdevās apguldīt Rūci, kurš sāka nojaust, ka notiek kas nelabs un klausīja uz vārda. Pirms lūkas aizvēršanas māte piekodināja necelties, lai kas arī nenotiktu, un vēl reizi cieši paskatījās uz mums. Kā nojauzdama, ka tas ir pēdējo reizi. Drīz arī mūsu pagalmā sāka klabēt zirgu pakavi, atskanēja svešas, rupjas balsis. Pēc mežonīgajām lamām sapratu, ka tie ir krievi. Es cieši apskāvu Rūci un klusi čukstēju: “Rūcīti! Dieva un visu svēto dēļ, tikai guli, tikai guli! Nesaki neko!” Rūcis arī bija nobijies un, kā par brīnumu, gulēja pavisam kluss un mierīgs. Dzirdēju, kā iekliedzās māte, kāds lamādamies izgāza kūts durvis un izveda govi, kas no bailēm sāka maut. Pagalmā rosījās sveši ļaudis, ņemot visu, kas bija kaut cik vērtīgs. Tas bija tik ilgi, ilgi… Mēs ar Rūci gulējām pukstošām sirdīm, un es visu laiku skaitīju lūgšanas. Visas, cik vien zināju, pēc kārtas, tad atkal no sākuma.

Pēkšņi lūka atsprāga vaļā ar mežonīgu čīkstoņu. Ieplūda aukstais āra gaiss, un uz mums skatījās bārdains vīrietis biezā melnā jakā un bruņucepuri galvā. Es sastingu šausmās un skatījos svešiniekam sejā ar pēdējo kluso lūgumu. Rūcis arī skatījās uz svešinieku un tikpat labi saprata, ka nu pēdējā stundiņa ir klāt. Es neattapu ne ko nodomāt, ne pateikt. Svešinieks brīdi skatījās, un šis brīdis mums šķita kā mūžība, tad pēkšņi viņš aizcirta lūku.

– Vsja kapusta gņilaja! S prošlogo goda (Visi kāposti sapuvuši, no pagājušā gada)! – viņš skaļi teica. Sirds man sita tā, ka likās – salauzīs ribas. Es piekļāvu Rūci sev klāt, un mēs gulējām pavisam klusu. Kaut kur sāka rūkt uguns un skaļi sprakšķēt māja, bet pēc brīža arī kūts. Es ar skumjām domāju, kā tur klājas māmiņai, un ar smagu sirdi nojautu, ka viņai tur ir pavisam slikti. Krievu karavīrs zināja, ka mēs esam šeit, un to, kas viņam ienāks prātā, neviens nevarēja paredzēt. Tomēr krievs bija nospriedis mūs saudzēt. Varbūt atcerējās savu ģimeni, varbūt vēl nebija nevienu nogalinājis un negribēja uzņemties grēku uz sirds. Pamazām pakavu klaboņa norima. Vēl reizi kaut kur tālu iemāvās mūsu gotiņa Brūnīte, tad varēja dzirdēt tikai negantu ugunsgrēka sprakstoņu. Dūmi klājās gar zemi un sāka piepildīt pagrabu. Kļuva grūti elpot un vajadzēja meklēt kādu izeju. Uzmanīgi pacēlu pagraba lūku. Ar spilgtu liesmu dega mūsu māja un kūts. Kaut gan bija diena, no biezajiem dūmiem klājās dzelteni pelēkas ēnas, un likās, ka ir pievakare. Brīdi vēroju, vai viss ir mierīgi. Nekur nemanīja nevienu dzīvu dvēseli.

– Guli šeit, Rūci! – es pavēlēju cietā balsī, lai Rūcis paklausītu. Rūcis māja ar galvu. Es aizvēru lūku un skrēju meklēt māmiņu. Netālu no mājas durvīm ieraudzīju zemē māmiņas lakatu. Tas bija pilns ar asinīm. Arī zemē bija svaiga asiņu straumīte. Tā gāja tieši uz māju.

– Māmiņ! Māmiņ!– es izmisumā iekliedzos. Es visu sapratu. Māmiņa bija iemesta degošajā mājā. Ilgi es sēdēju un raudāju, līdz beidzot sapratu, ka kaut kas ir jādara. Rūcis pa to laiku bija iznācis no pagraba un stāvēja man blakus.

– Māmiņa aizbrauca līdz ar svešiniekiem – es teicu. – Viņa drīz atbrauks. Mums tikai vajag viņu stipri gaidīt! Ļoti stipri vajag viņu gaidīt, un viņa atgriezīsies.

Kādu laiku mēs uzturējāmies pie mājas, pūlēdamies atrast kaut ko, kas varētu vēl būt noderīgs. Krāsmatas sāka izdzist un bija jādomā, ko darīt tālāk. Palikt šeit nevarēja, jo nebija nekā, ko ēst. Palasījām dārzā vasaras ābolus, sarkanās jāņogas un devāmies ceļā. Gājām uz Rīgu, jo tur bija vienīgais, pie kura varējām rast kādu atbalstu, – mūsu tēvs. Visas kaimiņu mājas bija līdzīgā kārtā nodedzinātas. Tēva brāļa mājās, kas atradās netālu, arī bija vienas krāsmatas un lielā suņa līķis pagalmā. Ilgi klaiņojām pa izdedzināto Vidzemi un nedzirdējām ne gaili dziedam, ne suni rejam. Tikai vilki barojās ar līķiem pie nodedzinātajām mājām. Reta, reta mājiņa bija paslēpusies meža biezoknī, bet tur parasti bija tikpat izmisuši cilvēki, kuriem nebija vajadzīga lieka mute pie nabadzīgā galda.

Reiz nelielā baļķu būdiņā meža vidū atradām kādu sakšu dezertieri. Vecs, pieredzējis karavīrs, viņš bija Rīgā kaut ko nelabu sastrādājis, un, lai izvairītos no soda, vienkārši iemucis mežā. Neviens viņu, protams, nemeklēja. Tā viņš tur dzīvoja, drusciņ medīdams un zvejodams zivis netālajā upītē. Uz ziemu viņš taisījās iet uz Lietuvu, pie poļiem. Viņš mūs pacienāja ar ceptu stirnas gaļu, lauzītā latviešu valodā pastāstīja, uz kurieni mums jāiet, lai izietu uz zviedru karaspēku, un padziedāja karavīru dziesmas, sizdams ritmu ar plaukstām pa ceļgaliem. Tomēr es tur nevarēju palikt, jo redzēju, cik kāri viņš skatās uz manām basajām kājām. Naktī viņš ilgi grozījās savā dēļu guļvietā. Sagaidīju, kad beidzot viņš sāka krākt, tūliņ pamodināju Rūci un mēs abi klusi aizgājām. Atkal meži, meži, vilku bari, izdangātie ratu ceļi un izsalkums, nežēlīgs izsalkums. Lietū stāvējām zem eglēm, skatoties kā ūdens straumītes tek no zariem, tad gājām tālāk. Rūcis sāka prasīt ēst, nemierīgi īdēdams. Kā ceļa biedrs viņš nebija labs, jo ik pa brīdim apstājās, rādīja ar rokām atpakaļ, teica “Mamma, mamma” un kaut ko vēl mēģināja pastāstīt. Es vilku viņu uz priekšu, bet viņš neklausīja. Ar spēku es nevarēju neko viņam izdarīt. Tad es apsēdos uz nogāzta koka un sāku raudāt. Pamazām Rūcis apklusa, nomierinājās un apsēdās man blakus. Klusēdams viņš uzlika roku man uz pleca, un mēs palēnām sākām iet tālāk.

Ceturtajā dienā negaidīti izgājām uz karaspēka nometni. Mēs gājām pēc dezertiera norādēm, tomēr, kad atradām nometni, tas likās kā pārsteigums. Sākumā baidījāmies, bet tad sapratām, ka šie karavīri ar laupīšanu nenodarbojas. Tie bija zviedri. Neviens parastais bēglis nedrīkstēja ieiet karaspēka nometnē, bet mēs pienācām pie sargkareivja un rādījām, ka gribam ēst. Mani viņš būtu padzinis, bet par Rūci iežēlojās.

Sākumā viss šķita lieliski. Komandieris lika mūs paēdināt un ierādīja vietiņu kādā lielā karavīru teltī. Pašā stūrī pie ieejas. Piekodinājis rītā doties prom un novēlējis labu nakti, viņš aizgāja. Nekādi pēļi jau šeit nebija – veca, saplēsta karavīra jaka un savas plaukstas pagalvī, bet mēs nebijām izlepuši. Karavīri izturējās pret mums labi, viņiem līdzi bija daudzi latviešu karavīri, kuri palīdzēja mums nedaudz saprasties ar zviedriem. Mēs izstāstījām savas likstas, un visi vēlēja mums laimīgi nokļūt līdz Rīgai un atrast tēvu. Paēduši un nomierinājušies, mēs likāmies savā stūrītī gulēt. Tikai Rūcis ne par ko negribēja gulēt. Viņš sēdēja un tramīgi skatījās apkārt, it kā gaidīdams ko nelabu.

– Liecies gulēt, Rūcīt! Rīt tāls ceļš ejams. Atradīsim tēvu, viņš būs ļoti priecīgs, – es mēģināju viņu mierināt, bet nogurusi no tālā ceļa drīz pati aizmigu kā nosista.

Pēc tik ilgiem klejojumiem un izsalkuma es gulēju ciešā miegā, tāpēc neatjēdzos uzreiz, kad mani kāds sāka purināt aiz pleca. Ārā bija tumša nakts. Mani modināja kāds bārdains zviedrs, platu, sarkanu seju un lielu degunu.

– Komm! Kamandir zavjot –, viņš teica ar stipru akcentu. Tik daudz jau nu krieviski sapratu, ka komandieris sauc un ir jāiet. Tā jocīgi likās, kur tad nakts vidū, bet, ja komandieris sauc, tad jāiet. Izrausos no telts un devos kareivim līdzi. Rūcis nāca pakaļ, kaut gan zviedrs viņu pagrūda atpakaļ un rādīja ar žestiem, lai viņš paliek teltī. Rūcis īdēja un pretojās, ķerdamies man pie rokas. Zviedrs saprata, ka Rūcis bez manis nepaliks, un atmeta ar roku. Mēs devāmies uz mazu markitantu telti nometnes malā. Pie ugunskuriem šur un tur vēl sildījās iereibušie kareivji, bet kopumā nometne jau devās pie miera. Mani pārņēma nelabas priekšnojautas, bet neattapu, ko iebilst. Turklāt es nepratu ne vārda zviedriski un galu galā nolēmu, ka drusciņ vēl paiešu kareivim līdz. Markitantu telti apgaismoja maza eļļas lampiņa, un viņas gaismā ēnas uz sienām bija milzīgas un melnas. Tajā bija vēl divi zviedru kareivji. Viens no viņiem parādīja man sauju ar vara monētām un izdarīja pāris nepieklājīgus žestus.

– Nē! – es iekliedzos un bailēs apsviedos apkārt, bet ceļu aizšķērsoja tas kareivis, kas bija mani šurp atvedis. Viņš sagrāba mani aiz rokām, iespēra ar zābaku pa kājām, un es nokritu zemē.

– Bēdz, Rūci!– es kliedzu, cik vien jaudāju, bet Rūcis nekustējās. Neizpratnes pilnām acīm viņš stingi skatījās uz notiekošo. Kāds zviedrs mēģināja izgrūst viņu ārā, bet cits uzkliedza, lai liek viņu mierā.

Man sāka plēst nost manas nožēlojamās skrandas. Pretodamās cik jaudas, kliedzu Rūcim, lai viņš iet prom, bet tad sapratu, ka tas ir velti. Sāku klusībā skaitīt lūgšanu: “Tēvs mūsu, kas esi debesīs… Tēvs mūsu… Tēvs mūsu… Tēvs mūsu…” Divi spēcīgi vīrieši mani cieši saturēja, bet trešais nometa zemē jostu ar zobenu, novilka bikses un ar dzīvniecisku iekāri sejā uzgūlās man virsū. Nespēdama pretoties trim vīriešiem, es padevos un saņēmos lielām sāpēm. Bet notika negaidītais. Es sajutu, kā kareivis, kurš bija uzgūlies man virsū, pēkšņi saraujas un man uz sejas uzšļācas karsta asins strūkla. Mani vairāk neturēja un es novēlu nost milzīgo zviedru. Ieraudzīju, ka viņam ir pa pusei pāršķelta galva, no kuras straumēm līst asinis. Priekšā stāvēja Rūcis ar asiņainu zobenu rokās. Viņa sejā nebija ne baiļu, ne dusmu. Viņš vienkārši stāvēja, pilns neizpratnes un, kā man likās, pat nožēlas. Abi pārējie zviedri mirkli apjukuši stāvēja, tad viens paķēra pie sienas esošo šķēpu un nostājās Rūcim pretī. Ar pieredzējušu kustību viņš kā nieku izsita Rūcim no rokas zobenu. Rūcis pacēla ievainoto roku un neizpratnē atvēris muti skatījās, kā no tās tek asinis. Viņš neizskatījās pēc cīnītāja. Drīzāk viņš bija apjucis un nobijies no tā, ko pats izdarījis.

– Rūcīti! Bēdz! – es pielēcu kājās un satvēru viņu aiz pleciem. Un tajā pašā brīdī sapratu, cik tas ir velti. Pēc ēnas uz sienas es pamanīju, kā zviedru kareivis man aiz muguras paceļ šķēpu. Es nedomāju par sevi. Es apkampu Rūci un paspēju pateikt tikai: “Nebaidies!…” Lielais šķēps kā zibens izdrāzās cauri krūtīm un ieskrēja arī Rūča krūtīs. Ar pēdējiem sirds pukstiem mūsu asinis saplūda kopā un mēs apskāvušies saļimām uz zemes. Vēl paguvu sajust, kā kareivis atspieda savu zābaku pret manu muguru un izrāva šķēpu, tad cieši apskāvu brālīti un mēs kopā devāmies Lielajā Tālajā ceļā.

Rītā par notikumu uzzināja visa karavīru nometne. Vainīgie saņēma sodu, bet ne pārāk bargu, jo karavīri bija vajadzīgi kaujas laukā. Rītā karaspēkam bija jādodas tālāk, un nevienam nebija gar mums nekādas daļas. Tomēr vairākus zviedru komandierus bija aizkustinājusi mūsu vīrišķība un viņi atdeva mūsu ķermeņus tuvākajam priesterim. Priesteris pēc krustiņiem saprata, ka esam kristīti, un apglabāja mūs parastajā kapsētā. Vienā kapā, cieši kopā, tā, kā bijām miruši, un uzlika vienkāršu koka krustu. Priesteris taujāja karavīriem, kā mūs sauc, bet tie zināja tikai stāstīt, ka latvieši it kā esot teikuši, ka mani sauc Marija. Brāli es esot saukusi par Rūci. Tā arī uz kapa uzrakstīja. “Marija un Rūcis”. Mani gan sauca Anna, bet kāda gan tam nozīme? Laiks izdzēsa krustu ar visu uzrakstu un nu ir tikai mazs izcilnis kapa vietā.

Baltais tēls pie kapa sakustējās.

– Bet nu man jāiet! Redzi, jau austrumi sārtojas. Dzied gaiļi, un mums ir jāpazūd. Dzīvo laimīgs! – viņa skumīgi iesmējās.

– Nāc, Rūcīt, iesim! – viņa paņēma brālīti pie rokas. – Neskaties, ka viņš tāds!… Viņš ir stiprāks par tevi! Viņš stipri mīl un stipri nīst! Cik vērta ir tava lielā gudrība, ja tā nav sasildījusi nevienu cilvēku?

Baltais tēls sāka kļūt blāvāks.

– Pagaidiet! – es iesaucos, bet sapratu, ka nevaru viņus aizturēt.

Tēli kļuva pavisam bāli un izzuda. Man likās, ka vēl dzirdu “Paliec sveiks!”, bet varbūt tās bija tikai manas domas. Tajā pašā brīdī man uznāca nepārvarams miegs, es apgūlos turpat pie kapa un aizmigu.

Kad pamodos, saule bija jau gabalā un caur bērzu lapotni neganti karsēja manu galvu. Galva sāpēja tik stipri, ka kādu brīdi pat baidījos to pakustināt, lai tā nepārplīst kā arbūzs. Kaut kā tupus rāpus uzslējos kājās un, pārvarot neganto paģiru sindromu, sāku kustēties uz autobusa pieturas pusi.

– Kas tikai murgos neparādās! – nodomāju. – Mazāk dzert vajag!

Jaunais organisms sparīgi cīnījās ar indes paliekām un, kad pēc pusstundas pieturēja kāds balts žigulis, lai aizvestu mani uz Rīgu, biju jau diezgan sakarīgs.

Marihuānas lietošanas vēsture un legalizācijas problēmas. 1. daļa

Latvijā arvien aktuālāka kļūst diskusija par medicīnisko un rekreatīvo kaņepju psihoaktīvo preparātu legalizāciju. Tā kā par šo preparātu īpašībām un izmantošanu pasaulē ir pieejama pretrunīga informācija, sniegšu nelielu ieskatu lietošanas un legalizācijas vēsturiskajos, medicīniskajos un ideoloģiskajos aspektos.

Kas ir kaņepes un kādas ir to īpašības? Kaņepes ir ziedošu augu grupa, kuras dzimtene ir Centrālā un Dienvidāzija. Pēc bioloģiskās klasifikācijas ir trīs galvenās sugas – sējas kaņepes (Cannabis sativa), Indijas kaņepes (Cannabis indica) un savvaļas kaņepes (Cannabis ruderalis). Augus iespējams savā starpā krustot un selekcijas ceļā iegūt jaunas šķirnes. Cannabis sativa ir visizplatītākā, un to visbiežāk izmanto psihoaktīva preparāta – marihuānas, hašiša jeb kanabisa izgatavošanai. Latviešu sarunvalodā to sauc arī par “zālīti”. Galvenā kaņepju darbīgā apreibinošā viela ir THC (tetrahidrokanabinols). Parasti kaņepes satur 4–20% THC, taču īpaši selekcionētās kaņepju šķirnēs THC saturs var sasniegt pat 30% no sausnes.

Enteogēnā kaņepju lietošana

Kaņepju psihoaktīvo preparātu lietošanas vēsture ir gara un sarežģīta. Dažādos laikmetos un zemēs attieksme pret tiem ir bijusi gan pozitīva, gan arī negatīva. Pašos senākajos laikos kaņepe ir kalpojusi kā enteogēns – psihoaktīva viela, ko izmanto reliģiskiem un garīguma mērķiem. Kaņepju lietošanas radīto halucinogēno pieredzi pagānu šamaniskās kultūras pielietoja reliģiskos un dziednieciskos rituālos. Šādus rituālus atbalstīja attiecīgā kultūra. Taču senās tautas pietiekami labi zināja, ka pārmērīga kaņepju lietošana noved pie cilvēka intoksikācijas un šī prakse var būt bīstama fiziskajai un garīgajai veselībai. Senākā zināmā norāde uz kaņepju psihoaktīvajām īpašībām ir atrodama ķīniešu grāmatā par augu izcelsmes zālēm Pen-ts’ao Ching, kas sarakstīta mūsu ēras pirmajā gadsimtā. Tradicionāli grāmatu uzskata par senāku un piedēvē leģendārajam imperatoram Šenam Nongam (Shen Nong), kurš dzīvojis ap 2700. gadu p.m.ē. Grāmatā secināts: “Ja kaņepju augļus lieto pārmērīgi, lietotājs sāk redzēt velnus. Taču mērenai lietošanai ilgākā laikā ir priekšrocības. Ja augļus mēreni lieto ilgtermiņā, tas dod iespēju sazināties ar gariem un atvieglo cilvēka ķermeni.”[1]

Indijā senākā rakstiskā atsauce uz psihoaktivo kaņepju vielu lietošanu atrodama Atharvavēdā, kas sarakstīta apmēram 2000.–1400. gadā p.m.ē. Indijas tradīcijās no kaņepju pastas, kuru sauca par vidžeju (Vijaya), gatavoja iecienītāko dievības Indras dzērienu. Šo dzērienu deva cilvēkiem, lai izmainītu viņu apziņas stāvokli un lai viņi iegūtu brīvību no bailēm. Hinduistiem arī mūsdienās ir ierasts kolektīvi dzert psihoaktīvo kaņepju dzērienu bengu (Bhang) reliģisko svētku Durga Pudža (Durga Puja) pēdējā dienā.[2]

Eiropas avotos pirmā zināmā norāde uz kaņepju psihoaktīvajām īpašībām nāk no seno grieķu vēsturnieka Hērodota, kurš rakstīja 440. gados p.m.ē. Viņš aprakstīja Ponta stepēs dzīvojošās skitu tautas praktizēto attīrīšanas rituālu pēc bērēm: “Uz trīs nūjām, kas augšpusē savienotas, viņi izstiepj vilnas auduma gabalus, rūpējoties, lai to savienojumi būtu pēc iespējas nevainojami. Šīs mazās telts iekšpusē viņi noliek trauku ar sarkani nokaitētiem karstiem akmeņiem. Tad viņi ņem dažas kaņepju sēklas, ielien teltī un met sēklas uz karstajiem akmeņiem. Tās uzreiz sāk kūpēt, izdalot biezus dūmus. Skitiem tas tik ļoti patīk, ka viņi sāk gaudot no prieka.”[3]

Seno laiku enteogēnā apreibinošo kaņepju lietošana atšķiras no mūsdienu rekreatīvās kaņepju lietošanas ar to, ka to neveica regulāri un ikdienā, bet vienīgi īpašu reliģisku vai dziedniecisku rituālu laikā. Var pieļaut, ka tas būtiski ierobežoja atkarības veidošanos. Lietot šīs psihoaktīvās vielas ikdienā senajām tautām nozīmētu profanāciju – necienīgu izturēšanos pret nozīmīgiem rituāliem. Eiropā kaņepju psihoaktīvās vielas senatnē nebija plaši izplatītas, tāpēc arī neizveidojās to lietošanas tradīcija. Iespējams, tieši tāpēc nav saglabājušies apraksti par izteiktu seno tautu nonākšanu atkarībā no kaņepju narkotiskajām īpašībām.

Islāms un hašiša rekreatīvā lietošana

No Indijas un Irānas kaņepju lietošanu apreibinošos nolūkos ap 800. gadu pārņēma Tuvie Austrumi. Tas notika divsimt gadus pēc islāma pravieša Muhameda nāves. Ar to mēdz skaidrot faktu, ka Korānā nav īpaša aizlieguma attiecībā uz Tuvajos Austrumos gatavotās kaņepju psihoaktīvās vielas – hašiša lietošanu. Korāns aizliedza tikai alkohola lietošanu. Tādējādi hašišu sāka lietot kā alternatīvu alkoholam rekreatīvos nolūkos – izklaides vai atpūtas vajadzībām, nevis reliģisku rituālu vai medicīnisku apsvērumu dēļ. Musulmaņu pasaule bija pirmā lielā civilizācija cilvēces vēsturē, kura saskārās ar regulāru, masveidīgu kaņepju psihoaktīvo preparātu rekreatīvu lietošanu un lietošanas sekām. Ar laiku tika secināts, ka regulārai hašiša lietošanai neizbēgami ir savas ēnas puses. 10. gadsimta ārsts Ibn Vašijahs (Ibn Wahshiyah) brīdināja par veselības problēmām, kuras var izraisīt hašišs. Tomēr musulmaņu sabiedrībā nebija kulturālas pretestības hašiša lietošanai, jo Korāns to neaizliedza. Nostāja bija neitrāla, dažkārt pat pozitīva.[4]

Musulmaņu tā laika attieksme pret hašišu ir atspoguļota pazīstamajā arābu pasaku krājumā Tūkstoš un viena nakts. Pasakā “Par diviem hašiša ēdājiem” stāstīts, kā par tirgotāju pārģērbies sultāns pilsētā saticis divus hašiša apreibinātus kailus vīriešus, kuri dejojuši un nepieklājīgi uzvedušies. Viens no tiem bija tiesnesis, bet otrs – zvejnieks. Viņi sultānu nepazina, turklāt zvejnieks uzskatīja, ka viņš pats ir sultāns, jo bija lietojis tik daudz hašiša, ka “ar ko pietiktu, lai nogalinātu simtgadīgu ziloni”. Pēc negadījuma tiesnesi un zvejnieku nākamajā dienā izsauca uz pili, kur sultāns viņiem atklājās kā “paziņa” no iepriekšējā vakara. Tiesnesis, kuram hašiša reibums bija izgājis, nokrita uz ceļiem, lai lūgtu žēlastību par necienīgo izturēšanos, savukārt zvejnieks, kurš hašišu lietoja katru dienu, sultānam par uzjautrinājumu atbildēja: “Kas no tā? Jūs šorīt esat savā pilī, mēs vakar vakarā bijām savā pilī!” Sultānam atbilde iepatikās, un viņš sacīja zvejniekam: “Mēs abi esam šīs pilsētas sultāni.” Šāda iecietība nozīmē, ka hašiša lietošanu kulturāli pieņēma un reizēm pat atbalstīja. Attieksmi pastiprina arī apstāklis, ka pasakas sākumā Šeherezāde norāda: “Allahs ir vēlējies, lai tiesnesis būtu atkarīgs no hašiša lietošanas.”[5] Viņas teiktajā ir netieša pozitīva atsauce uz Korānu, kas hašiša lietošanu neaizliedz.

Islāma mistiķu kustība sufiji praktizēja askēzi. Viņi par augstāko dzīves mērķi uzskatīja ekstātisku saplūšanu ar Dievu un izmantoja hašišu kontemplācijas rituālos. Viņuprāt, intoksikācija nāk par labu individuālai apgaismībai un personas pašpilnveidei. Sufiju kustība sekmēja hašiša pakāpenisku izplatīšanos musulmaņu sabiedrībā. Taču musulmaņu ārsts Ibn Baitars (Ibn Baitar) 13. gadsimtā aprakstīja hašiša lietošanas negatīvās sekas. Viņš bija pirmais ārsts, kurš atklāja, ka kaņepju psihoaktīvā viela var būt cēlonis demencei. Par sufijiem Ibn Baitars izteicās, ka tie esot “paši nejaukākie cilvēki”. No 13. gadsimta aizsākās musulmaņu civilizācijas sociālais, ekonomiskais un kulturālais pagrimums, kurš turpinājās līdz pat Osmaņu impērijas sabrukumam. Līdztekus palielinājās arī hašiša lietošana visos iedzīvotāju slāņos. To lietoja gan valdnieki baudas gūšanai, gan arī vienkāršie cilvēki, lai aizmirsos no ikdienas rūpēm. Osmaņu impērijas pastāvēšanas beigu posmā nelabvēlīgās sociālās sekas, kuras izraisīja masveidīga hašiša lietošana, pievērsa arvien lielāku uzmanību. Par to liecina atsevišķu sultānu reformētāju centieni samazināt narkotiku izplatību sabiedrībā. Valdnieku satraukums īpaši pieauga pēc tam, kad hašiša lietošana izplatījās dažāda veida profesionālu amatnieku un tirgotāju vidū. Viņu periodiskos mēģinājumus apturēt hašiša izplatību motivēja nevis morāle vai reliģija, bet gan pragmatiski racionāli centieni glābt valsti no sabrukuma. Neskatoties uz valdnieku absolūto varu, viņiem izdevās gūt vien īslaicīgus panākumus.[6]

Eiropiešu iepazīšanās ar hašišu

1798. gada jūnijā Napoleons ieradās Ēģiptē. Tās iekarošana bija paredzēta, lai sagatavotu ceļu uzbrukumam britu Indijai. Viņa 36 000 karavīru lielā Austrumu armija (Armée d’Orient) saskārās ar izaicinājumu pielāgoties ne tikai vietējam klimatam, bet arī Ēģiptes tradīcijām, kultūrai un dzīvesveidam, arī dzerot stipru kafiju un smēķējot ūdens pīpes. Alkohola lietošanas aizliegums un nepieejamība tirgū izrādījās viena no pamanāmākajām islāma iezīmēm. Drīz vien tā kļuva par akūtu problēmu, jo 18. gadsimta armijas bija ārkārtīgi atkarīgas no alkoholisko dzērienu ikdienas devas. Parasti franču karavīriem izsniedza līdz 0,7 litriem vīna dienā. Vīna trūkuma apstākļos Francijas karaspēks ātri iepazina vietējo alkohola ekvivalentu – hašišu un apguva ēģiptiešu ieradumu lietot kaņepju sēklu psihoaktīvos produktus. Hašišs karavīriem kļuva par ikdienas lietošanai izvēlēto apreibinošo vielu.

Komandieri drīz vien novēroja, ka hašiša izmantošana grauj karavīru kaujas spējas un apdraud karaspēka morāli. Kāds laikabiedrs raksta: “Hašišs pārvērš lauvu vabolē, lepnu cilvēku padara pazemīgu un veselu cilvēku – slimu. Hašiša lietotājs viegli nododas pārmērībām.” Lai novērstu armijas demoralizāciju un nepakļaušanos komandām, Napoleons 1890. gadā bija spiests izdot pavēli, kas stingri aizliedza lietot apziņas stāvokli izmainošo apreibinošo vielu, kā arī aizliedza to audzēt un izgatavot.[7]

1801. gadā Francijas armija pameta Ēģipti, bet līdzi uz dzimteni paņēma hašiša lietošanas ieradumu, kā arī sēklu krājumus tā uzturēšanai. Šādi ieradums lietot apreibinošos kaņepju produktus nonāca Eiropā. Pakāpeniski eksotiskā paraža izplatījās inteliģences aprindās, un 19. gadsimta vidū rakstnieku un mākslinieku grupa Parīzē nodibināja “Hašiša lietotāju klubu” (Le club des Haschischins). Šī elitārā grupa regulāri tikās elegantajā un greznajā Pinodonas (Pinodan) viesnīcā, kas, viņuprāt, sniedza īpašu atmosfēru halucinogēnajai pieredzei. Par pasākuma iniciatoru uzskata ārstu Žaku Žozefu Moro (Jacques-Joseph Moreau), kurš 1841. gadā bija sācis garīgi slimo ārstēšanas eksperimentus ar hašišu. Eksperimentu gaitā arī pats Moro sāka regulāri lietot. Kluba pasākumu laikā viņš no kristāla vāzes katram pasākuma dalībniekam izsniedza karoti zaļās hašiša pastas. To darot, Moro sacīja: “Tas tiks atskaitīts no jūsu daļas paradīzē.” Hašiša radītajam reibumam bija daudz savādu izpausmju.[8] Viens no kluba dalībniekiem, rakstnieks Šarls Bodlērs Poēmā par hašišu aprakstīja savu intoksikācijas pieredzi: “[H]ašišs, kā visi vientuļie prieki, padara cilvēku nederīgu citiem un sabiedrību – indivīdam lieku, virzot viņu nemitīgi sevi apbrīnot un ik dienas jo vairāk stumjot viņu pretī bezdibeņa spozmei, kurā viņš kā Narciss var apbrīnot pats savu seju.”[9]

19. gadsimta otrajā pusē kaņepju lietošana apreibinošiem mērķiem Eiropā bija maz izplatīta un guva panākumus samērā lēni. Izplatīšanos ierobežotā personu lokā veicināja galvenokārt inteliģence. To ietekmēja laikabiedru literatūras un mākslas darbi, kas slavināja hašiša lietošanu. Tomēr, tā kā lietošana nebija masveidīga, šajā laikā netika izdoti īpaši likumi kaņepju lietošanas regulācijai.[10]

Pirmie starptautiskie ierobežojumi kaņepju produktu izgatavošanai un lietošanai tika pieņemti Ženēvā 1925. gada 19. februārī. Šajā datumā tika parakstīta Starptautiskā konvencija par bīstamām narkotikām, kas stājās spēkā 1938. gada 25. septembrī un tajā pašā dienā tika reģistrēta Nāciju Līgas līgumu sērijā. Ēģipte ar Ķīnas un Amerikas Savienoto Valstu atbalstu ieteica konvencijai pievienot hašiša aizliegumu.[11]

Zīmīgi, ka par hašiša aizliegumu konvencijā nav jāpateicas Eiropas valstīm, jo tajās hašiša lietošana nebija izplatīta. Aizliegums izrietēja no tā laika Eiropas sabiedrībā valdošā uzskata, ka apreibinošo kaņepju produktu lietošana ir viens no musulmaņu valstu sabiedrības degradācijas cēloņiem. Līdz ar to noraidoša attieksme pret šādu apreibināšanās veidu nodrošināja Eiropas valstīm zināmu imunitāti pret aizraušanos ar kaņepju intoksikāciju. Piemēram, Viktorijas laikmeta morāle pielīdzināja hašiša lietošanu un ar to saistīto uzvedību cilvēka cieņas zaimošanai.

Kopš kristietības izplatīšanās Eiropā psihoaktīvu vielu lietošana netika uzskatīta par ceļu pie apgaismības un augstākas patiesības izpratnes, bet gan par ceļu uz apsēstību, kuru ejot, cilvēks pazaudē pats sevi. Tāpēc visas darbības, kas saistītas ar narkotiku lietošanu, kristietība pilnībā noraidīja. Kristietībā, lai sazinātos ar Dievu, bija nepieciešams tikai tīrs, neaptumšots prāts. Eiropieši kritizēja arī sufiju praktizēto hašiša lietošanu, uzskatot to nevis par reliģisku “apgaismību”, bet gan par “dīkdieņa labprātīgu degradāciju”. Eiropiešu uzskatam pievienojās arī 19. un 20. gadsimta musulmaņu reformētāji, kuri bija satraukti par musulmaņu civilizācijas lejupslīdi. Viņi pieņēma eiropiešu kritiku un centās pārveidot islāmu tā, lai tas būtu harmonijā ar laikmetīgām saprāta un likuma vērtībām. Musulmaņu reformētāji marginalizēja tos reliģiozitātes un dievbijības veidus, kas bija pretrunā šādam pasaules uzskatam.[12] Raksturīgi, ka hašiša aizliegšanā noteicošā bija pašu musulmaņu attieksme, jo britu diplomāti sākotnēji pat iebilda pret kaņepju psihoaktīvo vielu starptautisko kontroli, jo to pārdošana sniedza ieņēmumus Lielbritānijas impērijai.[13]

Pakāpeniski kaņepju apreibināšanās tradīcija izplatījās arī Amerikas kontinentā, un bija laiks, kad tur kaņepju sveķus un tinktūras varēja viegli iegūt jebkurā aptiekā. Vēl 1930. gadā ASV bija likumīgi izmantot kaņepes un to izstrādājumus daudzās vietās; aizliegumi pastāvēja tikai sešpadsmit pavalstīs. Kaņepju un citu narkotiku lietošana pakāpeniski tika ierobežota pēc tam, kad 1930. gadā izveidoja Federālo Narkotiku biroju (FBN), kuru vadīja Harijs Dž. Anslingers. Sākās plašāki valdības centieni aizliegt visas izklaides narkotikas.[14] Tika pievērsta uzmanība arī marihuānai, jo tās lietošanas apjoms bija būtiski pieaudzis. Viens no iemesliem bija meksikāņu viesstrādnieku pieplūdums ASV rietumu un dienvidrietumu pavalstīs pēc 1910. gada Meksikas revolūcijas. Daudzi meksikāņi smēķēja marihuānu, lai atpūstos pēc darba, un tas veicināja marihuānas audzēšanu un tirdzniecību ASV teritorijā.[15] Otrais iemesls bija sausā likuma iedarbība kopš 1920. gada. Tās dēļ palielinājās pieprasījums pēc alternatīviem apreibināšanās līdzekļiem. Piemēram, 1930. gadu vidū Ņujorkā jau pastāvēja 500 hašiša un marihuānas klubi. Pieauga apreibinošās vielas lietošana arī jauniešu vidū. 1926. gadā Ņūorleānas reportieri aprakstīja marihuānas smēķēšanu: “Drošticami tika noskaidrots, ka 44 skolu skolēni smēķēja marihuānu. Liecības par to ienāca no daudziem vecākiem, skolotājiem, apkārtnes mācītājiem, priesteriem, klubu darbiniecēm un labklājības darbiniekiem, kuri bija cietuši no narkotisko vielu ietekmē esošiem jauniešiem.”[16] Šajā ziņā notikumiem ASV sausā likuma darbības periodā ir zināma līdzība ar vēsturiskajām musulmaņu sabiedrības attīstības īpatnībām. Alkohola aizliegšanas sekas bija masveidīgs hašiša lietošanas pieaugums. Ar 1937. gada “Marihuānas nodokļu likumu” apreibinošās vielas audzēšana un izgatavošana ASV tika aizliegta federālā līmenī, piemērojot ārkārtīgi augstu akcīzes nodokli visai kaņepju tirdzniecībai.[17]

Jauno kreiso kustība un marihuānas ideoloģizācija

Kad izveidojās starptautiskā likumdošana, kas paredzēja kaņepju psihotropo produktu audzēšanas, izgatavošanas un tirgošanas aizliegumus, pasaules lielvarām sākotnēji pret to nebija būtisku iebildumu. Pēc Otrā pasaules kara radās divi naidīgi bloki – kapitālistiskais Rietumu bloks un sociālistiskais Austrumu bloks. Ne viens, ne otrs neatbalstīja psihoaktīvo kaņepju preparātu lietošanu. Tomēr, reaģējot uz PSRS ārpolitiku un boļševisma (t.i., marksisma ļeņiniskās interpretācijas) pretrunām, Rietumos izveidojās jauns marksisma paveids, kurš psihoaktīvajām vielām atvēlēja zināmu lomu pasaules revolūcijas īstenošanā. Gan pirms, gan it īpaši pēc Otrā pasaules kara šie “Jaunie kreisie” (reizēm saukti par neomarksistiem, Rietumu marksistiem, citkārt arī par kultūrmarksistiem) centās izstrādāt tādu sabiedrības teoriju, kuras pamatā joprojām bija hēgelisks marksisms, tomēr talkā tika ņemtas arī psihoanalīzes, socioloģijas un eksistenciālisma atziņas, kuras paredzēja atkāpes no ļeņinismam raksturīgā dialektiskā materiālisma. Saskaroties ar boļševisma brutalitāti un strādniecības nosacīto vienaldzību pret marksistu intelektuāļu solījumiem, Jaunie kreisie pievērsās to sabiedrības varas struktūru analīzei un kritikai, kas apspiestos ļaudis bija savaņģojušas “viltus apziņas” stāvoklī, neļaujot saskatīt viņu patiesās intereses. Kā galvenais ideoloģijas starpnieks un nesējs nu tika uzlūkota nevis vienkārši politekonomiskā iekārta, bet gan kultūra kopumā.[18]

Jauno kreiso attieksmi pret psihoaktīvajām vielām lieliski raksturo Frīdriha Nīčes tēze: “Ja cilvēks vēlas atbrīvoties no nepanesamas apspiešanas sajūtas, viņš var lietot hašišu.”[19] Šādā skatījumā psihoaktīvo vielu lietošana tiek pielīdzināta brīvībai jeb emancipācijai. Pirmo ieguldījumu psihotropo vielu ideoloģizācijā deva Franfurtes skolas – ietekmīgas Rietumu marksisma institucionālās bāzes – agrīnais pārstāvis Valters Benjamins. Viņa eklektiskā revolucionārā mācība ienesa marksismā svaigas vēsmas, meklējot veidus, kā likt sociālās dzīves “kolektīvajām tehnoloģijām” darboties saskaņā ar jaunu asociatīvo kompleksu. Benjamins pats lietoja hašišu un uzskatīja, ka šāda veida halucinogēnā pieredze veicina jaunas īstenības radīšanu. Savukārt radikālas izmaiņas cilvēka apziņā ir revolūcijas priekšnosacījums.[20] Tā kā ebreju misticisma iespaidā Benjamins mēdza Mesijas pēkšņo ienākšanu pasaulē saistīt ar pasaules atpestīšanu no netaisnības, apspiestības un varmācības, t.i., kapitālisma, viņš izteica domu, ka šo savienošanos ar cilvēka dziļākajā būtībā apslēpto “Mesijas dzirksti” varētu sekmēt revolucionārs delīrijs. Revolūcija kā noslēpumains notikums atklātos tikai hašiša radītās halucinācijās.[21]

Benjamins izšķīra divus intoksikācijas veidus. Viens no tiem bija kolektīvā apreibināšanās, ko izraisa kapitālisma industrializētā realitāte, bet otrs – personīga intoksikācija kā pretinde vai “pretfantoms” kolektīvajam reibumam.[22] Benjamins kapitālismu uzskatīja par mītisku, aizšifrētu pasaku realitāti. Hašišs viņam darbojās kā atslēga, lai atklātu kapitālisma noslēpumus un tā radītās kolektīvās intoksikācijas spējas. Šādā veidā toksīns kalpotu cilvēka kritiskā prāta radikalizācijai.[23] Benjamina pasaules izmainīšanas teorijā redzama saistība ar sufiju praktizēto ekstātisko stāvokli hašiša kontemplācijas rituālos. Rituāls darbojas kā Mesijas dzirksts atmodināšanas stimulators pēkšņas revolucionāras atklāsmes gūšanai. Lai gan uz klasiskā marksisma fona Benjamina atziņas bija ļoti ekscentriskas, atsevišķi to elementi ietekmēja tālāko Jauno kreiso kultūrkritiku.

Viens no ievērojamākajiem Rietumu marksisma pārstāvjiem bija Herberts Markūze. Viņaprāt, cilvēka racionalitāte apspiež viņa vēlmes un baudas. Cilvēki, pēc viņa domām, nevar izbaudīt brīvību, jo tiem ir jāuzvedas saskaņā ar “protestantisko darba ētiku”. Markūze redzēja konservatīvo un tradicionālo dzīves veidu kā libidinālās, erotiskās enerģijas nomācējus. Cilvēkus priecējošās baudas ir aizstājis atsvešināts darbs – ražošana tehnoloģiskās racionalitātes vārdā. Bauda (Erots) savukārt cilvēku atbrīvo, atceļ atsvešinātību un atkal apvieno ar patieso “Es” – cilvēka vēlmēm, priekiem un spēju “spēlēties”. Ar spēlēšanos viņš domāja spēju iesaistīties neteleoloģiskā, uz sasniegumu vai mērķi neorientētā darbībā. Atraisot Erota spēkus, cilvēki, viņaprāt, varēs izveidot sabiedrību, kurā “vēlmes un vajadzības var apmierināt bez atsvešināta darba”. Markūze uzskatīja, ka psihodēliska pieredze var palīdzēt atbrīvoties no mērķtiecīgas ražošanas uzspiestās binaritātes – dalījuma subjektā un objektā, prātā un instinktos, kungos un kalpos. Psihoaktīvo vielu lietošanu nosaucot par “ceļojumu”, Markūze rakstīja: “[S]abiedrība visu tās locekļu uztverei uzspiež vienādu informācijas nesēju. Mūsdienu dumpinieki saista atbrīvošanos ar parastās, sakārtotās uztveres izšķīdināšanu. “Ceļojums” ietver sabiedrības izveidotā Ego iznīcināšanu. (..) Revolūcijai jābūt vienlaikus uztveres revolūcijai, kurai sekos sabiedrības materiālā un intelektuālā pārbūve, veidojot jauno estētisko vidi. Apziņa par šādas uztveres revolūcijas nepieciešamību jauna jūtīguma gūšanai, iespējams, ir patiesības kodols psihodēliskajos meklējumos.” Markūze gan piebilda, ka šāda psihodēliska uztveres atjaunošana sevi neattaisno, ja tās izsauktā “mākslīgā paradīze” apslāpē kapitālisma sagrāvei vajadzīgo revolucionāro enerģiju.[24]

Lai izprastu apreibinošo vielu revolucionāro lomu Jauno kreiso spriedumos, jāpievērš uzmanība ievērojamā Rietumu marksisma teorētiķa Antonio Gramši ieviestajam “kultūras hegemonijas” nojēgumam. Viņaprāt, valdošā sabiedrības šķira – buržuāzija – varu nostiprina ar kultūras institūciju palīdzību, savas kultūras un morāles normas un ekonomisko ieinteresētību apveltot ar dabiskuma, universalitātes un neizbēgamības oreolu. Marksistu kritikai ir jāatmasko šīs slēptās, netiešās varas tehnoloģijas kā mākslīgi sociālie konstrukti. Kultūra ir tikai vēl viena – toties prominenta – kundzības forma.[25] Kultūrkritiķa revolucionārā prakse paredz šo slēpto šķiriskās varas spēļu atmaskošanu un alternatīvas kultūras konstruēšanu, kas vairotu apspiestās grupas šķirisko apziņu. Šādu intelektuāļu cīņu pret “buržuju hegemoniju” Gramši nosauc par “pasīvo revolūciju” jeb “revolūciju bez revolūcijas”. Veiksmīga pasīvā revolūcija notiek gadījumos, kad valdošā sabiedrības šķira absorbē pakļauto šķiru prasības un uzskatus pakāpenisku institucionālo reformu ceļā, radikālismu “normalizējot”. Šeit kapitāla pārvirzēm atvēlēta mazāka loma. Lielāka uzmanība pievērsta pilsoniskās sabiedrības pārbūvei ar izglītības un atslēgas institūciju palīdzību.[26] Vēlāk Gramši sekotāji “kultūras hegemonijas” ietvaros skatīja ne tikai šķiras, bet arī rases un dažādu minoritāšu jautājumus.[27]

Balstoties šajās idejās, “kultūras hegemonijas” ideja šodien tiek izmantota arī cīņās par marihuānas legalizāciju. Piemēram, tiek apgalvots, ka marihuānas aizliegšana nav balstījusies tās kaitīgumā. To, tieši pretēji, esot izsaukusi rasistiska nepatika un ksenofobiski aizspriedumi pret meksikāņu migrantiem. Ar zinātniskiem pētījumiem šādu teoriju, protams, nav iespējams pamatot.[28] Marihuānu pasniedz kā holistiskas augu izcelsmes zāles un atpūtas līdzekli. Vadoties pēc šīs teorijas, mūsdienu kreisie uzskata, ka tieši minoritāšu stigmatizācijai esot bijusi liela loma kaņepju legalizācijas centienu aizkavēšanā ASV.[29]

Kaņepju “atbrīvojošās” psihoaktīvās īpašības joprojām ieņem būtisku vietu mūsdienu kreiso ideoloģijā. Par to liecina pētījumi par psihoaktīvo kaņepju pielietojumu cīņā pret valdošajām represīvajām dzimumu normām. Piemēram, 2019. gadā veikts pētījums ar nosaukumu “Dzimuma normas, lomas un attiecības kanabisa lietošanas modeļos: darbības jomas pārskats”. Pētījuma ievadā norādīts, ka “Dzimumu binaritāte, kas ir tradicionāli izveidojusies dzimumu hierarhija, mūsdienās ir kļuvusi daudzdimensionāla un sarežģītāka un dzimuma normas ir kļuvušas dinamiskas, iekļautas sociālo grupu sociālajā, kultūras un politiskajā kontekstā”. Marihuānas lietošana raksturota kā “dzimuma normu pārskatīšanas vai graušanas paveids”.

Pētījumā, kurš veikts ar Kanādas pusaudžiem, zēni izteicās, ka kaņepju lietošana varētu būt saistīta ar androgīnām vērtībām. Salīdzinot ar citu vielu lietošanu, tā var būt alternatīvs un maigāks veids, kā “parādīt vīrišķību”. Piemēram, daži zēni apgalvoja, ka viņi dod priekšroku kaņepju lietošanai, nevis alkoholam, jo tā esot “laimīga narkotika”, kas ļaujot viņiem runāt godīgi un būt atvērtiem savām emocijām. Turpretī par alkohola lietošanu zēni paskaidroja, ka tas sekmējot skarbākas vīrišķības izpausmes. Līdzīgi pētījumā secināts, ka “kanabisa lietošanu ietverošā vīrišķība” apvieno divas ideoloģijas. Viena no tām esot tradicionālās vīrišķības forma, kurai ir tendence veicināt apreibinošu vielu izmantošanu, vardarbību un seksismu, bet otra ir vīrišķības forma, kas apvieno dzimtes (angļu val. gender) vienlīdzības ideoloģiju ar atslābināšanos, rotaļām, jautrību un dzīves neuztveršanu pārāk nopietni. Pētījums par alkohola un kaņepju lietošanu meiteņu vidū Apvienotajā Karalistē un ASV secināja, ka tas ir veids, kā aktīvi “veikt dzimuma lomu kontroli”, ar to pretojoties “hegemoniskām normām”. Šādā veidā būtu iespējams mainīt uzskatu, ka alkohola vai narkotiku lietošana ir sievietēm neraksturīgs uzvedības modelis. Pētījuma autori uzsver meiteņu aktīvo lomu lēmumu pieņemšanā par alkohola un kaņepju lietošanu. Šāda aktīvā loma novēršot nepareizas asociācijas ar apreibinošo vielu lietošanu, piemēram, to uztverot kā novirzi, “nesievišķīgu uzvedību” vai psiholoģisku traumu izraisītu rīcību.[30]

2020. gada pētījumā “Kvalitatīvs pārskats par kanabisa stigmām aizlieguma mijkrēslī” minēts, ka strukturālās stigmas sabiedrībā varot būt arī ideoloģiskas. Tas vērojams gadījumos, kad sabiedrības kultūras vērtības darbojas, lai apspiestu “nonkonformistus”. Tam piemērs esot tāda kultūras norma kā heteroseksisms, saskaņā ar kuru sabiedrībā visiem jābūt heteroseksuāliem, bet seksuālo minoritāšu izpausmes esot nenormālas un zemāk vērtējamas. Strukturālo stigmu izveidē tiek vainots ASV kapitālisms, kuru esot izraisījusi protestantiskā darba ētika. Sabiedrības vairākumā valdot pārliecība, ka apmierinājums ir jāsasniedz tikai ar smagu darbu, un tiekot atbalstīts uzskats, ka intoksikācija kavē produktivitāti. Šāda attieksme nepamatoti stigmatizējot kanabisa lietošanu.[31]

Kā redzams, mūsdienu ideoloģiskās nostādnes visai precīzi atbilst Jauno kreiso formulētajai teorijai un mērķiem. Turklāt marihuānas lietošanu šajā kontekstā lielākoties aplūko ideoloģizētā veidā, ignorējot reālus sabiedrības veselības apdraudējumus. Tas vedina domāt, ka patiesībā mūsdienu kreiso partiju politiķi marihuānas legalizāciju zināmā mērā uzskata par sociālās inženierijas metodi savu mērķu sasniegšanai.

[1] Hui-Lin Li, “An Arch & Hist Account of Cannabis in China”, EconomicBotany, 28, 4, 1974, pp. 437–448.

[2] P. T. Furst, Flesh Of the Gods, Illinois: Waveland Press Inc, 1990, p. 225.

[3] M. D. Merlin, “Archaeological Evidence for the Tradition of Psychoactive Plant Use in the Old World”, Economic Botany, 57, 3, 2003, p. 313.

[4] G. G. Nahas, “Hashish in Islam. 9th to 18th Century”, Bull. N.Y. Acad. Med., 58, 9, 1982, pp. 814–815.

[5] P. T. Furst, Flesh Of the Gods, Illinois: Waveland Press Inc, 1990, p. 222.

[6] G. G. Nahas, “Hashish in Islam. 9th to 18th Century”, Bull. N.Y. Acad. Med., 58, 9, 1982, pp. 816–819.

[7] L. Kamienski, Shooting Up A Short History of Drugs and War, New York: Oxford University Press, 2016, pp. 51–53.

[8] P. T. Furst, Flesh Of the Gods, Illinois: Waveland Press Inc, 1990, p. 228.

[9] L. Kamienski, Shooting Up A Short History of Drugs and War, New York: Oxford University Press, 2016, p. 53.

[10] T. Mckenna, Food of the Gods, New Yourk: Bantam, 1993, p. 84.

[11] W. W. Willoughby, “Opium As International Problem”. Pieejams: https://www.druglibrary.org/schaffer/history/e1920/willoughby.htm.

[12] H. Khan, “Hashish, Sufism and Modernity”. Pieejams: https://www.dawn.com/news/1414141.

[13] “Cannabis: How British Laws Around the Drug Have Evolved”. Pieejams: https://theconversation.com/cannabis-how-british-laws-around-the-drug-have-evolved-98579.

[14] W. Emboden, Narcotic Plants, New York: MacMillan Publishing Co. Inc, 1979, p. 56.

[15] S. Maisto, M. Galizio, G. Connors, Drug Use and Abuse (4th ed.). Belmont, California: Wadsworth Publishing, 2003, pp. 426–428.

[16] E. M. Brecher E. M. “Marijuana and Alcohol Prohibition”. Pieejams: https://www.druglibrary.org/schaffer/library/studies/cu/cu55.html.

[17] “Marihuana Tax Act as Passed of 1937”. Pieejams: https://www.druglibrary.org/schaffer/hemp/taxact/mjtaxact.htm.

[18] Pieejams: https://www.britannica.com/topic/Frankfurt-School

[19] D. Pendell, Plant Vowers, Poisons and Herb Craft, San Francisco: Mercury House, 1995, p. 194.

[20] D. I. Bjelič, Intoxication, Modernity, and Colonialism, Portland: Palgrave MacMillan, 2016, p. 7.

[21] Y. Ginzburg, “The Messianic Spark in the Jewish Soul”. Pieejams: https://blogs.timesofisrael.com/the-messianic-spark-in-the-jewish-soul/

[22] D. I. Bjelič, Intoxication, Modernity, and Colonialism, Portland: Palgrave MacMillan, 2016, p. 26.

[23]Ibid., p. 76.

[24] H. Marcuse, An Essay on Liberation, Boston: Beacon Press, 2000, pp. 36–37.

[25] J. James, “The Pleasure Principle Meets the Performance Principle: Gary Numan, Marcuse, and Neoliberalism”. Pieejams: https://www.its-her-factory.com/2012/08/the-pleasure-principle-meets-the-performance-principle-gary-numan-marcuse-and-neoliberalism.

[26] A. Petridis, “Youth Subcultures: What are They Now?”. Pieejams: https://www.theguardian.com/culture/2014/mar/20/youth-subcultures-where-have-they-gone

[27] L. Artz, “Cultural Hegemony and Racism”. Pieejams: https://www.researchgate.net/publication/281937286_Cultural_Hegemony_and_Racism

[28] I. Campos, “Mexicans and the Origins of Marijuana Prohibition in the United States”. Pieejams: https://www.journals.uchicago.edu/doi/pdfplus/10.1086/SHAD3201006

[29] A. Halperin, “Marijuana: Is It Time to Stop Using a Word With Racist Roots?” Pieejams: https://www.theguardian.com/society/2018/jan/29/marijuana-name-cannabis-racism

[30] N. Hemsing, L. Greaves, “Gender Norms, Roles and Relations and Cannabis-Use Patterns: A Scoping Review”. Pieejams: https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC7037619.

[31] M. Reid, “A Qualitative Review of Cannabis Stigmas at the Twilight of Prohibition”. Pieejams: https://jcannabisresearch.biomedcentral.com/articles/10.1186/s42238-020-00056-8

Marihuānas lietošanas vēsture un legalizācijas problēmas. 2. daļa

Marihuānas ietekme uz cilvēku fizisko un garīgo veselību

Marihuāna ir viena no visvairāk ļaunprātīgi izmantotajām narkotikām pasaulē. Var rasties priekšstats, ka marihuānas legalizācija dažās valstīs ir garantija tās drošumam, tomēr tā uzskatīt ir maldīgi. Augiem, tāpat kā dzīvniekiem, ir īpašības, kas tos savvaļā aizsargā. THC (tetrahidrokanabinols) ir kaņepes auga aizsargmehānisms, kurš saindē auga lietotāju, viņam uzņemot organismā toksisku vielu. Jebkura viela, kas apreibina, izraisa fizioloģiskas izmaiņas. Tā var radīt atkarību, veicinot cilvēku vēlēšanos lietot šo vielu pat tad, ja tā viņiem nodara kaitējumu. Lai gan kaņepe ir “dabiska”, tas nenozīmē, ka tā ir nekaitīga. Dabā sastopami pietiekami daudzi indīgi augi, kuri ir “dabiski”, taču tie var būt kaitīgi. Žāvētu lapu un pumpuru dedzināšana un dūmu ieelpošana plaušās noteikti nav “dabiska” un, tāpat kā cigarešu smēķēšana, kaitē veselībai. Runājot par kaņepju medicīnisko izmantošanu, jāatzīmē, ka augs satur vēl vienu ķīmisku vielu, kuras saīsinājums ir CBD (kanabidiols). Tieši to visbiežāk piemin, spriežot par kaņepju medicīnisku izmantošanu. Atšķirībā no THC, minētā viela neizraisa reibumu un halucinācijas. Tās medicīniskie ieguvumi joprojām tiek pētīti, tāpat kā metodes kaņepju augu audzēšanai ar augstu CBD un zemu THC saturu medicīniskām vajadzībām.[1]

Marihuāna ir tāda pati narkotika kā opijs vai kokaīns. Un, tāpat kā citām psihoaktīvajām vielām, tai ir blaknes. Kad cilvēks ieelpo kaņepju dūmus, viņš parasti izjūt psihotropo efektu dažu minūšu laikā. Tiešās sajūtas – paātrināta sirdsdarbība, vājināta koordinācija un līdzsvars, “sapņains”, nereāls prāta stāvoklis – sasniedz savu kulmināciju pirmajās 30 minūtēs. Šīs īslaicīgās sekas parasti izzūd pēc divām līdz trim stundām, taču var turpināties arī ilgāk. Tas ir atkarīgs no lietošanas apmēra, THC iedarbības un citu maisījumam pievienoto zāļu klātbūtnes. Tā kā marihuānas lietotājs ieelpo vairāk dūmu un tur tos sevī ilgāk nekā smēķējot parastās tabakas cigareti, šāda vielas uzņemšana negatīvi ietekmē plaušas. Cilvēkam, kurš regulāri smēķē marihuānu, var būt tādas pašas elpošanas ceļu slimības kā tabakas smēķētājiem. Šīm personām var būt regulārs klepus, bieži hroniska bronhīta simptomi un biežākas saaukstēšanās. Regulāri smēķējot marihuānu, tā var izraisīt patoloģiskus plaušu un elpceļu darbības traucējumus. Marihuānas lietošanas mentālās sekas ir vienlīdz smagas. Regulāriem marihuānas smēķētājiem ir sliktāka atmiņa un garīgās spējas nekā nelietotājiem. Nesenos pētījumos par jauniešiem, kuri smēķē marihuānu, tika atklātas novirzes, kas saistītas ar emocijām, motivāciju un lēmumu pieņemšanu. Marihuānas lietošana pusaudžu smadzenēs var pasliktināt uztveres spēju, atmiņu, mācīšanās funkcijas un izraisīt inteliģences koeficienta samazināšanos. Arī pētījumi ar dzīvniekiem liecina, ka hroniska THC iedarbība agrīnā dzīves posmā noved pie problēmām veikt specifiskus mācīšanās un atmiņas uzdevumus un izraisa paliekošus kognitīvos traucējumus.[2]

Medicīniskās marihuānas mīts

Vairāk nekā divpadsmit ASV pavalstis un Kolumbijas apgabals ir legalizējuši marihuānas lietošanu medicīniskiem mērķiem, taču saskaņā ar federālajiem likumiem marihuāna joprojām ir nelegāla. Tas nozīmē, ka marihuāna ASV joprojām nav pilnvērtīgas zāles, lai gan dažas no ķīmiskajām vielām, kas atrodamas marihuānā, var tikt pārveidotas par medikamentiem. Lai saprastu, kāpēc marihuāna pati par sevi nav zāles, nepieciešams aplūkot procesu, kā medikamenti tiek apstiprināti ASV. Visas zāles ASV ir jāapstiprina Pārtikas un zāļu pārvaldei (FDA). Tā ir valdības aģentūra, kas ir atbildīga par to, lai zāles būtu drošas, efektīvas un to iespējamie ieguvumi būtu lielāki par iespējamām kaitīgām sekām. Tas prasa rūpīgu zinātnisku pārbaudi. Ja zāles neatbilst FDA standartiem, tās neapstiprina un tās nevar izrakstīt vai pārdot kā zāles. Marihuāna nav FDA apstiprināts medikaments. Reizēm, smēķējot marihuānu, cilvēki gūst īslaicīgu atvieglojumu no dažu slimību simptomiem, tomēr šāda marihuānas lietošana nepadara tās par zālēm. Marihuāna nav izgājusi FDA apstiprināšanas procesu, kas pierādītu, ka tās ieguvumi ir lielāki par riskiem.[3] FDA līdz šim arī nav apstiprinājusi nevienu marihuānas mārketinga pieteikumu par dabisku kaņepju produktu kādas slimības vai stāvokļa ārstēšanai. Aģentūra ir apstiprinājusi vienu no kaņepēm iegūtu produktu Epidiolex, kura sastāvā ir CBD (kanabidiols), taču tas neizraisa apreibinošu efektu. Apstiprinātas arī trīs zāles, kuru sastāvā ir cilvēku veidots, sintētisks THC – Marinol (dronabinols), Syndros (dronabinols) un Cesamet (nabilons). Šie apstiprinātie zāļu produkti ir recepšu medikamenti, pieejami no licencēta veselības aprūpes sniedzēja.[4]

Pētnieki parasti uzskata, ka tādi medikamenti, kuros izmanto attīrītas ķīmiskas vielas, kas iegūtas no kaņepju sastāvdaļām rūpnīcā, ir terapeitiski daudzsološāki, nekā visa kaņepes auga vai tā neapstrādāto ekstraktu lietošana. Zāļu izstrāde no tādiem botāniskiem līdzekļiem kā kaņepju augi rada daudz problēmu. Botāniskie līdzekļi var saturēt simtiem nezināmu, aktīvu ķīmisku vielu. Var būt grūti izstrādāt produktu ar precīzām un konsekventām šo ķīmisko vielu devām. Zālēm ir jābūt ar skaidri definētām un izmērāmām sastāvdaļām, kas ir vienādas katru reizi, kad cilvēks lieto attiecīgo devu. Tas nozīmē, ka vienā tabletē jābūt tādam pašam zāļu daudzumam kā nākamajā. Marihuānas gadījumā tas nav iespējams. Marihuānas smēķēšana rada arī citas problēmas, kuras saistītas ar smēķēšanas nelabvēlīgo ietekmi uz veselību un THC izraisītajiem kognitīvajiem traucējumiem. Papildu bažas par medicīnisko marihuānu rada tas, ka ir maz zināms par ilgtermiņa ietekmi uz cilvēkiem ar veselības un vecuma neaizsargātību – gados vecākiem pieaugušajiem vai cilvēkiem ar vēzi, AIDS, sirds un asinsvadu slimībām, sklerozi vai citām neirodeģeneratīvām slimībām. Neskatoties uz to, aizvien vairāk valstu legalizē marihuānas vai tās ekstraktu izsniegšanu cilvēkiem ar dažādām medicīniskām problēmām.[5] Medicīniskās marihuānas legalizācija ir pamatota iepriekš minētajos gadījumos, kad FDA bija apstiprinājusi neapreibinošus vai sintētiski iegūtus kaņepju produktus kā zāles. Savukārt gadījumos, kad pavalstu likumdevēji legalizē FDA neapstiprinātas dabiskās marihuānas lietošanu, tas nav savienojams ar rūpēm par cilvēku veselības uzlabošanu.

Vērtējot FDA neapstiprinātas dabiskās marihuānas legalizāciju medicīniskām vajadzībām, nākas secināt, ka galvenais mērķis šāda veida marihuānas legalizācijā ir politiski motivēta marihuānas normalizācija – proti, lai tā jebkurā formā tiktu uztverta kā zāles un tādā veidā sagatavotu ceļu rekreatīvās marihuānas lietošanas legalizācijai. Praksē visbiežāk tā arī notiek. Vispirms tiek nepamatoti legalizēta dabiskā marihuāna “medicīniskajām vajadzībām”. Notiekošais atbilst iepriekš minētajai Gramši “pasīvās revolūcijas” metodei, pēc kuras politiskus mērķus sasniedz pakāpeniskas normalizācijas kompromisu ceļā. Šādu pieņēmumu par izteiktu politisku motivāciju var veikt, arī ņemot vērā marihuānas īpašo lomu kreisi orientētu politisko kustību iecerēs.

Rekreatīvās marihuānas legalizācija

Lai analizētu rekreatīvās marihuānas lietošanas ietekmi uz sabiedrību, esmu izvēlējies ASV Kalifornijas pavalsti, kurā rekreatīvā marihuāna ir legalizēta kopš 2016. gada. Kalifornijā marihuānas lietotāju daudzums pieaugušo vidū periodā no 2018. līdz 2019. gadam ieskaitot ir sasniedzis 20,06 %.[6] Tas ir būtiski vairāk par vidējo rādītāju pasaulē. Salīdzinājumam – pēc Apvienoto Nāciju Organizācijas datiem 158,8 miljoni cilvēku visā pasaulē lieto marihuānu; tas ir nedaudz vairāk par 3,8% no visiem planētas iedzīvotājiem.[7]

Nozīmīgākais pretarguments rekreatīvās marihuānas legalizācijai ir tās ietekme uz veselību. Legalizācijas pretinieki apgalvo, ka marihuānas lietošana var izraisīt iepriekš jau minētās veselības problēmas, arī plaušu vēzi, sirds un asinsvadu slimības un garīgās veselības traucējumus. Turpretī legalizācijas atbalstītāji apgalvo, ka, padarot atpūtas marihuānu likumīgu, valsts un pašvaldības var iekasēt nodokļus par kaņepju produktiem, tādējādi gūstot ieņēmumus par valdības pakalpojumiem. Legalizācijas pretinieki iebilst, ka visus marihuānas legalizācijas radītos ienākumus valsts budžets varētu zaudēt ar lietotāju un atkarīgo ārstēšanu. 2020. gadā Kalifornijas budžets ieņēma $1,031,879,926 no marihuānas nodokļiem. Šie ieņēmumi tika tērēti šādi – vispirms tie sedza regulēšanas un pētniecības izmaksas, 60% novirzīja narkotiku apkarošanas programmām, kas paredzētas bērniem, 20% tērēja vides programmām un 20% tērēja sabiedrības drošībai. Kā redzams, legalizācijas atnestie ienākumi netiek novirzīti slimo un atkarīgo personu ārstēšanai.[8] Nav pieejama arī precīza statistika, cik liela daļa no pavalsts līdzekļiem tiek tērēta tieši no marihuānas atkarīgu personu ārstēšanai. Vienīgais atskaites punkts priekšstata gūšanai ir marihuānas nodokļu ieņēmuma kopējā daļa pavalsts budžetā, kas kopumā ir 214.8 miljardus dolāru liels. Tātad ieņēmumi no marihuānas nodokļiem sastāda apmēram 0,5% no kopējā pavalsts budžeta. Var secināt, ka tā nav būtiski liela budžeta daļa un šos līdzekļus varētu iegūt arī citā veidā, kas nestimulētu cilvēku intoksikāciju.[9] Kalifornijas pavalsts veselības programmu kopējais budžets (2020–2021) sastāda ap 26,7 miljardus dolāru. Tomēr, neskatoties uz ieņēmumiem no marihuānas nodokļiem, pavalstij šajā periodā draud veselības programmu apturēšana 800 miljonu dolāru apmērā. Tas nozīmē, ka papildu nodokļu ieņēmumi nav devuši gaidīto atdevi un medicīnas programmu īstenošana ir maz ko ieguvusi, jo līdzekļu joprojām trūkst.[10]

Marihuānas legalizācijas pretinieki apgalvo, ka legalizācija palielinās lietotāju daudzumu jauniešu vidū un marihuāna darbojas kā vārti, kas paver iespēju lietotājiem eksperimentēt un kļūt atkarīgiem no citām narkotikām. Šādi apgalvojumi ir pamatoti. Pēc rekreatīvās marihuānas legalizācijas 2016. gadā novērojams būtisks marihuānas lietošanas pieaugums Kalifornijas pusaudžu vidū. Tas ir negaidīts, ņemot vērā pastāvīgo marihuānas lietošanas lejupslīdes tendenci laikā pirms legalizācijas. Pētnieki novērojuši ievērojamu marihuānas lietošanas izplatības pieaugumu gandrīz visās skolēnu demogrāfiskajās grupās laikā no 2017. līdz 2018. mācību gadam un no 2018. līdz 2019. mācību gadam pēc legalizācijas. Pastāvīgo lietotāju skaits palielinājies par 18% un iepriekšējo 30 dienu lietotāju skaits palielinājies par 23%. Kopējais pieaugums bija vienmērīgs arī starp demogrāfiskajām grupām ar vēsturiski viszemākiem marihuānas lietošanas rādītājiem.[11]

Marihuāna nereti kalpo kā pirmais solis uz citām narkotikām. Pētījumos ir pierādīts, ka pusaudžu un jauniešu (līdz 24 gadu vecumam) smadzeņu attīstībai ir galvenā loma funkciju izpildē un uzvedības kontrolē, bet marihuāna var mainīt pusaudžu gēnu ekspresiju un izmainīt šos galvenos neirotiskās attīstības posmus. Marihuāna kaitīgi ietekmē pusaudžu smadzeņu nobriešanu. Attiecīgi var rasties paliekoši defekti, kas rada ievainojamību pret, piemēram, opioīdu iedarbību un atkarību.[12]

Turpretī rekreatīvās marihuānas legalizācijas atbalstītāji uzskata, ka tad, kad izklaidei domātā marihuāna tiks legalizēta, likumsargi un krimināltiesību amatpersonas varēs veltīt vairāk laika cīņai ar citiem noziegumiem. Marihuānu legalizējot, tikšot likvidēts melnais tirgus un tirgots labākas kvalitātes produkts, kas ražots atbilstoši valdības regulācijām. Praksē ne viss ir tik vienkārši. Kalifornijas likums nosaka, ka personas, kuras ir 21 gadu vecas vai vecākas, var turēt īpašumā līdz 28,5 gramiem marihuānas ziedu un līdz 8 gramiem marihuānas koncentrāta. Turklāt pieaugušajiem privātajā dzīvesvietā ir atļauts audzēt līdz sešiem kaņepju augiem. Kā redzams, šāda likuma redakcija paredz sodus par lielāka marihuānas apjoma turēšanu un audzēšanu. Līdz ar to policijai joprojām ir pietiekami daudz darba. Legalizācijas blakusefekts ir arī apstāklis, ka nav iespējams izšķirt, vai personas īpašumā esošā marihuāna ir legāla vai nelegāla. Tas savukārt rada problēmas izmeklēšanā. Tas arī stimulē daudzus cilvēkus iegādāties lētāko – nelegālo marihuānu mazos apmēros, jo, tā kā tā nav atšķirama no legālās, par tās turēšanu īpašumā nesoda.[13]

Neskatoties uz legalizāciju, marihuānas melnais tirgus turpina darīt savu. To stimulē apstāklis, ka melnajā tirgū nav jāievēro sarežģītas legālā biznesa regulācijas un nav jāmaksā nodokļi no ienākumiem. Kalifornijā ir arī pilsētas un novadi, kas nav apstiprinājuši valsts licencētas tirdzniecības vietas, – tur ir tikai melnais tirgus. Melnā tirgus dalībniekiem pastāv nopietni juridiski riski, arī apcietināšana un produkta konfiskācija. Kalifornijas Kaņepju kontroles birojs 2019. gadā konfiscēja gandrīz 24 tonnas nelegālo kaņepju, kuru vērtība bija gandrīz 133 miljoni USD. No savas puses Federālā Narkotiku apkarošanas aģentūra ziņoja, ka 2019. gadā Kalifornijā tā konfiscējusi 3,19 miljonus augu, kas tika kultivēti ārpus telpām un telpās, likvidējusi gandrīz 2000 āra un iekštelpu audzēšanas vietas, konfiscējusi apmēram 100 tonnas pārstrādātas marihuānas un veikusi 1567 arestus. Saskaņā ar BDS Analytics un Arcview Market Research aplēsēm Kalifornijā 2019. gadā melnā tirgus marihuānas pārdošana 2019. gadā 8,7 miljardu dolāru apjomā ievērojami pārsniedza legālās marihuānas pārdošanas apjomu 3,1 miljarda dolāru apmērā.[14] Lielākajai daļai cilvēku, kuri vēlētos iekļauties legālajā biznesā, iespēja piedalīties nepastāv. Šķēršļi iekļūšanai ir pārāk lieli. Izmaksas valsts regulāciju izpildei un atļauju iegādei ir augstas. Savukārt nelicencētajiem veikaliem nav jāmaksā par valsts un vietējām atļaujām, un viņi var pārdot marihuānu daudz lētāk, jo tie no klientiem neiekasē marihuānas nodokļus. Gluži likumsakarīgi atšķirība nelegālās marihuānas cenā var sasniegt pat 45 procentus no legālās marihuānas cenas.[15]

No šiem faktiem jāsecina, ka policijas darbs nav palicis būtiski mazāks un nelegālais bizness, lai gan samazinājies, tomēr joprojām ir gandrīz trīs reizes lielāks nekā legālais. Vienīgais relatīvais ieguvums šajā ziņā ir tas, ka cilvēki netiek aizturēti par likumā atļauto marihuānas devu turēšanu īpašumā. Taču šķiet, ka tas ir drīzāk politisks ieguvums. Personām, kuras lieto marihuānu, šādā veidā tiekot mazināta “sociālā stigma”, kura atbilstoši kreisā progresīvisma postulātiem bieži saistīta ar citiem sociālās nevienlīdzības avotiem. Līdz ar to legalizācija it kā mēģina spert soli tuvāk sabiedrībai, kurā paredzēta brīva marihuānas lietošana un arī lietošana ikdienā, turklāt tāda lietošana, kuru neskar “sociālā stigma”. Šādā ideoloģiskā kontekstā ir arī saprotams, ka no represīvu dzimuma hegemonisko normu likvidācijas viedokļa marihuānu atzīst par derīgu. Kā iepriekš redzējām, pētījumos pierādīts, ka tā ir feminizējoša viela, kas maina uzvedību no “toksiskās vīrišķības” struktūras virzienā uz centru. Kreisi noskaņotie politiķi, šķiet, uzskata, ka, pieaugot marihuānas lietotāju skaitam, var panākt straujākas izmaiņas sabiedrībā un radīt jaunu nākotnes sabiedrību. Acīmredzami šo ieguvumu skata kā svarīgāku par sabiedrības, jo īpaši jauniešu, intoksikācijas fizioloģiskajām blaknēm.

Eiropā un Rietumu civilizācijā kopumā nav izveidojušās vēsturiskas kultūras tradīcijas psihotropo kaņepju vielu izmantošanā. Jāšaubās, vai mūsdienās novērojamā mehāniskā svešu kultūras tradīciju pārnešana novedīs pie labiem rezultātiem – jo īpaši tāpēc, ja slikto vēsturisko pieredzi ar masveida marihuānas lietošanu citās kultūrās neņem vērā. Vērtību un pasaules uzskatu sadursmju rezultātā Eiropas civilizācija virzās prom no savām vēsturiskajām kristietības saknēm un tās pamatvērtībām. Primitīvas narkotiku prakses, kuru pamatā ir ideja par intoksikācijas brīdī iegūtu savienošanos ar kādiem “augstākiem spēkiem”, aizstāj kristietības garīgo tradīciju un lūgšanu praksi ar neaptumšotu prātu. Cīņa par marihuānas legalizāciju reizē ir cīņa pret kristietību un Rietumu tradicionālajām vērtībām, kuras traucē izveidot iecerēto jauna veida sabiedrību.

Tomēr nav pamata uzskatīt, ka legālo narkotiku sabiedrība būs pilnīgas brīvības sabiedrība. Vēsturiskā pieredze un medicīnas zinātne liecina, ka universāla, trivializēta marihuānas lietošana nenovedīs pie vispārējas “apgaismības” vai lielākas cilvēku vienlīdzības un solidaritātes. Tā drīzāk aizvedīs cilvēkus prom no reālās pasaules lēta viltojuma ilūzijā. Savukārt neizdevušos sociālās inženierijas eksperimentu cena parasti ir ļoti augsta. Vai būtu vērts to maksāt?

[1] “The Truth About Marijuana”. Pieejams: https://www.drugfreeworld.org/drugfacts/marijuana.html.

[2] “Facts about Marijuana and Marijuana Abuse”. Pieejams: https://tnd.usc.edu/wp-content/uploads/2020/04/Marijuana-Facts_FINAL.pdf.

[3] “The Myth of “Medical Marijuana””. Pieejams: http://52.42.165.187/headsup.qa.scholastic.com/manage_articles/the-myth-of-medical-marijuana.html.

[4] “FDA and Cannabis: Research and Drug Approval Process”. Pieejams: https://www.fda.gov/news-events/public-health-focus/fda-and-cannabis-research-and-drug-approval-process.

[5] “Marijuana Research Report: Is Marijuana Safe and Effective as Medicine?” Pieejams: https://www.drugabuse.gov/publications/research-reports/marijuana/marijuana-safe-effective-medicine.

[6] “Percentage of U.S. Adults that have Used Cannabis Within the Past Year From 2018 to 2019, by State”. Pieejams: https://www.statista.com/statistics/723822/cannabis-use-within-one-year-us-adults.

[7] “The Truth About Marijuana”. Pieejams: https://www.drugfreeworld.org/drugfacts/marijuana/international-statistics.html.

[8] C. Bieber, “Marijuana Tax Revenue: A State-by-State Breakdown”. Pieejams: https://www.fool.com/research/marijuana-tax-revenue-by-state.

[9] “List of U.S. State Budgets”. Pieejams: https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_U.S._state_budgets.

[10] “The 2020–21 Spending Plan”. Pieejams: https://lao.ca.gov/Publications/Report/4281.

[11] A. Beadle, “Teens in California Are Consuming More Cannabis Following Legalization, Study Finds”. Pieejams: https://www.analyticalcannabis.com/news/teens-in-california-are-consuming-more-cannabis-following-legalization-study-finds-312966.

[12] A. R. Williams, “Cannabis as a Gateway Drug for Opioid Use Disorder”. Pieejams: https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC7359408.

[13] “California Marijuana Laws”. Pieejams: https://potguide.com/california/marijuana-laws.

[14] W. Richter, “California Cannabis Tax Revenues Soar as Industry Gets Going, But Black Market Still Dominates”. Pieejams: https://wolfstreet.com/2020/08/19/california-cannabis-tax-revenues-soar-a-big-industry-tries-to-get-going-above-ground.

[15] S. Alfonsi, “How Red Tape and Black Market Weed are Buzzkills for California’s Legal Marijuana Industry”. Pieejams: https://www.cbsnews.com/news/marijuana-in-california-black-market-weed-buzzkills-for-california-legal-weed-industry-60-minutes-2020-08-02.

Dārgā Latvijas tiesu vara !

Vai arī man jūs tagad jāsauc par likumdevēja varu? Rakstu, lai vaicātu, vai tiesa, ka tagad divi vīrieši varēs juridiski nostiprināt savas “ģimenes” attiecības un tikt valsts atzīti par “ģimeni”?

Šis man ir ļoti aktuāls jautājums. Esmu vīrietis, taču līdz pat šim brīdim, 37 gadu vecumam, man nav izdevies izveidot noturīgas attiecības ar sievieti ģimenes veidošanai. Tagad esmu uzzinājis, ka patiesībā Satversmē un sociālajā realitātē ar vārdu “ģimene” ir domāts kaut kas tāds, ko man nemaz nebūtu grūti izveidot, jo sieviete tam vairs nav nepieciešama. Šis te “kaut kas”, ko, ja pareizi saprotu, var izveidot divi vīrieši bez nevienas sievietes, paģērē no valsts īpašu aizsardzību un gādību. Tāpēc esmu ļoti ieinteresēts noskaidrot šīs attiecību formas būtību.

Šo vēstuli es rakstu, lai pārliecinātos, ka es neizdaru lielu kļūdu un nesabojāju savu vai kāda cita vīrieša dzīvi, cerēdams, ka mēs varēsim kļūt par to, par ko mēs īstenībā nevaram kļūt un par ko mums nekādi valsts labumi nepienāksies. Man jau daudzus gadus ir noturīgas, cieņpilnas, mīlošas un draudzīgas attiecības ar citiem vīriešiem. Zinu, ka daži no viņiem attiecībās ar sievietēm ir tādi paši neveiksminieki vai nemākuļi kā es. Esmu jau apvaicājies, un, izdzirdēdams par jauno Satversmes interpretāciju, viens no maniem draugiem ir gatavs mūsu attiecības turpināt nākamajā fāzē un veidot jaunā parauga ģimeni.

Rakstu šo vēstuli, jo mani māc šaubas, vai valsts no manis nesagaida kaut ko, ko es nevēlos darīt un kas būtu manu cieņu aizskaroši. Proti, vai gadījumā valsts nesagaida no manis, ka es stājos seksuālos sakaros ar savu topošās “ģimenes” partneri?

Ja var ticēt mūsu pārliecībām par sevi, mūsu dziņām un ieradumiem, abi esam heteroseksuāli. Ne man, ne manam draugam vīrieši seksuālu interesi neizraisa. Vai tiesa, ka viena dzimuma pāra “ģimenē” līdzīgi kā īstā ģimenē seksuālā orientācija nav pamata pazīme? Ja reiz īstā ģimenē vīra vai sievas seksuālajai orientācijai nav nozīmes, seksuālajai orientācijai taču nevajadzētu neko nozīmēt arī viena dzimuma pāra “ģimenē”, vai ne? Ja tomēr tai ir nozīme, tad vai no tā neizriet, ka valsts diskriminē mani un manu draugu pēc seksuālās orientācijas attiecībā pret tādiem viena dzimuma pāriem, kuriem ir, Satversmes tiesasprāt, pareizā orientācija? Ja teiksiet, ka tā nav diskriminācija, tad vai gadījumā nesanāk, ka valsts aktīvi propagandē, ka divi viena dzimuma draugi, kuriem neveicas ar pretējo dzimumu īstas ģimenes izveidošanai, var iegūt viņiem citādi nepieejamos labumus, mainot savu seksuālo orientāciju? Vai jums šķiet, ka tāds bija Satversmes (un citu Latvijas Republikas likumu, kuros minēta ģimene) autoru un grozītāju nodoms, runājot par iedzīvotāju grupām, kuras valsts īpaši aizsargā? Ja tomēr ir tā, kā man liekas, proti, ka īstā ģimenē to veidojošo partneru seksuālajai orientācijai nav nozīmes, tad domāju, ka nav nekādu šķēršļu, lai es ar savu draugu nodibinātu “ģimeni” un pieprasītu no valsts attiecīgu atzinību un aizsardzību.

Ar šo cerīgo domu es nodzīvoju dažus mēnešus. Taču tad mani sāka mākt sirdsapziņas pārmetumi. Esmu domājis tikai par sevi un neesmu ņēmis vērā apsvērumus, kuru dēļ valstij vispār vajadzētu runāt par kaut kādu cilvēku savienību aizstāvību. Un, lai cik ilgi es domātu, tā arī nespēju tikt skaidrībā, kāpēc gan valsts būtu ieinteresēta tādu savienību aizstāvēšanā kā manis iecerētā ar manu īpašo draugu. Ko gan mēs tādu īpašu valstij dotu vai savā nodabā aizdomīgu darītu, ka valstij būtu kāda īpaša darīšana jaukties, tajā pašā laikā nejaucoties mūsu attiecībās ar citiem draugiem? Un cik lielā mērā mūsu īpašās attiecības būtu atšķirīgas no mūsu attiecībām ar citiem vīriešiem sabiedrībā – citiem mūsu kopīgiem draugiem? Ar ko gan jebkurš divu, trīs un vairāk tuvu, kopā dzīvojošu, kopā nākotni plānojošu draugu pulciņš atšķiras no mūsējā, izņemot ar to, ka mēs esam apņēmušies viens otru saukt par īsto partneri un tā nesauksim nevienu citu? Kāpēc valsti tas interesē? Ja valsti interesē pēc iespējas vairāk darba roku nez no kurienes sadabūtu bērnu aprūpei, kāpēc lai neļautu arī trīs vīriešu grupai veidot “ģimeni”? Skaidrs, ka trīs pāri roku spēs daudz vairāk paveikt bērna labā. Ja mums izveidojas trīs vīriešu kopība, vai nesanāk tā, ka valsts īstenībā diskriminēs vienu no mums, kuram neatradīsies vieta divgalvu “ģimenē”?

Man šķiet, ka Satversmes tiesa ir atvērusi slūžas, tāpēc ir grūti atrast loģiskus apsvērumus, kuru dēļ bez diskriminācijas “ģimeni” varētu liegt izveidot jebkādai divu un vairāku cilvēku kombinācijai. Kāpēc valstij būtu jāinteresējas par tik vispārīgu savienību formu? Vai nebūtu vērtīgāk valsts līdzekļus un uzmanību koncentrēt to īpašo savienību aizstāvībā, kurās dabiski rodas bērni un kurās bērnam ir vislielākās izredzes uz māti un tēvu, no kuru miesas viņš nācis?

Jauna ģimene sākas ar vīrieša un sievietes savienību. Vīrieša un sievietes savienība nav vienkārši divu cilvēku kopība. Tā ir divu atšķirīgu dzimumu cilvēku savienība. Pa vienam no katra dzimuma. Viens vīrietis un viena sieviete. Divi vīrieši, kuri nav asinsradinieki, neveido ģimeni nevis tāpēc, ka viņi ir kaut kādā ziņā nepilnīgi vai mazāk cienījami. Viņi neveido ģimeni tāpēc, ka starp viņiem diviem nav nevienas sievietes. Bet tieši vienu vajag! Un, ja mums būtu tikai divas sievietes, tad viņas arī nevarētu izveidot jaunu ģimeni, jo starp viņām nebūtu neviena vīrieša. Ja jums ir tikai gurķis, tad nevar uztaisīt gurķu un tomātu salātus. Tā nav gurķu vai tomātu diskriminācija. Tā ir gurķu un tomātu salātu nodalīšana no cita veida salātiem.

Medijpratība kā tikums

Oksfordas vārdnīca 2016. gadā par gada vārdu izvēlējās jēdzienu pēcpatiesība (post-truth).[1] Ar šo vārdu apzīmē apstākļus, kuros objektīvi fakti ir mazāk nozīmīgi un ietekmīgi sabiedrības viedokļa veidošanā nekā apelēšana pie emocijām un personiskās pārliecības.

Iedziļinoties pēcpatiesības jēdziena būtībā, sākumā derētu noskaidrot, kādas ir emociju un personiskās pārliecības attiecības ar patiesību. Gan emocijas, gan personiskās pārliecības ir īstas, taču problēma slēpjas tajā, ka tās var būt maldinošas – pretējas tam, ko vēsta fakti. Ne velti pie vārda “pārliecība” mēdz piekabināt īpašības vārdu “personiskā”.

Ir divi jēdzieni – “patiesība” un “īstenība”. Lai gan patiesībai vajadzētu sakrist ar īstenību, tās ne vienmēr pārklājas, jo īstenība ietver visu esošo, arī maldus. Īstenība ir plašāka par patiesību. Taču pie patiesības nevar nonākt nekā citādi, kā vien raugoties īstenībā. Tāpēc īstenību nedrīkst ne noliegt, ne ignorēt, bet censties saprast. Patiesība ir nozīmīgāka par īstenību, jo patiesība ir pareizs īstenības atspoguļojums.

Par viltus ziņu ietekmi un neuzticēšanos objektīvajai realitātei raksta filozofs un Hārvarda Universitātes pasniedzējs Lī Makintairs savā grāmatā Post-Truth (2018).[2] Viņaprāt, lai arī ne visi ir lasījuši 20. gadsimta otrās puses domātājus, ideja, ka patiesības monopols vairs nepieder “oficiālajai” zinātnei, ir pakāpeniski izplatījusies ārpus akadēmiskās vides.

Viltus ziņu ielokā pie patiesības nonākt nemaz nav tik vienkārši. Ir jāapbruņojas gan ar pacietību, gan nerimstošu zinātkāri, jo bieži vien ir jāpaiet ilgākam laikam, lai patiesība nāktu gaismā.

Britu režisora Adama Kērtisa dokumentālā filma Hipernormalizācija (2016) aplūko tendenci, kurā valstu amatpersonas un mediji plašākai sabiedrībai piedāvā vienkāršotus vai pat maldinošus sarežģītu politisku problēmu izskaidrojumus. Pieminēšu tikai divus gadījumus. Pirmais būtu: ASV valdības ieinteresētība veicināt iedzīvotāju ticību citplanētiešiem un lidojošajiem šķīvīšiem, lai veiksmīgi noslēptu pieaugošo spiegošanas lidmašīnu skaitu 1960. gados.[3] Otrs būtu ASV 2011. gada lēmums iebrukt Lībijā, lai “novērstu vardarbību un noziegumus pret civiliedzīvotājiem”. Kā vēlāk pēc rūpīgas izmeklēšanas atzina Amnesty International, publikācijas presē un politiķu izteikumi par Lībijas zvērībām pret neaizsargātiem civiliedzīvotājiem un masu izvarošanām nebalstījās faktos. Izmeklēšanā tām neizdevās atrast nekādus pierādījumus. Gala ziņojumā tika secināts, ka “daudzu Rietumu plašsaziņas līdzekļu atspoguļojums jau no paša sākuma ir rādījis ļoti vienpusīgu skatījumu uz notikumu attīstību, atspoguļojot protesta kustību kā pilnīgi miermīlīgu un liekot domāt, ka režīma drošības spēki slepkavoja neapbruņotus piketētājus”.[4]

Arī Latvijas iedzīvotāji nav bijuši pasargāti no patiesības relativizācijas vienkāršotas komunikācijas vārdā, un tas ir raisījis neuzticību oficiālajām varas iestādēm. Līdz ar to viltus ziņas un “alternatīvie fakti” ir kļuvuši konkurētspējīgi. Piemēram, jau vairākus mēnešus darbojas ziņu kanāls “BrīvvalstsTV”, kurš iepazīstina ar, viņuprāt, patiesību par Covid-19 vakcīnām un valdības plāniem attiecībā uz valsts iedzīvotājiem. Šim raidījumam dažādos medijos seko ap 20 000 iedzīvotāju. “BrīvvalstsTV” vizuāli ir veidots līdzīgs LTV1 ziņu sižetiem, jo šāda forma nenoliedzami rada skatītājos pārliecību par piedāvātā satura patiesumu. Šī “citādāku ziņu” kanāla pastāvēšana šķiet īpaši zīmīga, jo nesen dienaskārtībā ir atgriezusies versija par Covid-19 vīrusa izcelsmi Ķīnas laboratorijā.[5] Atgādināšu, ka iepriekš šo versiju uzskatīja par tīru sazvērestības teoriju un tās paušanu aktīvi cenzēja tādi jaudīgi sociālie tīkli kā Facebook.

Ko mums par neuzķeršanos uz šaubīgām ziņām mācītu medijpratības speciālisti? Viens no ieteikumiem ir vienmēr pārliecināties, vai apgalvojumus pauž jomas eksperts, vai šim cilvēkam ir izglītība attiecīgajā nozarē un vai viņš tajā strādā. Tas ir ieteikums paļauties uz izglītību ieguvušu autoritāti. Cits ieteikums ir izvērtēt, kāda ir informācijas paudēja motivācija. Taču abiem šiem ieteikumiem nav tiešas un nesaraujamas saistības ar patiesības uzzināšanu. Nepatiesu informāciju var sniegt arī jomas eksperts vai augstu amatu ieņemošs cilvēks, un patiesību var pastāstīt arī savtīgi noskaņots cilvēks. Ja pilsonis domā, ka valstī pie varas ir nekompetenti vai manipulatīvi cilvēki ar savtīgām interesēm, tad šādā gadījumā viņa kritiskā domāšana izpaudīsies alternatīvu patiesības avotu meklējumos, kuri rezonē ar viņa iekšējām sajūtām.

19. gadsimta britu filozofs Džons Stjuarts Mills bija pārliecināts, ka ikviens sabiedrības loceklis iegūst no runas brīvības, ieskaitot tos, kuri gribētu šo brīvību ierobežot. Runas brīvība veicina zināšanu paplašināšanos, bet zināšanu paplašināšanās ir vispārējs labums. Viņš nedomāja, ka cilvēki varētu vēlēties atteikties no šī labuma kādu citu iemeslu dēļ, kurus tie uzskata par svarīgākiem. Taču, ļaujot brīvi runāt visiem, kuriem ir, ko teikt, neizbēgami paplašinās sabiedriskās telpas piepildītība ar nereti pretrunīgu informāciju. Gan patiesu, gan nepatiesu. Lai gan runas brīvība ir ļoti svarīgs ieguvums un labums, tā savu maksimālo efektu sasniedz tikai tad, ja cilvēks ir spējīgs atšķirt patieso no nepatiesā. Šī izsijāšanas spēja ir noteikta prasme, ko var apgūt un padarīt par noturīgu sava rakstura iezīmi. Runas brīvība un viedokļu plurālisms savu patieso apveidu un jēgu iegūst, uzlūkojot medijpratību kā sava veida tikumu.

Būtu svarīgi saprast, vai tās metodes, kuras šobrīd tiek mācītas kā kritiskās domāšanas pamats, vispār palīdz attīstīt šo spēju. Kāds gan cits būtu kritiskās domāšanas un medijpratības pareizas lietošanas rezultāts, ja ne cilvēka atziņa, ka ne visa īstenība ir patiesība, lai cik pievilcīgi tā nebūtu iesaiņota? Diemžēl šķiet, ka izglītojošie ieteikumi bieži vien ir ne tik daudz vērsti uz prāta attīstīšanu, kā uz bezdomu paklausības veicināšanu. Netiek risināta cilvēku nespēja atšķirt patiesību no meliem, bet notiek izmisīgi mēģinājumi risināt šīs nespējas sekas, ierobežojot dezinformatoru darbību un liedzot runas platformas. Taču patiesa atziņa būtu, ka patiesības monopols nepieder nevienam un to savā reizē var pateikt gan bērns, gan cilvēks bez augstākās izglītības, gan jomas eksperts, gan politiķis. Tieši tāpēc runas brīvība ir tik svarīga un uzturama.

2020. gadā veiktajā Latvijas Zinātnes Padomes pētījumā “Latvijas mediju ekoloģija: Ceturtās industriālās revolūcijas izraisīto pārmaiņu analīze” 51% aptaujas respondentu atbildēja, ka parasti spēj atpazīt, kura informācija medijos ir uzticama un kura – tendencioza vai safabricēta.[6] Savāktā statistika gan nepalīdz uzzināt, cik no šiem cilvēkiem, kuri tā uzskata, tiešām to spēj.

Labs veids, kā likt noticēt teiktā patiesumam, ir cieši savīt patiesību ar dažādām fantāzijām tā, lai tās vairs nebūtu atšķetināmas. Šādas nevērīgas attieksmes pret patiesību sekas varam redzēt, aplūkojot kādu nesenu, sabiedrību satricinošu notikumu Tukumā.

2021. gada 23. aprīlī ziņās parādījās raksts ar nosaukumu “Tukumā, iespējams, noticis naida noziegums”. Rakstā bija lasāms, ka, iespējams, homofobisku motīvu dēļ aizdedzināts kāds vīrietis un ziņas par to sniedzis cietušā draugs. Papildu informācija kādu brīdi netika sniegta, jo policija saprotami atturējās no slēdziena pirms visu apstākļu noskaidrošanas. Tā radās vieta un laiks dažādiem pieņēmumiem, kuru sensācijas ķeršanas nolūkā izmantoja arī mediji. Homofobisko motīvu ticamību pastiprināja nevalstiskās organizācijas “Mozaīka” aktīva iesaistīšanās un pārliecinātais tonis; tika arī vākti līdzekļi cietušajiem.[7] Nepārbaudītu pieņēmumu rezultātā kristīgās konfesijas un konservatīvos politiķus bez vilcināšanās pasludināja par šī baisā notikuma cēloni.[8] Pirms vēl apstākļi bija noskaidroti, izdevās cilvēku prātos nostiprināt faktu, ka Latvijā cilvēki tiek dzīvi sadedzināti savas seksuālās orientācijas dēļ. Pēc pāris nedēļām izrādījās, ka šis gadījums ne tuvu nesniedz pārliecinošu pamatu šādai atziņai. Tukuma gadījums skaidri parādīja, ka pat izglītotiem cilvēkiem ar augstu sociālo statusu medijpratības tikuma praktizēšanā var paslīdēt kāja – tiem pašiem, kuri dienu no dienas plašai sabiedrības grupai inkriminē krišanu pēcpatiesības “BrīvvalstsTV” valgos, pārmetot ļaušanos kādām emocijām, aizspriedumiem vai priekšlaicīgiem secinājumiem.

Atskatoties uz notikušo, rodas interesanti jautājumi. Vai ir nepieciešams reaģēt uz iespējami nenotikušo tā, it kā tas būtu noticis, ja visi izturas tā, it kā tas būtu noticis? Vai Latvijā vēl ir nozīme tam, kas ir un kas nav patiesība, un vai cilvēks ir vai nav vainīgs, pirms viņa vaina ir tikusi pierādīta? Manuprāt, pret vēlmi tūlītēji reaģēt ir jāizturas, cik vien iespējams, piesardzīgi, jo tādā gadījumā mēs viegli atsakāmies no īstenības un sākam dzīvot iedomu un pieņēmumu pasaulē.

Turklāt, kā rāda pieredze, pat iesaistoties iedomu pasaules radītajās diskusijās, tas neatrisina problēmu pēc būtības. Cilvēki nav gatavi dzirdēt argumentus un apsvērumus, kuri ir pretēji viņu iekšējai pārliecībai. LELB arhibīskaps Jānis Vanags par šo notikumu uzrakstīja ļoti cilvēcīgas pārdomas, kuras sākās ar vārdiem: “Tāpat kā vairums cilvēku, es šobrīd par to domāju un runāju kā par noziegumu”. Viņš izteica līdzjūtību cietušajiem un apliecināja, ka šādam uzbrukumam nav nekāda attaisnojuma.[9] Lai gan daļa inteliģentās sabiedrības šo vēstījumu uztvēra ļoti pozitīvi (arī raksta autore), netrūka tādu, kuriem ar to nepietika vai kuri vēlējās ko citu. Sociālajos tīklos izskanēja arvien jaunas un jaunas prasības “uzņemties atbildību par noziegumu”. Daļa vēlējās, lai šāds teksts nebūtu tapis un lai “baznīca nelien cilvēku dzīvēs”.

Pāris dienas pēc konkrētāku apstākļu noskaidrošanas pamanīju arī kādas attālas paziņas Facebook izteikto līdzjūtību par homofobisko uzbrukumu Normundam ar pievienotu viņa fotogrāfiju. Mani tas pārsteidza, jo zināju, ka šī Grieķijas pilsone nav saistīta ar Latviju un pavisam noteikti nezina latviešu valodu. Es viņai aizrakstīju, paskaidrojot, ka izmeklēšana vēl turpinās, bet tas, visdrīzāk, nav tāds noziegums, kā viņa to pasniedz. Saņēmu atbildi, ka viņai par “naida noziegumu” pastāstījis kāds draugs un viņa ierakstu publicējusi, jo minoritāšu tiesības uzskata par ļoti svarīgām. Vai visiem cilvēkiem, kuri nepārbaudot noticēja pirmajām ziņām, pēc tam tika pastāstīts par jaunajiem izmeklēšanā iegūtajiem faktiem?

Turklāt neizskatās, ka žurnālistu attieksmē pret publicējamo saturu šajā lietā kaut kas varētu mainīties. Ziņu portāls LSM pirms pāris dienām publicēja rakstu ar nosaukumu. “Naida noziegumus pret LGBT attaisno pat ar reliģisku pārliecību”. Nosaukums maldīgi mudina domāt par homofobiju kā reliģiskās pārliecības sastāvdaļu, kaut arī pašā rakstā šī atziņa parādās tikai vienā īsā teikumā. Raksts noslēdzas ar Denisa Hanova komentāru par Juridiskās komisijas lēmumu noraidīt deputāta A. Judina grozījumus diviem likuma pantiem, kuri saistīti ar naida noziegumiem. “Visi tie,” apgalvo Hanova kungs, “kuri kurina naidu, arī politiķi, ir bijuši klāt tajā kioskā”.[10] Saprotams, ka tas ir teikts tēlaini, taču vēlme, lai par nodarīto kaitējumu atbild neiesaistītas personas, ir atpazīstama.

Viens no iemesliem, kāpēc pēcpatiesībai raksturīga balstīšanās uz personisko pārliecību, varētu būt cilvēkam piemītošās zināšanas par cita veida patiesu apgalvojumu pastāvēšanu – proti, zināšanas ne tikai par konstatējamiem faktiem, bet arī – un galvenokārt – paša pārliecības jau uztverot kā sākotnēji dotus un drošticamus faktus, kuri balsta visu turpmāko slēdzienu ķēdi. Arī Tukuma traģēdijas gadījumā konservatīvo apsūdzētāji jau iepriekš zināja, ka otra puse ir vainīga. Šī konservatīvo vainas konstatācija līdz ar to drīzāk balstījās pašu apsūdzētāju dedzīgā pārliecībā, nepamatotā uzskatā vai emocionālā vērtējumā, nevis faktiskā īstenībā. Šādu negodprātīgu notikušā lasījumu attiecīgi var interpretēt kā medijpratības netikumu, kas ar laiku, nesastopot pretestību (visbiežāk no cieto faktu jeb īstenības puses), var kļūt par nelāgu ieradumu.

Aplūkosim ar medijpratību šķietami nesaistītu apgalvojumu, ka cilvēka mērķis ir pilnīgota tikumīga dzīve, kas ietver nelokāmu turēšanos pie patiesības. Iesākumā svarīgi būtu saprast, kādā veidā var nonākt pie šādas dzīves. Izglītības psihologs un Hārvarda Universitātes pasniedzējs Viljams Perijs 20. gadsimta vidū izstrādāja tā saukto “Perija shēmu”,[11] pētot koledžas studentu tikumisko un spriestspējas attīstību. Šajā sistēmā koledžas studenta attīstība studiju procesā aprakstīta un iedalīta 9 sekojošos posmos:

Vienkāršais duālisms
Pirmais posms. Studenta domāšana notiek kategorijās balts/melns. Skolotājs māca pareizās atbildes. Skolotāja autoritāte netiek apšaubīta. Mācīšanās nozīmē iemācīties no galvas.
Otrais posms. Students pamana novirzes no absolūtā, taču uzskata, ka nevis autoritāte nezina pareizo atbildi, bet tas ir autoritātes uzliktais pārbaudījums – atrast pareizo atbildi.

Saliktais duālisms
Trešais posms. Students pieņem, ka eksistē izņēmumi no absolūtā, taču uzskata, ka tie ir gadījumi, kuros autoritāte vienkārši vēl nav atradusi pareizo atbildi. Studenta uzticēšanās autoritātei saglabājas.
Ceturtais posms. Students saprot, ka arī autoritāte var kļūdīties. Gadījumos, kad students netiek galā ar relatīvisma radīto nedrošību, iespējama studenta atkāpšanās un atgriešanās iepriekšējā stāvoklī. Šajā gadījumā students iemācās attaisnot izņēmuma gadījumus un tos pielāgot autoritātes sniegtajām atbildēm. Mācīšanās nozīme – spēlēt pēc autoritātes radītajiem noteikumiem.

Relatīvisms
Piektais posms. Students saprot, ka absolūtas atbildes pastāv tikai atsevišķos gadījumos. Visas zināšanas, arī tās, kuras zina autoritāte, ir relatīvas un kontekstuālas. Viedokļi pastāv atrauti cits no cita, tie nav sakārtoti nekādā hierarhijā. Nevienu viedokli nevar noraidīt, un katram ir tiesības uz savu viedokli.
Sestaisposms. Students saprot, ka pilnīgi visas zināšanas ir nedrošas, tāpēc ir nepieciešams izdarīt izvēli, uzņemoties ētiskas saistības. Arī šajā posmā iespējama atkāpšanās – relativitātes noliegšana un bēgšana no saistību uzņemšanās.

Saistības (ētiskā sistēma)
Septītais posms. Students pieņem lēmumu par konkrētu tikumiskos apsvērumos balstītu dzīvesveidu.
Astotaisposms. Students pēta gan pašu ētisko sistēmu, gan to, kādas ir sekas viņa izvēlētajam dzīvesveidam.
Devītaisposms. Students nostiprina šos paradumus, un tie kļūst par viņa identitāti.

Kā redzam, aprakstītais ceļš no duālas domāšanas līdz relatīvismā balstītai domāšanai tikai noslēguma posmā noved pie stingras turēšanās pie tikumiskām atziņām. Perijs jau tolaik secināja, ka koledžas līmenī “studenti reti uzrāda domāšanu, kāda izveidojas pēc post-kontekstuālas relatīvisma domāšanas”. Mani māc dziļas šaubas, vai mūsdienu izglītības sistēmā novērojamās izmaiņas vispār veicina jauniešu attīstību šajā virzienā.

Taču izglītības uzdevums būtu ne tikai sagatavot studējošos arvien mainīgākam darba tirgum, bet arī veicināt viņu tikumisko pilnīgošanos, kas nav atraujama no godprātīgiem spriedumiem – arī tad, ja tie ir personīgi neizdevīgi. Bez šādas pilnīgošanās iegūtajām zināšanām nav jēgas un tās pat var nodarīt kaitējumu. Ne izglītības sistēma, ne mediji iedzīvotājus nemudina tikt pāri sestajam Perija shēmas attīstības posmam. Ja šajā posmā turklāt vēl tiek nojaukta izpratne par faktu leģitimitāti, tad gan faktus, gan arī izpratni par pareizo un nepareizo aizstāj mainīgas individuālas izjūtas un vēlmes.

Perija izveidotais modelis mums māca, kādā veidā attīstās patiesību meklējošs prāts. Nepietiek ar paļaušanos uz autoritātēm, jo arī tās var maldināt. Ja cilvēks neatklāj nepieciešamību pēc godaprāta un stāvēšanas patiesībā, viņš turpina atrasties relatīvā stāvoklī un kādas īstenības daļas noliegumā. Tikai neatlaidīgs un uz saistībām gatavs prāts ir gatavs neatkāpties, saskaroties ar neskaidrām pozīcijām un komplicētiem jautājumiem, un doties cauri šai miglai. Tikai tad pirmais meklējumu loks ir noslēdzies. Cilvēks ir brīvs no aklas paļaušanās uz autoritāšu spriedumiem, un izpratne par tikumību viņu mudina ieņemt aktīvu dzīves pozīciju un turpināt uzdot jautājumus. Viņu nemulsina viltus ziņas un viņš uz tām nereaģē pārsteidzīgi tikai tāpēc, ka tās manipulē ar tādām spēcīgām emocijām kā bailes, dusmas vai aizvainojums. Citiem vārdiem sakot, pat ziņas nav iespējams sakarīgi izlasīt, ja trūkst tikuma.

[1] https://languages.oup.com/word-of-the-year/2016

[2] https://mitpress.mit.edu/books/post-truth

[3] https://www.nytimes.com/1997/08/03/us/cia-admits-government-lied-about-ufo-sightings.html

[4] https://www.independent.co.uk/news/world/africa/amnesty-questions-claim-gaddafi-ordered-rape-weapon-war-2302037.html

[5]https://unherd.com/2021/06/beijings-useful-idiots/?=frbottom ; skat arī: https://www.bbc.com/news/world-asia-china-57268111

[6] https://www.lsm.lv/raksts/zinas/medijpratiba/uzlabojusies-dazi-latvijas-iedzivotaju-medijpratibas-raditaji.a345559/

[7]https://twitter.com/lgbt_mozaika/status/1385627662278963215

[8]https://www.tvnet.lv/7233153/par-slepkavibas-meginajumu-tukuma-atbildiba-jauznemas-latvijas-politikiem-un-baznicai

[9] https://www.delfi.lv/news/versijas/janis-vanags-manas-domas-par-to-kas-notika-tukuma.d?id=53147121

[10] https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/naida-noziegumus-pret-lgbt-attaisno-pat-ar-religisku-parliecibu.a408277/?fbclid=IwAR3bxmcJMYD6bmh2H-1mZWvDw8gvAY7pvoCEzOidoSE39W1D08QCDj4cB6M

[11] http://perrynetwork.org/?page_id=2

Atvadu vārdi, kas neļauj sērot, bet atzīst zaudējumu (klausies arī Audiorakstos)

Fragments no britu vēsturnieka, domātāja un literāta sera Rodžera Skrūtona (1944–2020) grāmatas Kā būt konservatīvam? tulkojuma, kurš šī gada otrajā pusē iznāks apgādā “Kodoka”.

Mēs stāstām sev mierinošus stāstus par pagājušo laiku nevainību un lolojam vēlmi ieritināties pagātnē – tikai pielabotā pagātnē, no kuras drūmās daļas ir rūpīgi izgrieztas. Bet tad, kad pamostamies, mēs sērojam par sapņa zaudēšanu.

Šai tieksmei mums nevajadzētu pilnībā pretoties. Mums, tieši pretēji, vajadzētu atzīt zaudējumus, lai tos labāk panestu. Domāju, ka tas jo īpaši attiecas uz reliģijas zaudēšanu. Romantisma un pēcromantisma laikmeta domātāji ticības pasauli ir aplūkojuši no skatpunkta ārpus tās un kopā ar Viktorijas laika dzejnieku Metjū Ārnoldu klausījušies

…melanholiskajā, garajā, zūdošajā dārdoņā,
Kas atkāpjas, nakts vēja dvašā
Lejup gar drūmajiem, plašajiem pasaules nostūriem
Un kailajiem oļiem.

Un viņus, tāpat kā dzejnieku Ārnoldu, ir tvērusi piepeša apjauta, pēkšņs atklājums, ka kaut kas būtisks drīz izzudīs un tā vietā būs mokošs tukšums.

Dzejoli “Duvras pludmale” Ārnolds uzrakstīja 1867. gadā, un viņa pārdomas par kristīgās ticības izzušanu iekrāso angļiem ļoti raksturīga melanholija. Tas ir mēģinājums, kurš nav līdz galam samierinājies ar zaudējumu, neticības un zinātniskās skepses pasauli ietilpinot anglikāņu kultūras gotiskajā ietvarā. Divdesmit gadus vēlāk Nīče darbā Cilvēciskais, pārlieku cilvēciskais, šķietami metoties vienā laivā ar zinātniskajiem ateistiem, atzina milzīgo morālo traumu, kas mūsu civilizācijai jāpiedzīvo līdz ar kristīgās ticības atkāpšanos. Ticība nav vienkārši papildinājums mūsu parasto uzskatu klāstam. Tā ir pārveidojošs prāta stāvoklis – noteikta attieksme pret pasauli, kas sakņojas mūsu sabiedriskajā iedabā un maina visu uztveri, jūtas un uzskatus.

Atšķirība starp Ārnoldu un Nīči ir atšķirība starp diviem zaudējuma veidiem. Ārnolds zaudē kristīgo ticību ticības uzbūvētā pasaulē, kurā viss reliģiskās kopienas ārējais ietērps paliek savā vietā. Nīčem ticības zaudējums ir absolūts zaudējums – ne tikai iekšējas pārliecības, bet arī ārējo ticības simbolu zaudēšana, kas Nīčem bija tikai sentimentāli nieciņi. Nīče nākotnē paredz jaunu pasauli, kurā cilvēciskos iedibinājumus vairs nesaturēs kopā dievbijīgi ieradumi un svētas doktrīnas; tie būs izārdīti un pāršūti no varasgribas raupjā, nepakļāvīgā auduma. Dzejniekam Ārnoldam ticības zaudēšana ir personiska traģēdija, kas jānožēlo, bet jāslēpj. Nīčem ticības zaudēšana ir eksistenciāla pārveide, kas jāpieņem un jāapstiprina, jo pasaule vairs nepieļauj citu iespēju. Šo abu attieksmju pretstats ir vērojams arī mūsdienās, kad zinātniskie optimisti pievienojas Nīčem, sveicot mūsu atbrīvošanos no dogmu važām, un kultūras pesimisti pievienojas Ārnoldam viņa klusajās skumjās.

Lai kāda būtu mūsu nostāja, nākas atzīt Ārnolda tālredzību, ar kādu viņš paredzēja to, ko Nīče pats no sevis slēpa, proti:

…krēslojošs līdzenums
Pilns neskaidras cīņas un bēgšanas trauksmes,
Kur, naktij iestājoties, saduras neko nesaprotoši karaspēki.

Grūti noliegt, ka šīs vārsmas precīzi pravietoja sekojošo bezdievības gadsimtu. Nīče rakstīja laikā, kad šaubas un skepse vēl joprojām bija sava veida izlaidība un kad neticība vēl nebija izplatījusies tālu ārpus augsti izglītotu cilvēku loka. Retrospektīvi vērtējot, Nīčes slavas dziesmas “brīvajam garam”, pārcilvēkam un varasgribai liecina par nespēju saskatīt, kas varētu notikt, ja šīs lietas nonāktu mazāk saprātīgās galvās nekā viņējā.

Reliģija nav kaut kas tāds, kas ar cilvēku atgadās; reliģija arī nerodas kā empīriskas izpētes vai intelektuālas diskusijas slēdziens. Tā ir kaut kas, kam cilvēks pievienojas, kam pievēršas vai ar ko piedzimst. Kristīgās ticības zaudēšana nenozīmē tikai šaubas par Dieva esamību, iemiesošanos vai pestīšanu, kas iegūta pie krusta. Tā ietver atkrišanu no kopienas, pārstāšanu būt “locekļiem Kristū”, kā saka svētais Pāvils, pirmējās “būšanas mājās” pieredzes zaudēšanu. Visas reliģijas šajā ziņā ir līdzīgas, un tāpēc tās ir tik skarbas pret ķeceriem – jo ķeceri pretendē uz priekšrocībām, kuras sniedz dalība kopienā, bet citādi pieder pie citām kopienām.

Tas nenozīmē, ka reliģija nav nekas vairāk, kā vien kopienas locekļu saites. Reliģija nozīmē arī doktrīnu, rituālus, dievkalpojumus un lūgšanas. Tā nozīmē Dieva, visa esošā radītāja, vīziju un transcendentālās realitātes zīmju un atklāsmju meklējumus. Tā nozīmē izjūtu, ka pastāv svētais, neaizskaramais, sakramentālais un attiecīgi zaimojošais. Un daudzos gadījumos tā nozīmē arī cerību uz dzīvi nākamajā mūžībā. Visi šie reliģijas aspekti izaug no kopienas locekļa pieredzes un arī bagātina šo pieredzi. Reliģiskā kopiena sevi nodrošina ar visaptverošu pasaules uzskatu, kuru papildina rituāli un ceremonijas, kas apliecina šīs kopienas kā sociāla organisma esamību un pieprasa tiem vietu pasaulē.

Tādējādi ticībai nepietiek ar ērtām paražām un nekromantiskiem mājas dievu rituāliem. Tā tiecas uz kosmiska mēroga izskaidrojumu un galīgo teodiceju. Attiecīgi zinātnes konkurējošais uznāciens tai met sejā izaicinājumu. Lai arī reliģija ir sociāls fakts, tā tiek pakļauta tīri intelektuālam atspēkojumam. Un baznīcas intelektuālo pretenziju sakāve aizsāka sekularizācijas procesu, kuram bija jābeidzas ar kristīgās kopienas sakāvi – tās kopienas locekļa pamatpieredzes galīgo zaudējumu, kura divus gadu tūkstošus bija veidojusi Eiropas civilizāciju un likusi tai būt tādai, kāda tā ir.

Tāpēc ticības zaudēšana ir mierinājuma, līdzdalības un māju zaudēšana. Tā nozīmē doties trimdā no kopienas, kas cilvēku veidojusi un pēc kuras viņš varbūt vienmēr slepus ilgosies. Lielie Viktorijas laika kristietības apšaubītāji, starp kuriem dzejnieks Metjū Ārnolds bija izcilākais, nebija gatavi šādai pieredzei. Viņi mēģināja salāpīt zūdošo sociālo pasauli ar tīri cilvēcisku līdzekļu palīdzību. Un lielā mērā viņiem tas izdevās. Viņu ticības zaudējumam fonā vēl joprojām pastāvēja reliģiskā kopiena, kuras paražām viņi centās netraucēt. Viņi apdzīvoja to pašu dzīvespasauli, ko ticīgie, un redzēja pasauli kā tādu, kurā valda ticības svētā mantojuma radītas institūcijas un gaidas.

Par to liecina 19. gadsimta sekulāristu, piemēram, angļu utilitārista Džona Stjuarta Milla, franču vēsturnieka Žila Mišlē un amerikāņu dabas slavinātāja Henrija Toro teksti. Viņu redzējums ir gluži kā apzīmogots ar kopīgu un kopīgotu reliģiju; viņu pasaulē brīvais indivīds joprojām ir vairāk nekā tikai laicīgās gaismas apmirdzēts, un visu viņu tekstu slēptais mērķis ir cilvēka stāvokli padarīt cēlāku. Šādi rakstnieki ticības zaudēšanu nepiedzīvoja kā zaudējumu, jo ļoti īstā nozīmē viņi savu ticību nebija zaudējuši. Viņi bija noraidījuši dažādas metafiziskas idejas un doktrīnas, taču joprojām apdzīvoja ticības radīto pasauli – neatceļamu pienākumu, laulību, bēru un kristību pasauli, ikdienas dzīvē piedzīvotas patiesas klātbūtnes un aizgrābtu redzējumu mākslas pasauli. Viņu pasaule bija pasaule, kura plaši atzina un sabiedriski balstīja svēto, aizliegto un sakramentālo.

Tajā īsajā mirklī Duvras pludmalē Ārnolds pamanīja tukšo bezdibeni zem tās morālās kārtības, kuru viņš nepārtraukti centās lāpīt. Un viņš novērsa skatienu, atsakoties sērot par savu kādreizējo pārliecību zaudēšanu. Šis prāta stāvoklis atrada savu idealizēto izteiksmi neogotikas mākslā un tās galvenā Viktorijas laika aizstāvja Džona Raskina tekstos. Neviens nezina, vai Raskins bija īstens ticīgais, ticības atbalstītājs vai ateists, kurš dziļi pieķēries vīzijai par ticības sakārtotu sabiedrību viduslaikos. Tomēr viņa pamudinājumi ir izteikti karaļa Džeimsa Bībeles un 16. gadsimta Ierasto lūgšanu grāmatas valodā; viņa atbildi tālaika zinātnei un mākslai caurvij reliģisko meklējumu gars, un viņa ieteikumi arhitektam ir domāti “debesu Jeruzalemes” celtniecībai. Viņa aprakstītajam un slavinātajam gotiskajam stilam vajadzēja sekulārā laikmetā no jauna satvert sakrālo. Tam bija jāpiedāvā vīzija par ziedošanos un konsekrētu darbu, lai pretotos nomācošajiem rūpniecisko mašīnu ražojumiem. Utilitārā neprāta vidū tas būtu logs uz transcendenci – vietā, kurā mēs atkal varētu apstāties un brīnīties un kurā dvēseli piepildītu gaisma no aizmirstas pasaules. Neogotiskais stils gan Raskinam, gan ateistu māksliniekam un esejistam Viljamam Morisam, gan arī dievbijīgajam katoļu arhitektam Ogastusam Pjūdžinam bija mēģinājums no jauna konsekrēt pilsētu kā laicīgu kopienu, kas celta uz svētītas zemes.

Šī iecere, kuras mērķis bija atbalstīt reliģisko pasaules uzskatu, atdarinot tā ārējās zīmes, sākumā bija veiksmīga. Taču tā ļoti lielā mērā bija atkarīga no citiem – no priesteriem un skolotājiem, kuru pienākums būtu pasniegt veco reliģisko mācību ilgi pēc tam, kad intelektuālā elite tai bija zaudējusi ticību; no ģimenēm, kas savus bērnus audzinātu ticībā, spītējot pašu šaubām; un no kopienām, kas atzītu reliģiskās paražas un ceremonijas un savu skepsi turētu pa gabalu. Pētījums par Anglijas iedzīvotājiem, kas tika veikts 19. gadsimta vidū, pirms “Duvras pludmales” sacerēšanas, atklāja, ka pilsētās jau 50 procenti iedzīvotāju bija pārtraukuši apmeklēt baznīcu. Gadsimtu mijā Anglijā ticīgie bija mazākumā, un sākās procesi, kas galu galā patrieca ticības simbolus no pilsētas ielām. Pēdējo īsto gotisko katedrāli Liverpūlē sāka celt 22 gadus vecais Džailss (vēlāk sers Džailss) Gilberts Skots 1903. gadā. Ceturtdaļgadsimtu vēlāk tas pats arhitekts izstrādāja dizainu grīļīgi mūsdienu pasaulē ienākošās angļu pilsētas neilgajam, skaistajam simbolam – K2 telefona būdiņai ar klasisko apveidu (kas aizgūts no sera Džona Souna sev pašam paredzēta neoklasiskā stila sarkofāga), Bauhaus logiem un maigas sekulārās varas gaisotni, kas atgādināja vecmodīgu angļu policistu.

Agrīnie modernisti kritizēja neogotiku kā negodprātīgu arhitektūru. Ne tikai tās formas un detaļas mānījās par darbu, kāds tajās faktiski nebija ieguldīts, bet arī to garīgā nozīme bija meli – tas bija mēģinājums noliegt laicīgās sabiedrības un utilitārās kārtības īstenību. Visi turpmākie mēģinājumi atdzīvināt gotisko vai klasisko stilu un apbūvēt mūsu pilsētu ielas pēc senajiem arhetipiem, kas tās reiz bija radījuši, ir saņēmuši tādu pašu kritiku. Tomēr, godīgi sakot, šī kritika ir sekla un nepārliecinoša. To pašu nelabvēlīgo spriedumu mēs varētu izteikt par renesanses klasicismu, par oriģinālo gotiku, par romiešu tautas būvmākslu un par pašu grieķu templi: viss minētais radās, cenšoties veiksmīgi izveidotu apmetņu un konsekrētu vietu aprises uzturēt dzīvas par spīti pārmaiņām, kas tās varētu izjaukt. Viktorijas laikmeta būvnieki neizlikās, ka rada ko jaunu; viņu mērķis bija saglabāt garīgo mantojumu. Viņu darbs līdzinājās senas freskas glābšanas darbam, atjaunojot drūpošo sienu, uz kuras tā uzgleznota. Šāda freska bija eiropeiskā pilsēta – Dieva svētīta vieta, kurai vajadzēja stāvēt mūžīgi, taču ar nosacījumu, ka kāds laiku pa laikam uzņemas pūles to paglābt no sabrukšanas.

Metjū Ārnolds un Džons Raskins veltīja dzīvi kristīgās kultūras aizstāvībai, kaut arī bija zaudējuši ticību kristiešu Dievam. Un, pateicoties viņiem un tūkstošiem viņu ceļabiedru, ticības pasaule izturēja vēl ilgi pēc tam, kad ticība bija atkāpusies no Duvras pludmales “kailajiem oļiem”. Mums, iespējams, drīzāk vajadzētu brīnīties, ka 200 gadus pēc tam, kad Hjūms un Kants sagrāva kristīgās teoloģijas pretenzijas,[1] mēs jebkur Eiropā varam ieiet ciema baznīcā un tur joprojām redzēt cilvēkus, kuru ikdiena paiet svelmainajā sekulārisma saulē, taču krēslā viņi joprojām lolo savu Dievu. Apgaismība ir bijusi ar mums divus vai trīs gadsimtus, bet tikpat ilgi tā arī ir sastapusi pretestību. Ir dzejnieki, kuri uz apgaismību ir reaģējuši kā uz savdabīgu “gaismas piesārņojumu”, no kura jāglābj krēslas ieplakas, jo citādi vairs nav iespējams redzēt zvaigznes. Viens no šiem dzejniekiem bija Ārnolds, viens cits – T. S. Eliots, vēl cits – Rilke. Šādi radoši gari ir gatavi atzīt zaudējumu, bet atsakās par to sērot un dara visu iespējamo, lai viss paliktu savā vietā, un vienlaikus raugās nākotnē.

Tas man atgādina par dziļi iesakņoto konservatīvismu, kurš virzīja manu tēvu viņa sociālā taisnīguma meklējumos. Viņam arhitektūra bija simbols cilvēku iekārtoto vietu jēgpilnumam, darba ļaužu piedienībai un stabilitātei, kā arī viņu apņēmībai būt par zemes īpašniekiem. Tāpat kā es, arī Džeks Skrūtons skuma par drūmo pārrāvumu tajā, kam vajadzēja turpināties no paaudzes uz paaudzi. Viņam riebās modernistu atteikšanās no pagātnes, kad tie grāva mūsu pilsētas laika zoba skarto seju. Viņš, tāpat kā Raskins, domāja, ka arhitektūra ir aicinājums dieviem mitināties mūsu vidū. Mana tēva skatījumā nebija nekādas jēgas cīnīties par sociālo taisnīgumu, ja beigās strādniekiem piedāvātu funkcionālus dzīvokļus betona blokmājā ar skatu uz rēcošām automaģistrālēm. Viņiem bija tiesības uz savu burvības daļu, un viņi to varēja saņemt tikai tad, ja skaistums un sakārtotība tiek mērķtiecīgi saglabāti.

Vērojot pasauli tēva acīm, man jau no agras jaunības kļuva skaidrs, ka tradicionālo arhitektūru uztur spēkā vēlme nodot mantojumā pilsētu kā vietu, kurā mūžīgās kārtības zīmes un simboli nemitīgi tiek atkārtoti un kurā ikviena pārmaiņa ir pakļauta nopietnai konsekrācijai. Mūsu civilizācija aizsākās kā “debesu Jeruzalemes” meklējumi, un mēs to joprojām meklējam savu vēsturisko pilsētu apbružātajos centros. Svētceļojums uz Prāgu, Venēciju vai Florenci ir neaizstājams pieturas punkts mūsdienu ateista lielajā tūrē. Tomēr nerimstošā vēlme izdzēst konsekrēto seju turpinās: gandrīz katrā pilsētā tagad ir savs Parīzes Pompidū centra līdzinieks, kas sakārtotajā un graciozajā vidē iedēsta savu zobgalīgo rotaļlaukumu. No šī desakralizācijas centra tad arī izstarojas franču arhitekta Lekorbizjē aicinājums visu pilnībā nojaukt, sākt no jauna, izveidot jauna veida pilsētu – neticības pilsētu, kurā jebkādu jēgu atklāti izsmies spoguļstikli. Visā Āzijā un Tuvajos Austrumos redzam šī jaunā veida pilsētu celtniecību – tās ir pilsētas bez stūriem, bez ēnām, bez noslēpumiem. Mēs, eiropieši, šai slimībai pretojamies, cik vien spējam, zinot, ka pilsētas zaudējums būs pārāk smags. Un mums noteikti ir taisnība – jo mēs cīnāmies par mājām, kuras mīlam, un cīnāmies pret tiem, kuri gūst peļņu no to iznīcināšanas.

Līdzīgs noskaņojums ir valdījis anglikāņu baznīcas attīstībā kopš reformācijas; cilvēki ir strādājuši, lai saglabātu to, kas bija uzbūvēts, balstoties kristīgajā atklāsmē, vienlaikus ļaujot pašai ticībai lēnām aizplūst no struktūras slēptajām porām. Anglikāņu baznīca simbolizēja dilemmu, ar kuru Otrā pasaules kara beigās saskārās angļu konservatīvie. Lūk, šeit ir organizācija, kas izšķirīgā brīdī ir apzināti identificēta ar valsti. Nebija nekādu šaubu, ka tā ir jāsaglabā: jo pretējā gadījumā par ko tad mēs cīnījāmies? Taču, to saglabājot, mums vajadzēja arī iet līdzi laikam – nevis sērot par veco Koventrijas katedrāli, kuras sabombardētajām sienām bija jāpaliek par pieminekli kritušajiem, bet uzcelt tai blakus jaunu katedrāli ar skatu nākotnē. Par arhitektu izvēlējās modernistu Bazilu Spensu, nevis veco seru Džailsu Gilbertu Skotu. Un piesaistīja mūsdienu māksliniekus par līdzstrādniekiem, lai radītu katedrāli, kas kristīgo vēstījumu paustu mūsdienām atbilstošās formās un tēlos. Katedrāli atklāja ar Bendžamina Britena rekviēmu, kas teica ardievas karam.

Anglikāņu baznīca ir neatraujami savijusies ar kultūru un dzīves vietu, kurai nepieciešama reliģiska konsekrācija. Taču iznākums ir šodien vērojamais juceklis: protestantu baznīca, kuras liturģija sevi pasludina par katolisku; nacionāla baznīca ar draudzēm visā pasaulē; svēto sakramentu glabātava, kuru regulē sekulārs parlaments; apustuliska kopība, kuras vara nāk no svētā Pētera, bet kuras galva ir angļu monarhs. Pietuvinājumā aplūkojot, tas viss ir bezjēdzība – lauskas, kas palikušas pāri no aizmirstiem strīdiem, apmēram tikpat saskanīgas kā saplēstu trauku kaudze, kas palikusi pēc laulības kašķiem visa mūža garumā.

Taču pie angļu konservatīvā gara pieder arī tas, ka nevajag pārāk iedziļināties mantojumā: no tā ir jāatkāpjas pa gabalu, līdzīgi Metjū Ārnoldam, cerībā, ka tas spēs turpināties arī bez mums. Angļi uzskata, ka viņu institūcijas vislabāk vērot no attāluma un caur rudenīgu dūmaku. Tāpat kā Parlaments, monarhija un anglosakšu tiesības, tāpat kā vecās universitātes, tiesu innas[2] un grāfistu pulki, arī anglikāņu baznīca atrodas nacionālās dzīves fonā, seko neizprotamām procedūrām un nevar tikt izskaidrota nekā citādāk, kā vien ar savu eksistenci. Šīs lietas pastāv tāpēc, ka pastāv. Ja iedziļināsieties tajās pārāk rūpīgi, to pamatojums izzudīs. Tad kā mēs varam saņemt garīgu mierinājumu no institūcijas, kas tik ļoti pieder pie šīs pasaules? Kā mēs varam ticēt baznīcas varai mūs kristīt, laulāt un apglabāt, ja uzskatām to tikai par kompromisa risinājumu teritoriāliem strīdiem, kuri sen beigušies?

Tomēr, tieši pateicoties šim radošajam haosam, kopš 17. gadsimta beigām, kad puritāņi beidzot nomierinājās un garīdznieki piekrita visam, lai tikai tiktu pie mierīgas dzīves, anglikāņu baznīca ir nospēlējusi savu lomu angļu tautas ievešanā mūsdienu pasaulē. Tā ir kristījusi, laulājusi un apbērējusi angļus bez sajūtas, ka bradātu pa viņu jūtām vai gaidītu no viņiem ko vairāk par piedienības prasīto mazumiņu. Un tā ir izvairījusies no dziļajiem metafiziskajiem jautājumiem. Tā pakāpeniski ir pārstājusi jautāt, vai tai ir pamatotas pretenzijas uz svētdarbībām vai tiesības izteikt spriedumu par draudzi. Tā vietā tā ir attīstījusi mazāk nervozu un pratinošu stāju, svinīgos gadījumos iznākot priekšplānā ar vārdiem un mūziku un laiku pa laikam piepildot laukus ar zvanu skaņām. Un tā ir uzturējusi ēkas, kuras tagad ir galvenā tūristu atrakcija katrā ciematā un paši svarīgākie pieminekļi mūsu pilsētās. Mūsu baznīcas ir konsekrētās Anglijas simboli, kurus pazīstam no saviem dzejniekiem, gleznotājiem un komponistiem, kā arī no īsām atskārtām, kuras laiku pa laikam noķeram modernās dzīves kņadā. Mūsu pieminekļi karā kritušajiem ir celti stilā, kas atvasināts no baznīcu stila, un, kad atsaucamies uz svētajiem piemiņas pienākumiem, to darām ar dzejnieka Lorensa Binjona vārdiem,[3] kas izcirsti no anglikāņu liturģijas klints.

Dieva klātbūtnes brīdim, ko jūdi sauc par šehīnā un ko anglikāņu dzeja apdziedājusi no 17. gadsimta Džordža Herberta līdz jaunāko laiku T. S. Eliotam, mūsu literatūrā vairs nav vietas. Īpašā pieredze, ko dažkārt uz mirkli noķeram mūsu pilsētu un ciemu baznīcās, lielā mērā balstās atmiņās. Taču tās ir velvēs dunošas, skaļas atmiņas. Mēs zinām, ka šīs ēkas nav vienkārši vietas, kurās kašķīgi cilvēki nesa savus strīdus Dieva tiesas priekšā. Tās ir vietas, kur cilvēki svētīja savu dzīvi un atzina, ka mīlestība ir nozīmīgāka par peļņas gūšanu uzņēmumā.

Džordžs Orvels 1941. gadā rakstīja, ka “parastajiem Anglijas iedzīvotājiem nav noteiktas reliģiskās pārliecības, un tā tas ir bijis gadsimtiem ilgi… Tomēr viņi ir saglabājuši dziļu kristīgās izjūtas pieskaņu savās dzīvēs, vienlaikus gandrīz aizmirstot Kristus vārdu”. Šai “kristīgās izjūtas pieskaņai” bija avots, un šis avots ir anglikāņu baznīca. Tās vēstījumi nav kliegti angļu ausīs kā ranteru[4] un puritāņu sludināšana, bet gan iepludināti viņu dzīslās caur ainavām, caur smaiļu, torņu un virsotņu tīklojumu, kas pilsētvidi saistīja ar debesīm, caur himnām, Ziemassvētku dziesmām un oratorijām, kuras izskanēja visās viņu sapulcēs, un caur to Lūgšanu grāmatas daļu, kuru daudzi cilvēki joprojām katru dienu skaita, apsolot “piedot saviem parādniekiem”, lai arī īsti nezina, ko vārds “parāds” šeit tiešām nozīmē.

Ēkas, kuras uztur Anglijas Baznīca, tāpēc nav vienīgi simboli: tās ir daļa no mūsu nacionālās identitātes. Tās nosaka mūsu garīgo stāvokli arī šaubās un neticībā. Tās stāv ainavā kā atgādinājums par to, kas mēs esam un kādi esam bijuši; un pat tad, ja mēs tās uzlūkojam kā mūsdienu cilvēki, kuri vairs netic brīnumam, mēs apzināmies, ka šīs celtnes savā savdabīgajā pieklusinātajā veidā joprojām glabā brīnumu. Tādējādi starp tiem, kas cenšas tās saglabāt, joprojām ir daudzi, kuri vairs neiet uz dievkalpojumiem. Starp viņiem ir pat tādi ateisti kā mans tēvs, kurš noraidīja šo paražu un tomēr redzēja baznīcas kā daļu no mūsu “mantojuma”, tāpat kā ciema ielas ap tām un ainavu, kurā tās atrodas. Mūsu baznīcu izdzīvošana mūsdienās tiešām ir vairāk atkarīga no to skaistuma, nekā lietojuma, taču šādi tās parāda, cik ārkārtīgi noderīgs ir skaistums.

Tas, manuprāt, izskaidro, kāpēc angļi ir bijuši īpaši aktīvi skaistuma aizstāvībā, kopš 19. gadsimta vidus savu biedrību dibināšanas talantu veltot tieši pilsētu, baznīcu, lauku un nacionālo pieminekļu saglabāšanai. Tieši skaistums viņiem vēsta, ka pasaule ir viņu mājas. Tieši šī māju sajūta sakustina “kristīgās izjūtas pieskaņu”, uz kuru atsaucās Orvels, un no tās izrietošo noturīgo labdarības garu. Pēc lūguma palīdzēt nesenā tornado upuriem Filipīnās Lielbritānijas iedzīvotāji ziedoja vairāk nekā visu pārējo Eiropas valstu iedzīvotāji kopā. Tas ir neliels, bet izteiksmīgs atgādinājums, ko nozīmē dzīvot valstī, kuras institūcijas ir būvētas no apakšas un kuras iekārtojumi jāsaprot kā “mūsējie”. Tieši šādi cilvēki – tie, kuri savā pasaulē ir kā mājās, – var sniegt palīdzību bezpajumtniekiem un svešiniekiem citur.

Senču īpašumtiesību un darba atstātais paraugs mūs uzrunā no ainavas. Šo paraugu citur aizslaucīja Krievijas, Ungārijas, Čehijas un Slovākijas kolhozi. Džeks Skrūtons, mans tēvs, pauda nožēlu par mūsu lauku izpostīšanu ne tikai veģetācijas un savvaļas dzīvnieku zaudēšanas dēļ, bet arī tādēļ, ka tika iznīcināti cilvēku radītie pieminekļi, ko tie gadsimtiem ilgi cēluši, iespiežot augsnē savas dzīves nospiedumus. Viņa vajadzība pēc laukiem nebija tikai vajadzība pēc svaiga gaisa un dzīves zaļumos; tā bija vajadzība pēc citas, senākas laika pieredzes – nevis mūsdienu aglomerāciju pieredzes, kur notikumi nepārtraukti paātrinās un tempu nosaka aizņemti svešinieki, bet gan tās zemes laika pieredzes, kurā cilvēki veic vienus un tos pašus darbus un dzīves ritmu nosaka gadalaiki.

Tas, kas tiek saglabāts, ir skaistums; taču tā paša iemesla dēļ tiek saglabāta arī vēsture un tās nozīme. Dažiem ir statiska vēstures izpratne, un viņi vēsturi redz kā pagājušā laika paliekas, kuras saglabā kā grāmatu, lasāmu par zudušām lietām. Grāmatas pārbaudes kritērijs ir tās precizitāte, un, tiklīdz priekšmetus, ainavas un mājas var atzīt par daļu no vēstures, tās ir jāsaglabā tādas, kādas tās bijušas, ar autentisko apkārtni un detaļām kā pamācību urdīgajam apmeklētājam. Šāds priekšstats par vēsturi ir sastopams Amerikas “mantojuma” takās un vēsturiskajās apskates vietās: rūpīgi saglabātas ķieģeļu un koka detaļas, kas novietotas uz betona starp naidīgiem stikla torņiem.

Mans tēvs atbalstīja drīzāk dinamisku vēstures izpratni, kas vēsturi redzēja kā tagadnes aspektu – kaut ko dzīvu, kas ietekmē mūsu plānus un mērķus un arī to ietekmē mainās. Pagātne viņam nebija lasāma grāmata, bet gan grāmata, kurā jāraksta. Viņš uzskatīja, ka mēs no tās mācāmies, bet tikai atklājot, kā pielāgot savu rīcību un dzīvesveidu tās lappusēm. Tā mums ir vērtīga, jo tajā ir cilvēki, bez kuru centieniem un ciešanām mēs paši nepastāvētu. Šie cilvēki radīja mūsu valsts fiziskās aprises; bet viņi arī radīja tās institūcijas un likumus un cīnījās par to saglabāšanu. Lai kā mēs saprastu savus sabiedriskos pienākumus, viņiem no mums pienākas neaizmiršana. Mēs pagātni ne tikai pētām, mēs to arī mantojam, un mantošana uzliek gan īpašumtiesības, gan arī aizbildņa pienākumu. Lietas, par kurām cīnījās un par kurām mira, nedrīkst laiski izšķērdēt. Jo tās ir citu cilvēku – vēl nedzimušo – īpašums.

Tieši tā arī vajadzētu saprast konservatīvismu – kā daļu no dinamiskām attiecībām starp paaudzēm. Cilvēki skumst par to lietu iznīcināšanu, kas viņiem ir dārgas, jo iznīcināšana iedragā aizbildniecības kārtību, pārcērtot saikni ar priekštečiem un aizsedzot pienākumu pret pēcnācējiem. Piepilsētu tuksneši, kas, piemēram, plešas no Detroitas 50 jūdzes uz visām pusēm, ir vietas, kur pagātne un nākamās paaudzes ir atstātas novārtā, – vietas, kur mirušo un vēl nedzimušo balsis vairs nav sadzirdamas. Tās ir kliedzošas nepastāvības vietas, kur šībrīža paaudzes dzīvo bez piederības – tur nav piederības, jo piederība ir attiecības, kas nav iespējamas bez vēstures. Tā sasaista paaudzes, kuru vairs nav un kuru vēl nav. Tā balstās kādas vietas uzskatīšanā par mājām.

[1] Nesagrāva, bet par to citreiz. (Red. piez.)

[2]Inns of Court, advokātu amata apvienības Anglijā un Velsā. (Red. piez.)

[3] Domāta anglosfērā iecienītā Binjona 1914. gada poēma “Kritušajiem”, ko katru gadu 11. novembrī mēdz skaitīt Piemiņas dienas pasākumos. (Red. piez.)

[4] Viena no vairākām 17. gs. angļu nonkonformistu grupām, kas atšķēlās no Anglijas Baznīcas. (Red. piez.)

“Muļķu sazvērestība” – lakmusa tests mūsu paškritikai

John Kennedy Toole, A Confederacy of Dunces, Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1980, 405 pp.

“When a true genius appears in the world, you may know him by this sign,
that the dunces are all in confederacy against him.”
Jonathan Swift
(“Kad pasaulē parādās īsts ģēnijs, viņu var atpazīt pēc tā,
ka visi muļķi pret viņu sazvērējas.” Džonatans Svifts)

Humora izjūta ir viena no morāli un psiholoģiski vesela cilvēka iezīmēm. Visi intuitīvi to saprot: neviens taču neuztver sev adresētu piezīmi “Tev nav humora izjūtas!” kā komplimentu, bet pretējo apgalvojumu kā apvainojumu. Ja atcerēsimies visus mums pazīstamos cilvēkus, kurus uztveram kā “jaukus”, “patīkamus” un “labestīgus”, tad atskārtīsim, ka viņiem visiem ir laba humora izjūta. Humora izjūta ir Pašam Dievam: lai pārliecinātos par to, aizejiet uz zooloģisko dārzu un piecas minūtes palūkojieties sejā strausam. Bībele ir ļoti nopietnu tekstu kopums, taču, ja apgūsim senebreju valodu un sāksim lasīt Veco Derību oriģinālā, atradīsim tur dažādas vārdu spēles, kalambūrus un satīriskus momentus.

Svarīgs humora izjūtas aspekts ir spēja pasmieties pašam par sevi. Kā teica sers Tomass Mors (1478–1535), Anglijas lordkanclers un Utopijas autors (kuru Katoļu baznīca ir pasludinājusi par svēto), “The Devill, the prowde Spirite, cannot endure to be mocked” (“Sātans, lepnais gars, nespēj paciest, ka viņu izsmej”). Spēja paironizēt pašam par saviem trūkumiem un vājībām pieder pie pazemības tikuma un galu galā ir labacilvēka personības iezīme. Ekscentriskais angļu rakstnieks Gilberts Kīts Čestertons (1874–1936) savas dzīves laikā sagādāja satīriķiem daudz galvassāpju: viņi gribēja par Čestertonu pasmieties, taču nebija tāda joka, kuru Čestertons jau nebija izteicis pats par sevi.

Tā nu mēs nonākam pie mūsu pamatjautājuma: kā tad ir ar mums – tradicionālistiem un konservatīvajiem, kas cenšas būt kontrkulturāli un peldēt pret straumi? Vai mēs, pretēji mūsu progresīvajiem oponentiem, protam pasmieties paši par sevi? Vai vēlaties sevi notestēt? Tad jūsu rīcībā ir lakmusa papīrs – Džona Kenedija Tūla (1937–1969) lieliskais romāns Muļķusazvērestība.

Uzreiz jāpaskaidro, ka šīs grāmatas autora liktenis ir bijis traģisks. Nespēdams panākt sava romāna izdošanu un dažādu psiholoģisku problēmu nomākts, Džons Kenedijs Tūls trīsdesmit viena gada vecumā izdarīja pašnāvību. Tikai pateicoties viņa mātes teju vai maniakālajai uzstājībai vairāku gadu garumā, romāns beidzot tika publicēts – 1980. gadā, tātad vienpadsmit gadus pēc autora nāves. Pretēji sākotnējai izdevēju skepsei, tas uzreiz kļuva ļoti populārs, nākamajā gadā saņēma prestižo Pulicera balvu, un kopš tā laika ir kļuvis par īstu “kulta grāmatu”.

Muļķu sazvērestība ir iekļauta ASV Dienvidu pavalstu literatūras kanonā, kopā ar Mārgaretas Mičelas Vējiem līdzi un Hārperes Lī Kas nogalina lakstīgalu. Jo romāna darbība patiešām notiek amerikāņu Dienvidos – konkrēti Ņūorleānā, Luiziānas pavalstī. Darbības laiks ir 1963. gads, kad Amerika un pārējā Rietumu pasaule jau ir ierautas kulturālās un seksuālās revolūcijas virpulī. Skan Bītlu dziesmas un Mārtina Lutera Kinga runas, bītniku paaudze gatavojas nodot stafeti hipijiem, Kubā saimnieko Fidels Kastro, bet godīgie pilsoņi dreb bailēs no padomju kodolieročiem un komunistu spiegiem.

Un tagad iepazīstieties: romāna galvenais varonis, Ignācijs Dž. Railijs! Kaut kas pa vidu starp aptaukojušos Donu Kihotu, intelektuālu Džonu Falstafu un šaušalīgi grotesku sv. Akvīnas Toma un Gilberta Kīta Čestertona karikatūru. Ignācijs ir trīsdesmit gadu vecs resns ūsains vīrietis ar maģistra grādu vēsturē. Neprecējies, bezdarbnieks, dzīvo Ņūorleānā kopā ar savu māti. Ignācijs ir patiesi erudīts un labi izglītots, un jebkurā dzīves situācijā runā kā no grāmatas lasīdams – tīrā, izkoptā, literārā angļu valodā. Taču vienlaikus viņš ir slinks, rijīgs, netīrīgs un cieš ne tikai no aptaukošanās, bet arī no pastāvīgām vārtnieka spazmām, par kurām stāsta visiem pa labi un pa kreisi. Ignācijs dzīvo no mātes pensijas un uzkrājumiem, un šāda situācija viņu visnotaļ apmierina. Ignācija mamma ir jau gados, sirgst ar mērenu alkoholismu un – vismaz romāna sākumā – izturas pret savu dēliņu kā pret mazu aprūpējamu zēnu.

Pēc literārā žanra Muļķu sazvērestība ir klasificējama kā pikareskais romāns. Pikareskais žanrs ir sākotnēji ticis raksturots kā “blēžu romāns”, taču īstenībā tas ir kaut kas daudz plašāks. To varētu definēt šādi: pikaresks sižets ir satīriski iekrāsots stāsts par kāda cilvēka piedzīvojumiem cīņā par izdzīvošanu un labklājību, kas vienlaikus atmasko un izsmej dažādus sabiedrībā valdošos trūkumus un netikumus. Pie šā žanra pieder gan Servantesa Dons Kihots, gan Ilfa un Petrova Divpadsmit krēsli un Zelta teļš, gan daudzi citi literārie darbi. Mēdz teikt, ka pikareskos sižetus var iedalīt divās kategorijās: “nenormāla varoņa piedzīvojumi normālā pasaulē” un “normāla varoņa piedzīvojumi nenormālā pasaulē”. Pie kuras no šīm kategorijām lai pieskaita mūsu Ignācija gaitas? No pirmā acu uzmetiena šķiet, ka pie pirmās. Bet vai mēs patiešām par to esam tik pārliecināti? Protams, pats Ignācijs domā, ka viņš ir normāls un pat izcils, bet visa pasaule ap viņu ir sajukusi prātā. Taču… vai viņš šajā ziņā pilnīgi alojas? Romānu lasot, pastāvīgi māc atskārsme, ka vismaz daļēji viņam ir taisnība: apkārtējā pasaule arī nav īsti normāla un jūk prātā arvien vairāk.

Jebkurā gadījumā, Ignācijs acīmredzami ir svešinieks, kurš savā laiktelpas segmentā absolūti neiederas. Kas viņš ir? Kā jau teicu: pirmām kārtām, Akvīnas Toma un Čestertona karikatūra – un ne tikai brangās miesasbūves dēļ. Ignācijs uzskata sevi par gudrāko un intelektuālāko klasisko filozofu; viņa mīļākā grāmata ir 6. gadsimtā dzīvojušā Boēcija darbs Par mierinājumu filozofijā (pēc dažu literatūrzinātnieku domām, pašas Muļķu sazvērestības struktūra ir veidota pēc šīs Boēcija grāmatas parauga).

Ignācijs bez apstājas purpina un sūdzas par modernās pasaules pagrimumu; pēc viņa vārdiem, tajā “pietrūkst teoloģijas un ģeometrijas”. Viņš sapņo uzrakstīt un izdot polemisku traktātu ar “apsūdzību modernajai pasaulei”, taču pacietības un iedvesmas katrreiz pietiek vien pāris lappusēm. Jo 20. gadsimts Ignācijam ļoti, ļoti nepatīk. Viņš uzskata sevi par konservatīvu katoli un pie mazākā “pārkāpuma” dzen savu māti pie priestera sūdzēt grēkus – taču pats jau ilgus gadus nav spēris kāju pār baznīcas slieksni. Viņš sapņo par “kārtīgu autoritāru pāvestu”, kurš beidzot “ieviestu kārtību”. Viņš ir studējis viduslaiku vēsturi, idealizē šo laikmetu un pats vislabprātāk būtu dzīvojis tieši tajā (vai drīzāk tādā, kādu viņš to iedomājas). Viņš lamā moderno kapitālistisko iekārtu, kurā viņu vajā šausmīgais bieds: nepieciešamība iekārtoties vismaz kaut kādā algotā darbā, lai palīdzētu finansiālās grūtībās nonākušajai mātei.

Darbs Muļķu sazvērestībā ir īpašs temats. Ignācijs mēģina strādāt par universitātes lektoru, par firmas lietvedi, par hotdogu pārdevēju, – un katrs no šiem mēģinājumiem pēc dažādu komisku un traģikomisku notikumu virknes beidzas ar skaļu izgāšanos. Protams, ne jau paša Ignācija vainas dēļ: kas tā par absurdu domu? Tas ir tādēļ, ka visi apkārtējie cilvēki – stulbeņi, pelēcības, “dauņi” (kā viņš pats tos sauc) – nespēj novērtēt viņa ģenialitāti un ir sazvērējušies pret viņu. No šejienes arī nāk romāna nosaukums (skat. šā raksta epigrāfā ievietoto citātu).

Otrkārt, kā jau minēju, Ignācijs ir kā Dons Kihots, tikai aptaukojies. Ikdienas dzīves notikumus viņš redz caur īpatnēju, personīgu, romantisku prizmu. Lietveža darbs viņa izpratnē nozīmē – izrotāt biroja telpas ar heraldiskiem simboliem, bet visu lietišķo saraksti kā nesvarīgu traucēkli var vienkārši izmest papīrkurvī. Reiz Ignācijs atrod pornogrāfisku fotoattēlu, kura kailā modele nekautrīgi pozē uz skolas klases fona ar filozofijas grāmatu rokā – un viņa sirdī iedegas bruņnieciska liesma. Tā noteikti ir nabaga filozofijas profesore, kas dzīves likstu dēļ ir spiesta strādāt šādu darbu, – bet drosmīgais Ignācijs steigsies viņai palīgā un viņu izglābs! Un daiļā un gudrā dāma dāvās viņam savu sirdi… un ne tikai to. Kas zina, varbūt viņas skavās cēlais glābējs beidzot zaudēs nevainību?

Par nevainību runājot – tāpat kā īstajam Donam Kihotam, arī Ignācijam ir sava Dulsineja: platoniska draudzenīte, bijusī kursa biedrene, vārdā Mērna Minkofa, kas dzīvo tālajā Ņujorkā. Kopš universitātes laikiem abi personīgi vairs nav tikušies, taču pastāvīgi sarakstās; Mērnas un Ignācija vēstules veido nozīmīgu romāna daļu. Šī turīgas un liberālas ebreju ģimenes atvase ir pilnīgs pretstats savam draugam: pustraka, ekstrēmi kreisa aktīviste, kas organizē dažādas akcijas, lai cīnītos pret visu veidu diskrimināciju un par visu veidu seksuālo brīvību. Apmāta ar freidisko psihoanalīzi, savu vēstuļu beigās Mērna mēdz pārliecināti noskaldīt: “Tas, kas tev vajadzīgs, Ignācij, ir labs, atbrīvojošs un terapeitisks sekss!” Un tomēr, kā zināms, pretpoli pievelkas. Par spīti visām atšķirībām, Ignācijs un Mērna nevar iztikt viens bez otra. No viņu sarakstes var skaidri noprast, ka abi bieži vien rīkojas nolūkā padižoties otra priekšā un izpelnīties otra atzinību.

Ignācijs ir līdzīgs arī Šekspīra seram Džonam Falstafam – tikai izglītotam un intelektuālam. Gatavo apģērbu fabrikā strādādams, viņš mēģina sadumpot melnādainos strādniekus, sarīkojot “Krusta karagājienu par mauru pašcieņu”. Iecere izgāžas, un Ignācijs skaidro mātei: “Mana izcilība viņus samulsināja”. Nu, protams. Vēlāk, hotdogu ratiņus stumdams, viņš plāno saorganizēt homoseksuāļu subkultūras pārstāvjus vienā grandiozā revolūcijā un masveidā iepludināt gejus armijas rindās, lai, karalaukā tiekoties, tie nāvējošas kaujas vietā sāktu virpuļot krāšņā deju karnevālā…

Un galu galā, Ignācijs ir un paliek liels bērns ar bērnišķīgiem kompleksiem. Vakaros viņš sēž televizora priekšā, kārām acīm skatās toreiz populāro pusaudžu un jauniešu deju šovu un laiku pa laikam iebrēcas: “Vai man ticēt šai totālajai perversijai, kuras liecinieks esmu?! Visi šie bērni būtu jānogalina gāzes kamerā!” Ir skaidrs, ka šovs Ignācijam ārkārtīgi patīk, – taču viņš par to sarkst gan sevis paša, gan citu priekšā un nemūžam to atklāti neatzītu. Citos vakaros Ignācijs dodas uz netālu esošo kinoteātri, kur līdzīgā veidā murmina un purpina katrreiz, kad ekrānā parādās skaista sieviete vai romantiska aina, pamatīgi krītot uz nerviem gan blakussēdētājiem, gan kinoteātra darbiniekiem. Šajā ziņā mūsu varonis iekšēji joprojām ir vienpadsmit vai divpadsmit gadu vecs.

Blakus Ignācijam, viņa mātei un Mērnai romānā ir daudz citu kolorītu personāžu, kuri savijas vairākās paralēlās humoristiskās sižeta līnijās. Par tām šoreiz nestāstīšu: ja šī nelielā recenzija jūs ir ieinteresējusi, tad atrodiet un lasiet grāmatu paši. Pietiks, ja pateikšu, ka viss romāns ir līdzīgs trekniem, sulīgiem triepieniem uzmestai Bosa vai Brēgela gleznai, – bet vai par krāšņo Ņūorleānu vispār ir iespējams rakstīt citādi? Tiešām pienākas apbrīnot Džona Kenedija Tūla literāro talantu. Viņš ir mācējis ietērpt savu stāstījumu precīzi piemeklētos vārdisko krāsu toņos: tie ir spilgti un skaļi, taču nešķērso to robežu, aiz kuras jau sākas pārspīlējums un mākslas darbs kļūst nogurdinošs.

Daudzu talantīgu literātu vārdi ir saistīti ar dažādām pilsētām, kuru īpatnējā noskaņa ir jūtama viņu darbos. Piemēram, Deglavs un Čaks ir nesaraujami saistīti ar Rīgu, Dikenss – ar Londonu, Dostojevskis – ar Sanktpēterburgu, Bulgakovs – ar Maskavu, Umberto Eko – ar Milānu. Tāpat arī no Džona Kenedija Tūla Muļķu sazvērestības strāvo īpašais Ņūorleānas kolorīts, kurā kā daudzkrāsainā paklājā savijas franču kreolu, melnādaino vergu pēcteču, spāņu, angloamerikāņu, itāliešu un citi dzīpari. Un ko lai saka par Luiziānas virtuvi, kuras ēdienu un dzērienu nosaukumi laiku pa laikam pavīd romāna tekstā? 2015. gadā tā pati izdevniecība, kas bija publicējusi pašu romānu, laida klajā Sintijas Ležēnas Noublzas sarakstīto Muļķu sazvērestības pavārgrāmatu (A Confederacy of Dunces Cookbook). Gambo zupa, pildīti baklažāni, vīna kūkas, kafija ar pienu… Nē, nevis vienkārša latviešu baltā kafija, bet Luiziānas “café au lait” (izrunā ar angļu akcentu: “kefei ou-lei”): stipri savārīta melnā kafija ar cigoriņiem, kura stāv kanniņā uz galda un kuru dzer, ielejot krūzē līdz pusei un pielejot klāt katliņā uzkarsētu pienu. Tieši tāda pati, kādu māte katru dienu gatavoja Ignācijam… Ja lasāt Muļķu sazvērestību, fiziski neatrodoties Ņūorleānā, ir iespējams lasīšanas gaitā virtuāli “izstaigāt” pilsētu GoogleMaps trīsdimensiju versijā; šādi var apskatīt romānā minētās vietas, ielas, namus, veikalus, bārus, to pašu kinoteātri, kurā Ignācijs bojāja nervus citiem skatītājiem… Vispār nebūtu slikti, ja kāds iztulkotu un izdotu Muļķu sazvērestību arī latviski. Protams, tulkošanas procesā pazustu krāšņais Ņūorleānas akcents, – bet tā diemžēl ir neizbēgama neērtība un visu šāda veida grāmatu liktenis.

Kā jau teicu, Muļķu sazvērestība ir iekļauta ASV Dienvidu pavalstu literatūras kanonā. Ņūorleānas pilsēta ir arī atzinusi Ignāciju par vienu no saviem simboliem. Kopš 1996. gada bronzā izlieta Ignācija Dž. Railija statuja stāv bijušā universālveikala “D.H. Holmes” priekšā pēc adreses 819 Canal Street – tieši turpat un tādā veidā, kā viņš stāvēja romāna pirmajās lappusēs, savu mammu gaidīdams. No viņa druknā stāva nokarājas bezformīgas maisveida drēbes, galvā ir uzstīvēta mednieka ausaine ar nagu, bet nīgro acu skatiens virs spurainajām ūsām nosodoši un pārmetoši pēta garāmgājējus, meklējot skandalozas bezgaumības viņu apģērbā un ārējā izskatā.

Ignācijs ir šaržs, parodija, karikatūra – par mums, tradicionāli vai konservatīvi domājošiem cilvēkiem ar humanitāru izglītību, kuri modernajā pasaulē nejūtas ērti. Es lasīju Muļķu sazvērestību ar pastāvīgu smaidu, – jo Ignācija tēlā daļēji atpazinu sevi pašu, tikai hipertrofētā formā. Es taču arī esmu klasiski izglītots tradicionālists un tomists, kurš domā radikāli antimoderni, uzskata moderno domāšanas paradigmu kopumā par greizu un ļaunu un galvenos intelektuālās iedvesmas avotus rod 13. gadsimtā. Es vienmēr ar lepnumu saku, ka domāšanas ziņā esmu “viduslaiku cilvēks” (kas tomēr nenozīmē vēlmi nodarboties ar vēsturisku rekonstrukciju un burtiski atjaunot 13. gadsimtu šodienas apstākļos). Un – sakiet, ko gribat, bet teoloģijas un ģeometrijas mūsu laikmetam patiešām ļoti pietrūkst, tāpat kā veselā saprāta un labas gaumes!

Tiktāl par mani pašu, bet ko Ignācija tēla satīriskās iezīmes var iemācīt mums visiem kopumā? Pirmkārt, to, ka modernās pasaules kļūdas, perversijas un pārmērības ir jākritizē, taču tas ir jādara veselā saprāta robežās un ar mēru, atdalot graudus no pelavām. Jebkurš sabiedrisko norišu un tendenču kritiķis ir pakļauts kārdinājumam izliet no vannas ūdeni ar visu bērnu, un tas nav labi. Esmu bieži sastapis un joprojām turpinu sastapt konservatīvos un tradicionālistus, kuri blakus patiesi nosodāmu lietu atmaskošanai izgāž žulti pār visnotaļ nevainīgām lietām un galu galā jau kritizē kritikas pēc. Dažkārt tas izskatās smieklīgi un diskreditē visu vēstījumu kopumā, ieskaitot patiesos un racionāli pamatotos pārmetumus. Šajā ziņā nebūsim kā Ignācijs!

Otrkārt, vēl viens tipiski “ignācisks” kārdinājums ir destruktīva kritika: mūžīga sūdzēšanās un purpināšana, nepiedāvājot nekādus konstruktīvus risinājumus apstrīdētās situācijas vietā. Jāsaprot, ka nevienu dzīvotspējīgu sistēmu nevar uzcelt tikai reaktīvi, t.i., galvenokārt reaģējot uz kaut ko sliktu un to noliedzot un apkarojot. Mums jābūt konstruktīviem un jāspēj piedāvāt pozitīvas un pārliecinošas alternatīvas modernajam neprātam.

Treškārt, moderno pasauli kritizēdams, Ignācijs idealizē viduslaikus – cik var noprast, ne jau barbariskos agros viduslaikus uzreiz pēc Rietumromas impērijas sagrāves, bet gan t.s. “sholastiskās renesanses” laiku (12. un 13. gadsimtu). Ja viņš varētu izvēlēties, viņš noteikti būtu dzīvojis tieši tad un nevis savas reālās dzīves laikmetā. Taču ikviens domājošs lasītājs saprot, cik bērnišķīgi naivas un muļķīgas ir šādas fantāzijas. No mūsu pašreizējā viedokļa raugoties, viduslaiku ikdienas dzīve bija ļoti smaga un pārbaudījumu pilna, un Ignācijs – šis izlepušais sliņķis – tajā ātri vien aizietu bojā. Ja viņš ar kaut kādas brīnumainas laika mašīnas palīdzību tiktu aizgādāts uz 13. gadsimtu, tad jau nākamajā dienā (ja ne tajā pašā), spalgi raudādams, prasītos atpakaļ pie Bītlu laikmeta komforta. Šo attieksmi un šo domu gaitu es ļoti labi atpazīstu: manu paziņu starpā ir vairāki šādi romantiķi, tikai daži no viņiem idealizē nevis viduslaikus, bet 19. gadsimta Eiropas aristokrātu un pilsonisko aprindu dzīvi. Mēs bieži pamatoti pārmetam kreisajiem “progresa nesējiem” centienus uzcelt paradīzi zemes virsū un atgādinām, ka tas nav reāli iespējams, – taču bieži arī paši to aizmirstam. Tikai “mūsējie” mēdz idealizēt pagātni, nevis nākotni. Atcerēsimies reizi pār visām reizēm: ideālu laikmetu cilvēces vēstures ritumā nav un nekad nebūs! Ja mēs redzam, ka kāda konkrēta laikmeta intelektuālais mantojums ir ticis aizmirsts un mūsu civilizācija tādēļ ir aizgājusi neceļos, ir jācenšas šo mantojumu atkal celt godā un atdot tam tā nepelnīti zaudēto vietu, – taču centieni burtiski restaurēt pagātni ir lemti neveiksmei.

Paskatīsimies uz mūsu progresīvajiem jauniešiem un jaunietēm, kas cīnās par mantojuma tiesību ierobežošanu, skraida šurpu turpu ar plakātiem, stāv uz ceļiem Brīvības pieminekļa priekšā “Black Lives Matter” atbalstam, varonīgi cīnās sociālo tīklu virtuālajos kaujas laukos, dzēš rasisma un aparteīda liesmas Latvijā un ar gluži velnišķīgu nopietnību dara citas ārkārtīgi aktuālas un nepieciešamas lietas, bez kurām mūsu sabiedrība nekādi nevarētu iztikt. Tomēr šeit es vēlos sevi palabot: ne tikai jauniešiem un ne tikai Latvijā. Humora izjūtas trūkums ir raksturīgs visu zemju un visu paaudžu revolucionāriem (atcerēsimies sākumā pieminēto Tomasa Mora citātu). Humora un satīras adatas joprojām ir spēcīgs ierocis, kas iedarbojas uz viņiem līdzīgi sudraba lodei dažādu tautu pasakās. Jo mēs spējam pavīpsnāt paši par sevi, bet viņi ne. Mēs vienmēr varam pateikt: “Mums ir Ignācijs Dž. Railijs, bet kas ir jums?”

Laulība kā visaptveroša savienība

Publicējam vēl vienu fragmentu no izdevniecības “Kodoka” izdotās grāmatas Kas ir laulība? Vīrieša un sievietes savienības aizstāvība. Iepriekš publicēto fragmentu skatīt šeit: https://telos.lv/valsts-un-lauliba/

Grāmata nopērkama “Jāņa Rozes grāmatnīcā” un “Kodoka” tiešsaistes veikalā: https://veikals.kodoka.lv

Kas īsti ir laulība? Kā jau nosaukums vedina domāt, šī grāmata mēģina uz šo jautājumu atbildēt. Vienā teikumā sacīsim tā: laulība ir visaptveroša divu cilvēku savienība.

Nav iespējams diviem cilvēkiem būt kā vienam jeb vienotiem ikvienā šī vārda nozīmē, nebeidzot būt diviem atsevišķiem cilvēkiem. Šāda veida vienotība arī nav vēlama. Laulība nav visaptveroša šādā nozīmē. Labiem laulātajiem nevajag noteikti strādāt vienā un tajā pašā profesijā vai spēlēt vienu un to pašu mūzikas instrumentu. Ikviena kopība veidojas no vienošanās tiekties pēc noteiktiem labumiem un veikt noteiktas darbības, pildot saistības, kas atbilst šīm darbībām un labumiem. Tātad laulība ir visaptveroša šajās trīs jebkuras savienības pamata pazīmēs: vienojoša darbība, vienojoši labumi vai mērķi un vienojošas saistības. Pirmkārt, tā savieno divus cilvēkus to pamata dimensijās, garā un ķermenī; otrkārt, tā savieno tos pēcnācēju radīšanā, ģimenes dzīvē un kopīgā sadzīvē; un, treškārt, tā savieno tos paliekoši un izslēdzot citus partnerus.

Savienojošas darbības: garā un ķermenī

Atšķirībā no parastas draudzības, laulība savieno divus cilvēkus visās viņu pamata dimensijās. Tā ietver divu cilvēku prāta un gribas savienību, kas īstenojas kopīgā sadzīvē un kopīgā līdzekļu izmantošanā. Taču laulība ietver arī ķermenisku savienību. Tas ir tāpēc, ka ķermenis ir būtiska es daļa. Ķermenis nav kā transportlīdzeklis, kuru vada “īstais” es – prāts. Ķermenis arī nav vienkārši uzvelkams kā apģērba gabals. Ja kāds sasit jūsu mašīnu, viņš sabojā jūsu īpašumu, taču, ja viņš sagriež jūsu kāju, viņš ievaino jūs pašu. Tā kā ķermenis ir daļa no cilvēka personas, pastāv atšķirība starp vandalismu un vardarbību – starp īpašuma sabojāšanu un ķermeņa ievainošanu.

Šis arguments jau ir ticis plaši izvērsts,[i] taču to var paspilgtināt, pievēršoties dažiem no tā izrietošiem morāliem atzinumiem. Piemēram, var jautāt, kas spīdzināšanu padara īpaši ļaunu un perversu? Jo tā pavērš noteiktus cilvēka aspektus (ķermeni un izjūtas) pret citiem viņa aspektiem (vēlmēm, izvēlēm, gribu). Kāpēc izvarošana ir īpaši ļauna rīcība pat tad, ja upuris ir bezsamaņas stāvoklī, nekad par to neuzzina un negūst paliekošas traumas? Jo tā ikvienā gadījumā ietver sliktu un ļaunprātīgu izturēšanos pret cilvēku, nevis, piemēram, viņam piederošā īpašuma (ķermeņa) aizņemšanos un tad atdošanu atpakaļ neskartā stāvoklī. Pievēršoties šim argumentam pozitīvākā izpratnē, var sacīt, ka laulātie, lūkojoties uz saviem pēcnācējiem kā cilvēkiem, kuros ir daļa no abiem vecākiem, šos pēcnācējus, radušos no viņu mīlestības, redz kā unikālas un ārkārtīgi skaistas būtnes. Savukārt tie laulātie pāri, kuri izrādās neauglīgi, savu neauglību skata kā traģisku ierobežojumu pat tad, ja ir iespējams adoptēt. Jaunajiem vecākiem ir svarīgi, kurš dzemdību nodaļā ir tieši viņu zīdainis. Lai kur vien raudzītos, visur mēs redzam iemiesotības jeb būšanas ķermenī un tās vērtības apliecinājumus.

Šīs iemiesotības dēļ jebkurai divu cilvēku savienībai, lai tā būtu visaptveroša, ir jāiekļauj ķermeniska savienība. Ja tā to neiekļauj, tad tā izslēdz nozīmīgu ikviena cilvēka būtības daļu.

Pieņemsim, ka vīrietim un sievietei ir tādas attiecības, kuras izslēdz citus partnerus, un ka šīs attiecības balstās dziļās, intīmās sarunās. Viņi sola viens otram runāt par savām visslēptākajām bēdām un priekiem un runāt par tām tikai viens ar otru, līdz nāve tos šķirs. Vai tas nozīmē, ka viņi ir laulāti? Protams, nē. Ja dziļās, intīmās sarunas aizvietotu ar kādu izteikti ķermenisku darbību, kas nav dzimumattiecības, viņi tik un tā nebūtu laulāti. Laulība pieprasa citu dzimumattiecību partneru izslēgšanu, tas ir, noteiktu ķermenisku savienību. Bet kas padara dzimumattiecības tik īpašas? Ķermeņi taču var pieskarties un mijiedarboties dažādos veidos. Tad kāpēc seksuāla savienība spēj divus cilvēkus savienot it kā vienā ķermenī (jeb “padarīt par vienu miesu”, kā teikts jūdu senajos rakstos) tā, kā to nespēj nekas cits?

Aplūkosim vienkāršāku gadījumu. Ir kaut kas tāds, kas cilvēka orgānus – sirdi, kuņģi, plaušas u. tml. – savieno tādā veidā, ka padara par vienu ķermeni, vienu organisku substanci. Bet kas tas ir? Tā nav atrašanās vienlaikus noteiktā telpā, jo kaudzē sakrauti akmeņi neveido vienu neorganisku substanci. Tas arī nav kopīgs ģenētiskais kods, jo vienas olšūnas dvīņiem ir gandrīz viens DNS kods, bet viņi nav viens ķermenis; arī pārstādīta sirds ir daļa no jaunā ķermeņa, taču tai ir cits DNS kods.

Tā ir kopīga darbība, kas nodrošina vienotību, – darbība ar kopīgu mērķi. Divas lietas ir daļa no lielāka veseluma – tās kļūst par vienu –, ja tās darbojas kā viens; un tās darbojas kā viens, ja tās saskaņoti darbojas tāda mērķa sasniegšanai, kas ietver tās abas. Karburators kādā Detroitas rūpnīcā un pārnesumu kārba Hailandpārkā ir divas atsevišķas lietas; kad tās saliek kopā, lai tās kopīgi darbotos ietveroša mērķa (ērtas pārvietošanās) labad, tās veido vienu automašīnu, piemēram, “Ford Model T”.

Organiska vienība ir līdzīga, tikai spēcīgāka. Henrija Forda iecere (cilvēka izvēle) uzspiež dažādajām “Model T” detaļām vienotību. Savukārt dzīva ķermeņa daļu vienotība nāk no dabas. Šīs daļas ir dabiski nepilnīgas, kad ir šķirtas, un dabiski lielākas nekā tikai atsevišķo daļu summa, kad tās darbojas vienoti un kopā.

Īsi sakot, cilvēka orgāni veido vienu ķermeni tāpēc, ka tie saskanīgi darbojas sava kopā veidotā veseluma bioloģiskā mērķa labad: uzturēt viņa dzīvību. Tieši tāpat, lai panāktu divu indivīdu organisku savienību, viņu ķermeņiem saskanīgi jādarbojas viņu kopā veidotā veseluma kopīgā bioloģiska mērķa labad. Kad viņi to dara, tā nav vienkārši pieskaršanās vai savīšanās. Viņu savienība nav tikai izjusta vai metaforiska. Lai arī ierobežota, tā ir tikpat reāla kā viena ķermeņa orgānu vienotība.

Starp diviem cilvēkiem šāda savienība nav iespējama ar tādu funkciju starpniecību kā, piemēram, gremošana; gremošanai katrs indivīds ir dabiski pašpietiekams. Taču ir viens aspekts, kurā šāda augstāka ķermeniska savienošanās ir iespējama. Ir viena bioloģiska funkcija, kuras izpildīšanai ir nepieciešams partneris, – tā ir pēcnācēju radīšana. Tikai dzimumaktā vīrieša un sievietes ķermeņi, pateicoties dzimumu papildināmībai, darbojas saskaņotā vienotībā, kas vērsta uz bioloģisko vairošanos – funkciju, kuru neviens no partneriem nespēj veikt viens pats. Partneru saskaņotā darbība bioloģiski ir pirmais solis garajā pēcnācēju radīšanas procesā. Iesaistoties tajā, partneri ir vienoti, nevis tikai saskaras. Tie šajā procesā ir vienoti tā kā katra atsevišķa cilvēka sirds, plaušas un citi orgāni, – tie saskaņoti darbojas visa veseluma bioloģiskā labuma vārdā. Šeit veselums ir abu laulāto pāris un kopīgais bioloģiskais labums ir pēcnācēju radīšana.

Taču ķermeniskā saskaņotība ir iespējama arī tad, ja mērķis netiek sasniegts. Pāra ķermeniskā savienošanās notiek katrā dzimumaktā, pat ja nenotiek bērna ieņemšana. Tā ir viņu saskaņotība kopīga mērķa labad, kas veido šo savienību. Mērķa sasniegšana padziļina šo savienību, bet nav tai obligāti nepieciešama.

Ir kas īpašs tajā, kāda veida akts ir tas, kurš izraisa bērna ieņemšanu – proti, dzimumakts. Juridiskās un filozofiskās tradīcijas ilgstoši šo aktu ir dēvējušas par radīšanas aktu.[ii] Tad un tikai tad, ja dzimumakts ir brīva un mīloša laulāto atdevības izpausme, tas ir arī laulības akts. Citiem vārdiem sakot, laulības akts ietver īpaši laulībai raksturīgo rīcību (ķermenisku savienošanos dzimumaktā), izvēlētu īpaši laulībai raksturīgu iemeslu dēļ: padarīt laulāto mīlestību konkrētu, savienoties tā, kā spēj laulātie, un paplašināt savu sirds un prāta savienību ķermeniskā savienībā.

Visas personu savienības ir vērtīgas pašas par sevi, nevis kā līdzekļi citiem mērķiem. Tāpēc vīra un sievas mīloša ķermeniska savienošanās dzimumaktā un īpašās attiecības, ko tā apstiprina, ir vērtīgas, pat ja mērķis nav bērna ieņemšana vai bērna ieņemšana nenotiek.

Taču divi vīrieši, divas sievietes un lielākas cilvēku grupas nespēj sasniegt organisku ķermenisku savienību. Nav tāda ķermeniska labuma un funkcijas, kuras vārdā viņu ķermeņi varētu saskaņoti darboties. Bauda kā līdzeklis dziļākas pieķeršanās radīšanai nevar pildīt šo lomu vairāku iemeslu dēļ. Labumam ir jābūt īsteni kopīgam un jāattiecas uz pāri kā vienu veselumu, taču emocionālie stāvokļi ir privāti un sniedz (ja vispār sniedz) labumu partneriem tikai individuāli. Labumam ir jābūt ķermeniskam, bet bauda kā tāda ir indivīda pieredzes aspekts. Patiesam labumam ir jābūt vērtīgam pašam par sevi, taču bauda ir labums tikai tad, ja tā pavada kādu citu, neatkarīgu labumu.[iii] Lai arī bauda un apmierinājums padziļina un bagātina laulāto savienību, kur tāda jau nodibināta, tie nevar kalpot par tās pamatu. Tie nevar pastāvēt paši par sevi.

Tikai ķermeniski saskaņota darbība, vērsta uz pēcnācēju radīšanu, ļauj rasties organiskai ķermeniskai savienībai. Vienalga, vai citas darbības ir labas, sliktas vai neitrālas, tās nerada īstu ķermenisku savienību. Tāpēc attiecības, kuras tās mēģina stiprināt, vienalga, vai tās ir labas vai sliktas, nevar būt laulāto attiecības, jo jēdziens “laulāts” apzīmē kaut ko visaptverošu un visaptverošs ietver ķermenisko.

Visaptveroši vienojoši labumi: pēcnācēju radīšana un kopdzīve

Līdzās laulāto savienošanai viņu pamata dimensijās (ķermenī un garā) laulība tos vieno arī ikviena pamata labuma sasniegšanā. Laulībai īpaši nepieciešama plaša un vispusīga sadarbošanos kopīgā sadzīvē, jo laulība ir unikālā veidā pakārtota bērnu radīšanai un audzināšanai. Tā kā šo atziņu bieži pārprot, tas ir jāpaskaidro. Nav tiesa, ka tikai laulātie varētu gribēt, izlemt radīt vai audzināt bērnus kopā. Pamata arguments ir šis: neatkarīgi no cilvēku lēmumiem un vēlmēm laulība pēc būtības ir tāda savienība, kas paplašinās un sasniedz savu piepildījumu, kad tiek ieņemti un audzināti bērni. Pēcnācēji ir visaptverošais ģimenes labums, kas bagātina laulību kā tādu, un bērnu trūkums ir trūkums laulībai tādā veidā, kāds nav spēkā attiecībā uz, piemēram, labākajiem draugiem un dzīvokļa vai komandas biedriem. Vairums cilvēku, runājot par laulību, atzīst šī fakta patiesumu. Pareiza laulības izpratne vislabāk arī spēj to izskaidrot.

Ar “kopīgu sadzīvi” mēs saprotam ko vairāk par laipnu nejaukšanos citu lietās, ko divi ne pārāk atbilstoši dzīvokļa biedri varētu panākt, nodzīvojot pusgadu kopā. Laulātie savienojas kā veselums (savā garā un ķermenī), taču tieši viņu kā bērnu vecāku pienākumi liek pamatu īpašajām laulības vajadzībām. Laulībai nepieciešama saskaņota darbība un saderība abu laulāto dzīvē visā kopumā, kā arī pozitīva sadarbība galvenajās cilvēka attīstības dimensijās (kas ir arī galvenās bērna attīstības dimensijas): fiziskā, intelektuālā, sociālā, morālā, estētiskā un tamlīdzīgi. Visos šajos veidos tie labumi, uz kuriem tiecas laulība, ir visaptveroši.

Kad ir definēta kopīga sadzīve, var redzēt, ka tā var būt vai nu neobligāts bonuss, vai arī smacējošs šķērslis tādām attiecībām, kuru pamatā nav ģimenes saites – piemēram, audzinot bērnu ar savu studiju laiku dzīvokļa vai istabas biedru. Tad kas ir tas, kas padara laulību šādā nozīmē atšķirīgu? Nepietiek vienkārši izlemt audzināt bērnus, lai audzinātāji kļūtu par laulātajiem. Piemēram, trīs mūki, kuri izlemj rūpēties par bāreni, tādējādi nekļūst par laulātajiem. Arī bērnu audzināšana kā tāda nav nepieciešama būšanai laulāto attiecībās.

Tādējādi likumu kodekss jau gadsimtiem ilgi ir uzskatījis tieši dzimumaktu, nevis adopciju, ieņemšanu vai bērna dzimšanu kā notikumu, kurš konsumē laulību. Tāpēc nav pārsteidzoši, ka arī neauglīgu pāru laulību atzīst par laulību.[iv] Šeit mēs nemēģinām aizstāvēt ideju, ka laulības attiecības un visaptverošais bērnu audzināšanas labums vienmēr iet roku rokā. Tieši pretēji, tie sader kopā kā cimds ar roku: pēcnācēju rašanās īpaši bagātina laulību; laulība ir īpaši piemērota pēcnācēju audzināšanai, un pēdējā savukārt veido laulības normatīvo ietvaru.

Daudzsološāks veids, kā izskaidrot saikni starp laulību un ģimeni, ir apskatīt to kā cita veida saites, kas caur noteiktām darbībām ir īpaši saistītas ar noteiktiem labumiem. Piemēram, parasta draudzība ir cilvēku prāta, gara un gribas savienība, kurā katrs no draugiem mācās pazīt un tiekties pēc tā, kas otram cilvēkam ir labs. Draudzība tādējādi tiek apstiprināta, un draugi vislabāk un patiesāk sadraudzējas tieši sarunās un kopīgās nodarbēs. Akadēmiskas attiecības visvairāk īstenojas kopīgā pētnieciskā darbā, atklājumos un publikācijās, savukārt teātra trupas attiecības – kopīgos mēģinājumos un izrādēs. Citiem vārdiem sakot, ir skaidri redzamas paralēles starp kopīgo labumu, kuram ir pakārtota personu savstarpējā saikne, un darbību, kurā tā visvairāk īstenojas. Nav gluži tā, ka noteiktas darbības simbolizē attiecīgo attiecību veidu. Tās daļēji veido to. Futbola komanda ar savām spēlēm un treniņiem ne tikai parāda pārējai pasaulei, kas tā tāda ir. Precīzāk būtu teikt, ka spēles spēlēšana ir veids, kā komandas biedri padara sevi par to, kam kopīgi nolēmuši nodoties.

Ja ir kāda pamata saikne starp visaptverošo pēcnācēju radīšanas labumu (un līdz ar to ģimenes dzīvi) un laulības saiti, tad vajadzētu arī būt paralēlai saiknei starp vairošanos un to darbību, kas veido, uztur spēkā un iemieso laulību. Ja konjugālais laulības skatījums ir pareizs, tad šī saistība ir acīmredzama. Pēcnācēju radīšana ir labums, kas īsteno un paplašina laulību, jo tā īsteno un paplašina to aktu, kas iemieso jeb konsumē laulības solījumu. Šis akts ir dzimumakts – ģeneratīvais jeb radošais akts. No otras puses, ja vīrietis un sieviete apņemas veidot tāda veida savienību, kura rod piepildījumu ģimenes dzīves labumā, tad dzimumakts – tāda veida akts, kurš rod piepildījumu bērna ieņemšanā, – ir tas, kurš unikālā veidā iemieso un uztur spēkā savstarpējo apņemšanos. Ķermeniskā līmenī tas atspoguļo to īpašo saikni, kuru laulātie no brīvas gribas ir nodibinājuši. Laulība ir pakārtota ģimenes dzīvei tāpēc, ka laulāto mīlestības akts rada jaunu dzīvību; viens un tas pats akts gan apstiprina laulību, gan rada pēcnācējus. Tāpēc laulība ir mīloša divu cilvēku gara un ķermeņa savienība, kas rod piepildījumu bērnu radīšanā un audzināšanā.

Divu vīriešu vai divu sieviešu, vai arī vairāk nekā divu cilvēku attiecības neatkarīgi no to morālā statusa nevar būt laulība, jo tām trūkst šīs neatņemamās sasaistes ar pēcnācēju radīšanu. Jebkuras seksuālas darbības, ko partneri veic, nebūs organiska ķermeniska savienība un nebūs pakārtotas pēcnācēju radīšanai; tātad tās neiemieso to apņemšanos, kas ir pakārtota ģimenes dzīvei, proti, laulības solījumu. Nav pārsteidzoši, ka anglosakšu vispārējo tiesību tradīcijā tieši dzimumakts (nevis jebkāda cita savstarpēja stimulācija, arī tad, ja vīrietis un sieviete jau ir juridiskā laulībā) tiek atzīts par laulību konsumējošu aktu.

Tas nenozīmē, ka neauglīgi pāri nevar laulāties. Pievērsīsimies atkal salīdzinājumam ar sportu: tāda veida sadarbība, kas pārveido kādu grupu par, piemēram, futbola komandu, lielākoties ir vērsta uz uzvaru spēlē. Komandas biedri attīsta savas atlētiskās prasmes un dalās ar tām tādā veidā, kas ir vislabāk piemērots godīgi gūtai uzvarai, – piemēram, ar cītīgiem, neatlaidīgiem treniņiem un sportisko garu. Bet šāda komandas biedru attīstība un dalīšanās ir iespējama un vērtīga pati par sevi – pat tad, ja viņi kādu spēli neuzvar.

Laulāto sadarbība gan sadzīvē, gan intīmajā dzīvē ir īpaši pakārtota bērnu radīšanai un audzināšanai. Laulātie attīsta katrs sevi un dalās ar šo attīstību veidā, kas ir vislabāk piemērots labai bērnu audzināšanai – piemēram, dalot kopīgu sadzīvi un uzturot pastāvīgas, citus partnerus izslēdzošas attiecības. Taču šāda attīstība un dalīšanās, arī radošā akta ķermeniskā savienība, ir iespējama un vērtīga pati par sevi arī tad, ja nenotiek bērna ieņemšana.

Profesors Kendži Jošino iebilst, ka no salīdzinājuma ar futbolu izriet, ka neauglīgi pāri kaut kādā veidā ir „zaudētāji”.[v] Taču šī analoģija neko tādu nenozīmē, jo neauglība nekādā veidā neatspoguļo laulāto pūles vai raksturu. Taču nevar noliegt, ka daudzi neauglīgi pāri ir gatavi atzīt: neauglība viņiem nozīmē kaut kā būtiska zaudējumu, nelaimīgu trūkumu. Tās dēļ laulātā pāra savienībai nav iespējams kļūt jaunā un burtiskā veidā iemiesotai.

No otras puses, bērnu radīšanai (pat tad, ja tā ir iespējama) nav obligāti jābūt pašam nozīmīgākajam laulības aspektam, un tai arī nevajadzētu būt vienīgajai laulības jēgai. Visaptveroša savienošanās ir vērtīga pati par sevi īpašā veidā, un tā to arī vajadzētu uztvert. Uztvert to kā vienīgi līdzekli pēcteču radīšanai nozīmē mazināt laulāto mīlestības nozīmi. Arī šeit ir spēkā salīdzinājums ar sportu: uzvara nav vienīgais komandas mērķis, un īstenībā koncentrēšanās tikai uz uzvaru var graut komandas biedru pieredzes nozīmi, mazināt biedriskumu un spēles patiku. Taču, novedot šo salīdzinājumu līdz tā loģiskajam iznākumam, futbolā, tāpat kā laulībā, mērķim ir svarīga loma pat tad, ja tas nav sasniedzams. Ja vienpadsmit cilvēki nenolemj vienoties kopīgai darbībai ar mērķi uzvarēt (ja viņi, piemēram, vienkārši skraida apkārt laukumam), viņi nevar īstenot un iemantot spēles īpašo labumu. Viņi nav īsta komanda. Un, ja divi cilvēki nenolemj kopīgi savienoties darbībā, kas pakārtota radīšanai (šī darbība ir dzimumakts), viņi nevar īstenot laulības īpašo labumu. Gribēta vai negribēta, sasniegta vai nesasniegta, bērnu radīšana un uzvara spēlē īpašā veidā nošķir un definē noteiktu praksi, veidojot un ietekmējot attiecīgās darbības – tās darbības, kuras neatraujami piešķir šai praksei daļu no tās īpašās vērtības.

Tagad varam pievērsties citām unikālām laulības pazīmēm, kuras iepriekš tikai īsi pieminējām. Kopīga dzīvošana, uz ko aicina lielākā daļa kopību, ir savā mērogā ierobežota, jo arī tās kopīgās vērtības, kuras definē šīs kopienas, ir ierobežotas. (Piemēram, sportisks gars un dzīšanās pēc prasmīga izpildījuma ir vērtības, kuras definē futbola līgu. Šīs vērtības savukārt visdrīzāk pieprasa regulāru iknedēļas vai ikmēneša tikšanos, taču nedzīvošana ar savu futbola komandas biedru nerada nekādus zaudējumus. Ikdienas dzīves dalīšana starp cilvēkiem, kuri nav laulāti, pat tad, ja ir iespējama, parasti netiek prasīta.) Taču laulība vieno laulātos prātā, garā un ķermenī un ir nevis pakārtota viena vai otra cilvēka vērtībai, bet gan vērsta uz pilnīgotu, jaunu kopību un jaunu dzīves centru. Tādēļ tā jau savā būtībā pieprasa tādu plaša mēroga dzīves dalīšanu, kāda nepieciešama, lai palīdzētu cilvēkiem jaunajā, laulāto statusā attīstīt spējas tiekties pēc ikviena pamata labuma un to iemantot. Laulātie gūst labumu kā laulātie no ikvienas sadarbības – no intelektuālas nodarbes, no kopīgas atpūtas un tamlīdzīgi.

Kas ir laulība, un kādam vajadzētu būt laulības tiesiskajam statusam? Tie ir jautājumi par pamata vērtībām – par to, ko mums kā sabiedrībai vajadzētu darīt. Tādēļ tos nevar atrisināt, vadoties vienīgi pēc sociālo zinātņu aprakstošajiem vērojumiem, tieši tāpat kā veselības aprūpes likumu morālo ietvaru nevar izvērtēt, vadoties pēc zāļu ražotāju norādēm par vielu iedarbību un sekām. Grūti iedomāties, ka kāds, kurš nedaudz padomājis, varētu noliegt: ja četru cilvēku veiktai bērnu audzināšanai būtu tāds pats iznākums kā divu cilvēku veiktai, tad gan mūsu, gan revizionisma skatījums būtu spiests noliegt, ka laulība paredz monogāmiju.

Turpretī, ja bērnu audzināšana (mātes un tēva sadarbība) tiešām īpašā un unikālā veidā sniedz laulības piepildījumu, ir tikai dabiski gaidīt, ka tieši laulība ir piemērota bērnu audzināšanai. Arī socioloģiskie pētījumi parāda, ka bērniem klājas vislabāk, ja tos audzina laulāti bioloģiskie vecāki. Tātad bērnu audzināšana ne tikai padziļina un paplašina laulību – arī bērni gūst labumu no vecāku laulātības.

[i] Skat. David Braine, The Human Person: Animal and Spirit (Notre Dame, Ind.: University of Notre Dame Press, 1994).

[ii] Skat. Thomas Laqueur, Making Sex: Body and Gender from the Greeks to Freud (Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1990), p. 48.

[iii] Sal. ar Patrick Lee, Robert George, Body-Self Dualism, pp. 95–115, pp. 176–197.

[iv] Oksfordas angļu valodas vārdnīcā viena no definīcijām vārdam consummation ir “laulības piepildīšana dzimumakta ceļā”, “[t]he completion of marriage by sexual intercourse”, Oxford English Dictionary, 2nd ed. (Oxford: Clarendon Press, 1989), vol. 3, p. 803. Senākais šī vārda lietojums Anglijas likumos atrodams 1548. gadā. Tas ir Akts 2-3 Edw. VI, c. 23 § 2: “Spriedums par laulībām, laulāšanu, kopdzīvi, dzimumu savienību un savienošanos, kad kļūst par vīru un sievu”. Šis Akts vairāku gadsimtu gaitā Anglijā ienesa virkni juridisku principu. Arī mūsdienās “laulības konsumācija” ģimenes likumā tiek uzskatīta par “pirmo dzimumaktu starp vīru un sievu pēc laulāšanas”. Black’s Law Dictionary, 9th ed. (St. Paul, Minn.: West, 2009), p. 359.

[v] Skat. Kenji Yoshino, “The Best Argument against Gay Marriage: And Why It Fails”, Slate 13.12.2010.: http://www.slate.com/articles/news_ and_politics/jurisprudence/2010/12/the_best_argument_against_gay_ marriage.html.

Ultrasonogrāfija

Fragments no Ebijas Džonsones (Abby Johnson), ASV organizācijas un klīniku tīkla “Ģimenes plānošana” (Planned Parenthood) bijušās darbinieces autobiogrāfijas Neplānoti (Unplanned). Tas ir stāsts par kādu sievieti, kura, aktīvi darbodamās tā saukto “reproduktīvo tiesību” kustībā un ar feministiskiem argumentiem iestādamās “par sievietes izvēli”, kādā dienā gandrīz nejauši bija spiesta tuvplānā vērot, kas ir tas, ko viņa aizstāv. Džonsones grāmatas tulkojums drīzumā iznāks apgādā “KALA raksti”.

Šerila pabāza galvu manā kabinetā: “Ebij, izmeklējumu telpā vajadzīgs vēl viens cilvēks. Vai tu esi brīva?” Pārsteigta es pacēlu acis no dokumentiem: “Protams.”

Kaut arī organizācijā Ģimenes plānošana es strādāju jau astoņus gadus, mani nekad nebija aicinājuši izmeklējumu telpā, lai palīdzētu mediķu komandai aborta veikšanas laikā, un man nebija ne jausmas, kāpēc es biju nepieciešama tagad. Abortos asistēja prakses māsiņas, nevis pārējais klīnikas personāls. Būdama šīs Braienas klīnikas Teksasā direktore, es drīkstēju pildīt jebkura darbinieka pienākumus, izņemot, protams, medicīniska rakstura manipulācijas, ko veica ārsti un māsiņas. Pāris gadījumos pēc pacientes lūguma es biju palikusi kopā ar viņu vai turējusi viņai roku procedūras laikā, taču tikai tad, ja biju jau iepriekš bijusi šīs sievietes konsultante, strādājusi ar viņu uzņemšanā un sniegusi informāciju.

Taču šodien nebija tāds gadījums. Tad kāpēc viņiem vajadzēja mani? Šodien Braienas klīnikā abortus veikt bija ieradies ārsts, kas te iepriekš bijis tikai divas vai trīs reizes. Viņam bija privāta abortu prakse apmēram 150 km attālumā. Kad es ar viņu pirms pāris nedēļām runāju par darbu, viņš pastāstīja, ka savā praksē veic abortus ar ultrasonogrāfijas palīdzību, jo šāda aborta procedūra samazina komplikāciju risku sievietei. Tā kā šī metode ļauj ārstam redzēt, ko tieši viņš dara dzemdē, pastāv mazāka iespējamība pārdurt dzemdes sieniņu, kas ir viens no aborta riskiem. Es respektēju šo izvēli. Jo vairāk bija iespējams darīt, lai garantētu sievietes drošību un veselību, jo labāk. Vismaz, ciktāl tas attiecās uz mani. Taču es paskaidroju, ka mūsu klīnikā nebija tādu noteikumu. Ārsts to saprata un teica, ka pieturēsies pie parastās procedūras, tomēr mēs vienojāmies, ka viņš drīkstēs izmantot ultrasonogrāfu, ja jutīs, ka konkrētajā situācijā tas būtu pamatoti.

Cik man zināms, mūsu klīnikā mēs nekad neveicām abortus ar ultrasonogrāfijas palīdzību. Aborti pie mums notika katru otro sestdienu, un mūsu Ģimenes plānošanas filiālē nospraustais mērķis bija šajās dienās veikt no divdesmit piecām līdz trīsdesmit piecām procedūrām. Mums patika, ja ap diviem viss bija galā. Parastā procedūra aizņēma aptuveni desmit minūtes, bet ultrasonogrāfs to par kādām piecām minūtēm pagarināja. Ja mēģini saplānot trīsdesmit piecus abortus vienā dienā, šīs papildu minūtes uzkrājas.

Pie apskates telpas es uz brīdi saminstinājos. Man nekad nebija paticis tajā ieiet aborta procedūras laikā. Galīgi nebiju sajūsmā par to, kas notika aiz šīm durvīm. Taču, tā kā mums visiem bija jābūt gataviem jebkurā laikā pielikt roku, lai darbs būtu padarīts, es atgrūdu vaļā durvis un devos iekšā.

Paciente jau bija saņēmusi anestēziju. Viņa bija pie samaņas, taču miegaina. Ārsta lampas spožā gaisma spīdēja viņai tieši virsū. Sieviete bija sagatavota, instrumenti bija kārtīgi izlikti traukā ārstam pa rokai, un prakses medmāsa līdzās operāciju galdam gatavoja ultrasonogrāfijas aparātu.

“Šai pacientei es veikšu ultrasonogrāfijas vadītu abortu. Man nepieciešams, lai jūs pieturētu ultrasonogrāfa zondi,” ārsts paskaidroja. Kamēr ņēmu rokās ultrasonogrāfa zondi un noregulēju ierīci, es strīdējos pati ar sevi. Es negribu būt šeit. Es negribu piedalīties aborta veikšanā. Nē, nepareizā attieksme. Man ir jābūt gatavai šādam uzdevumam. Dziļi ievilku elpu un centos klausīties mūziku, kas no radio klusi skanēja fonā. Tā ir laba iespēja mācīties. Es nekad iepriekš neesmu redzējusi abortu, ko veic ar ultrasonogrāfijas palīdzību, es sev sacīju. Varbūt tas man palīdzēs konsultēt sievietes. Es nepastarpināti uzzināšu, kāda ir šī drošākā procedūra.Turklāt pēc pāris minūtēm viss būs galā.

Es nevarēju iedomāties, kā nākamās desmit minūtes satricinās manu vērtību pamatus un izmainīs manas dzīves gaitu. Jau iepriekš reizēm biju veikusi diagnosticējošās ultrasonogrāfijas klientēm. Tas bija viens no pakalpojumiem, ko mēs piedāvājām, lai apstiprinātu grūtniecību un noteiktu tās ilgumu. Tas, ka sagatavošanās ultrasonogrāfijas veikšanai bija pazīstama, atvieglināja manu neērtības sajūtu par to, ka atrados šajā telpā. Es uzsmērēju lubrikantu uz pacientes vēdera, tad kustināju zondi, līdz uz ekrāna parādījās viņas dzemde, un tad to apturēju pozīcijā, kas uzrādīja augļa attēlu.

Es domāju, ka ieraudzīšu to pašu, ko biju redzējusi iepriekšējās sonogrāfijās. Parasti atkarībā no tā, cik grūtniecība bija ilga un kā auglis bija pagriezies, es vispirms ieraudzīju kāju, galvu vai kādu daļu no krūšukurvja, un man bija mazliet jāpamanevrē, lai iegūtu labāko iespējamo attēlu. Taču šoreiz attēlā nekā netrūka. Es varēju redzēt veselu, nevainojamu bērniņa profilu.

Gluži kā Greisa, kad bija divpadsmit nedēļas veca, es nodomāju, atcerēdamās pašu pirmo reizi, kad ieraudzīju savu meitu, ērti iekārtojušos manā dzemdē; tas bija pirms trim gadiem. Attēls, ko redzēju savā priekšā tagad, izskatījās tāds pats, tikai skaidrāks, asāks. Mani pārsteidza kāda nianse. Es varēju skaidri saskatīt galvas profilu, abas rokas, kājas un pat sīciņus roku un kāju pirkstiņus. Nevainojami.

Un tad tikpat ātri jauko atmiņu plūdumu par Greisu aizstāja trauksmes uzliesmojums. Ko es ieraudzīšu? Man sažņaudzās vēders. Es negribu redzēt, kas tūlīt notiks.

Pieņemu, ka tas izklausās dīvaini no profesionāles, kura jau divus gadus vadījusi Ģimenes plānošanas klīniku, konsultējusi sievietes krīzes situācijās, pierakstījusi uz abortiem, pārskatījusi klīnikas ikmēneša budžeta atskaites, pieņēmusi darbā un apmācījusi personālu. Taču dīvaini vai ne, fakts bija vienkāršs – mani nekad nebija interesējusi abortu veicināšana. Es biju pievienojusies organizācijai Ģimenes plānošana pirms astoņiem gadiem, ticot, ka klīnikas uzdevums galvenokārt ir novērst negribētas grūtniecības gadījumus, tādējādi samazinot abortu skaitu. Vismaz tāds noteikti bija mans mērķis. Es ticēju, ka šī organizācija glābj dzīvības – sievietēm, kuras, nesaņemot mūsu sniegtos pakalpojumus, varētu vērsties pēc palīdzības pie kāda pagrīdes miesnieka. Tas viss man izskrēja cauri smadzenēm, kamēr es uzmanīgi turēju zondi vajadzīgajā vietā.

“Trīspadsmit nedēļas,” dzirdēju māsiņu sakām pēc tam, kad viņa bija veikusi mērījumus, lai noteiktu augļa vecumu.

“Labi,” ārsts teica, skatoties uz mani. “Vienkārši turiet zondi šajā vietā procedūras laikā, lai es varu redzēt, ko daru.”

Apskates telpas vēsais gaiss man uzdzina drebuļus. Manas acis joprojām bija kā piekaltas šī nevainojami veidotā bērniņa attēlam. Tad uz video ekrāna es pamanīju kaut kā cita attēlu. Kanula – salmiņam līdzīgs instruments, kas ir piestiprināts pie sūknēšanas caurules, – bija ievietota dzemdē un tuvojās bērniņa sānam. Uz ekrāna tā izskatījās pēc iebrucēja. Tā bija nevietā. Nepareizi. Tā vienkārši izskatījās nepareizi.

Mana sirds sāka dauzīties. Laiks apstājās. Es negribēju skatīties, bet es negribēju arī pārstāt skatīties. Es nevarēju neskatīties. Es biju šausmās, taču vienlaicīgi tas mani fascinēja gluži kā lūriķi, kurš piebremzē, braucot garām šausmīgai auto avārijai un nevēlas redzēt sakropļotu ķermeni, bet tomēr skatās. Es pievērsu skatienu pacientes sejai. No viņas acu kaktiņiem ritēja asaras. Es redzēju, ka viņai sāp. Māsiņa nosusināja sievietes seju ar salveti.

“Vienkārši elpojiet!” māsiņa maigi pamācīja. “Elpojiet!”

“Tas gandrīz ir galā,” es nočukstēju. Es vēlējos turpināt skatīties uz viņu, taču manas acis atgriezās pie attēla uz ekrāna.

No sākuma šķita, ka mazulītis neapzinās kanulas klātbūtni. Tā viegli pieskārās mazulīša sānam, un uz īsu brīdi es izjutu atvieglojumu. Protams, es nodomāju. Auglis nejūt sāpes. Es biju par to atkal un atkal pārliecinājusi neskaitāmas sievietes, kā man to mācīja Ģimenes plānošanā. Augļa audi neko nejūt, kad tos izņem. Saņemies, Ebij! Tā ir vienkārša, ātra medicīniska procedūra. Mana galva smagi strādāja, lai kontrolētu reakciju, taču es nespēju nokratīt iekšēju nemieru, kas ātri vien pārvērtās par šausmām, skatoties ekrānā.

Nākamā kustība bija mazās pēdiņas pēkšņa saraušanās, it kā mazais būtu sācis spārdīties, lai tiktu prom no viņu taustošā iebrucēja. Kanulai iespiežoties dziļāk, mazais sāka cīnīties, lai pagrieztos un izlocītos. Man bija skaidrs, ka auglis jūt kanulu un viņam šī sajūta nepatīk. Tad es izdzirdēju ārsta balsi, no kuras iztrūkos.

“Darbini iekšā!” viņš jautri teica māsai. Tas nozīmēja, ka māsai jāieslēdz sūknēšana. Aborta laikā sūknēšanu neieslēdz, kamēr ārstam nav skaidrs, ka instruments ir novietots tieši vajadzīgajā vietā. Es pēkšņi sajutu vēlmi kliegt: “Izbeidziet!” Sakratīt sievieti un teikt: “Paskaties, kas notiek ar tavu bērnu! Mosties! Pasteidzies! Apturi viņus!”

Tomēr, kamēr domās izteicu šos vārdus, es paskatījos pati uz savu roku, kas turēja zondi. Es pati biju viena no viņiem – tiem, kuri veica procedūru. Manas acis atkal pievērsās ekrānam. Ārsts jau bija sācis kustināt kanulu, un nu es varēju redzēt, kā sīkais ķermenītis ap to šausmīgi raustās. Pavisam īsu brītiņu izskatījās, ka mazais tiek izgriezts kā trauklupata, izspiests un saplacināts. Tad ķermenītis sačokurojās un sāka pagaist kanulā manu acu priekšā. Pēdējais, ko es redzēju, bija sīks, nevainojami veidots mugurkauls, kas tika iesūkts caurulē, un tad viss bija prom. Dzemde bija tukša. Pilnīgi tukša.

Es neticībā sastingu. Pati to neapzinoties, atlaidu zondi. Tā noslīdēja no pacientes vēdera un nošļūca uz viņas kājas. Es jutu, kā dauzās mana sirds. Tā sitās tik stipri, ka jutu spēcīgu pulsāciju kaklā. Centos dziļi ievilkt gaisu, bet šķita, ka nevaru nedz ieelpot, nedz izelpot. Es joprojām skatījos uz ekrānu, kaut arī tas tagad bija melns, jo biju pazaudējusi attēlu. Es neko nespēju uztvert. Jutos pārāk apstulbusi un satricināta, lai kustētos. Apzinājos, kā ārsts un māsiņa strādājot pļāpā, taču tas izklausījās kā tāls un neskaidrs fona troksnis, ko grūti saklausīt caur asins pulsāciju manis pašas ausīs.

Iztēlē es atkal redzēju, kā sīkais ķermenītis tika sakropļots un izsūkts, un Greisas pirmo ultrasonogrāfijas attēlu, kad viņa bija apmēram tādā pašā izmērā. Un savās atmiņās es dzirdēju vienu no daudzajiem strīdiem ar Dagu, manu vīru, par abortu.

“Kad tu biji stāvoklī ar Greisu, tas nebija auglis, tas bija bērniņš,” Dags teica. Jutos, kā saņēmusi zibens spērienu: viņam bija taisnība! Tas, kas bija šīs sievietes ķermenī vēl pirms brīža, bija dzīvs. Tie nebija vienkārši audi, vienkāršas šūnas. Tas bija cilvēka bērns, kurš cīnījās par dzīvību! Viņš šo cīņu zaudēja vienā acumirklī. Tas, ko es gadiem ilgi biju teikusi cilvēkiem, tas, kam es ticēju, ko mācīju un aizstāvēju, ir meli.

Pēkšņi es jutu, kā ārsts un māsa uz mani skatās, un tiku izrauta no pašas domām. Pamanīju, ka zonde guļ uz sievietes kājas, un neveikli mēģināju to nolikt atpakaļ vietā. Taču nu man trīcēja rokas.

“Ebij, vai ar jums viss kārtībā?” ārsts jautāja. Māsiņa nobažījusies vēroja manu seju.

“Jā, man viss kārtībā.” Es joprojām nebiju, kā pienākas, novietojusi zondi un nu biju noraizējusies, jo ārsts nevarēja redzēt dzemdes iekšpusi. Mana labā roka turēja zondi, un mana kreisā plauksta piesardzīgi novietojās uz sievietes siltā vēdera. Es uzlūkoju viņas seju. Viņa raudāja vēl vairāk, un seja bija saviebta sāpēs. Es pārvietoju zondi, līdz uzķēru viņas nu jau tukšās dzemdes attēlu. Manas acis atkal pievērsās manām rokām. Es paskatījos uz tām, it kā rokas pat nepiederētu man.

Cik daudz posta šīs rokas nodarījušas pēdējos astoņos gados? Cik daudzas dzīvības izdzēstas to dēļ? Ne tikai manu roku, bet arī manu vārdu dēļ. Kā būtu, ja es būtu zinājusi patiesību un būtu to pateikusi visām šīm sievietēm? Kā būtu?

Es biju noticējusi meliem. Tik ilgi es biju akli reklamējusi uzņēmuma vadlīnijas. Kāpēc? Kāpēc es nebiju meklējusi patiesību pati? Kāpēc es biju aizbāzusi ausis pret argumentiem, kurus dzirdēju? Mīļais Dievs, ko es esmu izdarījusi?

Mana roka joprojām bija uz pacientes vēdera, un man bija tāda sajūta, it kā es tikko būtu viņai kaut ko ar šo roku atņēmusi. Es viņu aplaupīju. Un mana roka sāka sāpēt. Es sajutu īstas, fiziskas sāpes. Un tieši tur, stāvot pie galda ar savu roku uz raudošas sievietes vēdera, no pašām manis dzīlēm iznira šī doma:

Nekad vairs! Nekad vairs!

Es kustējos automātiski. Kamēr māsiņa apkopa sievieti, es izslēdzu utrasonogrāfijas iekārtu, tad viegli pamodināju pacienti, kas bija nespēcīga un miegaina. Es palīdzēju viņai piecelties sēdus, palīdzēju pārsēsties ratiņkrēslā un aizvedu viņu uz pēcoperāciju telpu. Es viņai apliku vieglu segu. Tāpat kā daudzas citas pacientes, ko biju redzējusi iepriekš, viņa turpināja raudāt, jūtot acīmredzamas emocionālas un fiziskas sāpes. Es darīju, ko varēju, lai viņa justos labāk.

Bija pagājušas desmit, katrā ziņā ne vairāk kā piecpadsmit minūtes, kopš Šerila man palūdza doties palīdzēt uz apskates telpu. Un šajās nedaudzajās minūtēs viss bija mainījies. Drastiski. Savā prātā atkārtoti redzēju, kā mazais grozījās un cīnījās. Un pacienti. Jutos tik vainīga. Es biju viņai atņēmusi kaut ko vērtīgu, bet viņa to pat nezināja.

Kā es līdz tam nonācu? Kā pieļāvu, ka kaut kas tāds notiek? Es biju ieguldījusi sevi, savu sirdi, savu karjeru Ģimenes plānošanā, jo uztraucos par sievietēm krīzes situācijās. Bet nu es pati biju krīzē.

Kad atskatos uz šo 2009. gada septembra nogales dienu, es redzu, cik Dievs ir gudrs, neatklājot mums nākotni. Ja jau tajā brīdī es būtu zinājusi, kādas vētras būs jāpārcieš, man varbūt nebūtu bijis drosmes iet uz priekšu. Tā kā es to nezināju, man vēl nebija jāatrod drosme, tomēr centos saprast, kā tik tālu esmu nonākusi – kā tas nācās, ka dzīvoju melos, izplatīju melus un sāpināju tās pašas sievietes, kurām vēlējos palīdzēt?

Es izmisīgi gribēju zināt, ko darīt tālāk. Šis ir mans stāsts.

“Balto privilēģijas” jēdziena izcelsme un pielietojums. 1. daļa

Raksta otro daļu var izlasīt šeit un trešo šeit.

Arvien biežāk ikdienā nākas saskarties ar savādu parādību sabiedrībā. Visā pasaulē daudzas kultūras norises, simboli un nosaukumi negaidīti tiek atzīti par rasistiskiem un cilvēkus aizvainojošiem. Dažkārt pirmajā brīdī ir grūti šādos pārmetumos saskatīt racionālu jēgu.

Iespējams, daudziem atmiņā vēl palikusi arī Latvijā diskusijas izraisījusī saldējuma “Pols” reklāma, kuras vizuālajos materiālos bija izmantots uzraksts “Krāsainais starp baltajiem”, tādā veidā reklamējot jaunās saldējuma garšas. Šo reklāmu atsevišķi cilvēki uzskatīja par rasistisku un aicināja boikotēt saldējuma ražotāju. Citi savukārt bija neizpratnē un norādīja, ka drīzāk saskata reklāmā atziņu, ka ir labi būt atšķirīgam vai krāsainam. Savukārt saldējuma ražotājs, reaģējot uz pārpratumiem saistībā ar ziņas nolasāmību, izņēma šo vizuālo materiālu no visiem komunikācijas kampaņas materiāliem.[1]

Vai bija pamatoti uzskatīt, ka reklāmā ir manāmas rasisma iezīmes? Cilvēki, kas reklāmā nesaskatīja rasismu, vadījās pēc viņiem zināmās un, viņuprāt, jēgpilnās rasisma definīcijas: par rasismu tiek dēvēti uzskati, ka vienas ādaskrāsas cilvēki ir labāki par citas ādaskrāsas cilvēkiem un attiecīgi ir pieļaujams pret cilvēkiem izturēties atšķirīgi, vērtējot vienīgi pēc ādaskrāsas. Turpretī reklāmā rasismu saskatījušie cilvēki savu īstenības attēlojumu bija ieguvuši zināšanās par “balto privilēģijas” jēdzienu. “Balto privilēģija”, viņuprāt, ir sabiedrībā pastāvoša “neredzama nenopelnītu aktīvu pakete”, kas netaisnīgi sniedz priekšrocības baltajiem.[2] Tas arī noteica viņu attieksmi pret reklāmas tekstu, radot vēlmi saskatīt tajā daudzus baltos cilvēkus, kuri apspiež vienu tumšas ādas krāsas personu viņu vidū. Lai labāk izprastu “balto privilēģijas” jēdziena ietekmi uz mūsdienu sabiedrību, nepieciešams aplūkot tā rašanās vēsturiskos apstākļus un ideoloģiskos aspektus.

Rasu segregācijas atcelšana ASV

Pēc ASV pilsoņu kara beigām Demokrātu partijas kontrolēto valdību likumdevēji bijušajās Dienvidu konfederācijas pavalstīs pieņēma rasu segregācijas likumus, lai tādā veidā samazinātu brīvlaisto melno vergu politiskās un ekonomiskās tiesības. Līdzīgi likumi tika pieņemti arī citās ASV pavalstīs. Tomēr lielā daļā bijušo Ziemeļu konfederācijas pavalstu likumdošanā rasu segregācijas likumi nepastāvēja.[3] Rasu segregācija izsauca parādību, ko vēsturnieki nosaukuši par Lielo migrāciju. Laika posmā no 1916. līdz 1970. gadam šī procesa ietvaros notika vairāk nekā 6 miljonu bijušo melno vergu pārvietošanās no ASV dienvidu laukiem uz valsts ziemeļu un rietumu pilsētām. Neapmierināti ar ierobežotajām ekonomiskajām iespējām un skarbajiem segregācijas likumiem, daudzi devās uz pilsētām, kas bija brīvas no segregācijas. Pilsētās Pirmā pasaules kara gados bija liela nepieciešamība pēc jauniem darbiniekiem rūpnīcās.

Līdz 1970. gadam, kad beidzās Lielā migrācija, tās demogrāfiskā ietekme bija nenoliedzama. 1900. gadā deviņi no katriem desmit melnajiem amerikāņiem dzīvoja ASV dienvidos un trīs no četriem dzīvoja lauku saimniecībās. 1970. gadā dienvidos dzīvoja mazāk nekā puse no melnajiem amerikāņiem un tikai 25 procenti dzīvoja reģiona lauku rajonos.[4] Svarīga loma Lielās migrācijas procesa pārtraukšanā bija segregācijas likumu atcelšanai. 1964. gadā tika pieņemts Pilsonisko tiesību akts un 1965. gadā Balsošanas tiesību akts, tā nodrošinot melno amerikāņu diskriminācijas aizliegumu. Par to lielā mērā jāpateicas izcilajam cilvēktiesību aktīvistam, baptistu mācītājam Mārtinam Luteram Kingam junioram. Cīņā pret rasismu viņš izmantoja Mohandasa Gandija izstrādātos nevardarbīgās pretošanās principus, īpaši uzsverot kristīgās mīlestības mācību. Kings centās novērst melnos amerikāņus no vardarbīgu protesta veidu izmatošanas un apgalvoja, ka vardarbīgā revolūcija ir nepraktiska daudzrasu sabiedrības kontekstā. 1967. gadā izdotajā grāmatā Kurp tālāk? Haoss vai kopiena? viņš rakstīja: “Tumsa nespēj padzīt tumsu: to var izdarīt tikai gaisma. Naids nevar izdzīt naidu: to var izdarīt tikai mīlestība. Nevardarbības skaistums slēpjas tajā, ka tā savā veidā un savā laikā cenšas pārtraukt ļaunuma ķēdes reakciju.”[5] Kinga sludināšana kļuva par spēcīgu, uz sabiedriskajām pārmaiņām virzošu spēku.[6] Rasu segregācijas likumu atcelšana bija būtisks ieguldījums demokrātiskas un saliedētas sabiedrības stiprināšanā ASV.

PSRS ietekme rasu problēmu risināšanā

Vienlaikus PSRS, ievērojusi ASV sabiedrībā pastāvošās problēmas, kas saistījās ar rasu segregāciju, centās tās izmantot savā labā. Padomju diplomātijas retorikā un plašsaziņas līdzekļos bieži tika atspoguļota rasu diskriminācija Amerikā. To identificēja un aprakstīja kā kapitālistiskās sistēmas nepilnību. Šo atziņu padomju vara lietoja savas sociāli ekonomiskās iekārtas pārākuma propagandai un uzmanības novēršanai no PSRS pastāvošajām ekonomiskajām un sociālajām nepilnībām. Šīs propagandas ietvaros plašsaziņas līdzekļi centās radīt pārspīlētu priekšstatu, ka ASV pilsoņi vienprātīgi īsteno rasisma politiku un ka vidusmēra amerikānis savu laiku pavada, “linčojot nēģerus”.[7]

Padomju izlūkdienesta mēģinājumi vervēt melnos amerikāņus komunistiskajā partijā un aicinājumi emigrēt uz PSRS bija vērojami jau Lielās depresijas laikā. 1930. gados daudzi melnie emigranti varēja ātri atrast darbu PSRS un asimilēties Padomju Sabiedrībā. Tur viņi saskārās ar mazākām sociālajām barjerām. Viņi iemācījās runāt krieviski un varēja apprecēties ar citas rases pārstāvi. Ādas krāsas dēļ viņi vairs nebija izslēgti no sabiedrības. Kamēr tumšākās Staļina režīma patiesības palika slēptas aiz dzelzs priekškara aizsegiem, Padomju Savienībai veiksmīgi izdevās melnajos amerikāņos uzturēt interesi par marksistisko ideoloģiju. 20. gadsimta vidū marksistu intelektuālās aprindas Ņujorkā īslaicīgi piesaistīja daudzus ievērojamus melno amerikāņu māksliniekus un rakstniekus komunistu grupām. Tomēr patiesībā padomju vara nebija sekmīgs minoritāšu tiesību paraugs. Tā bija bēdīgi slavena ar etnisko minoritāšu grupu iznīcināšanu un deportācijām. Kā “tautas ienaidniekus” represēja miljoniem cilvēku. Padomju Savienībā pastāvēja arī sava verdzības forma Gulaga nometņu veidā.[8]

Pēc Otrā pasaules kara beigām Padomju Savienība turpināja izmantot ASV pastāvošos rasu segregācijas likumus, lai mēģinātu pastiprināt savu ietekmi Āfrikas un Āzijas jaunattīstības valstu vidū. Sākumā PSRS atzinīgi vērtēja Mārtina Lutera Kinga kampaņas pret rasismu, jo uzskatīja, ka tās ir vērstas pret amerikāņu imperiālismu. Tomēr Maskavai par lielu nepatiku Kings vairākkārt saistīja pilsonisko tiesību kustības mērķus ar Amerikas sapņa piepildījumu un “lieliskajiem konstitūcijas un neatkarības deklarācijas vārdiem”. Saprotot, ka neizdosies izmantot Kingu komunisma popularizācijai, 1963. gadā PSRS Valsts drošības komiteja (VDK) uzsāka nomelnošanas kampaņu pret pilsonisko tiesību kustības vadītāju. Šis uzdevums tika dots VDK dezinformācijas nodaļas vadītāja vietniekam Jurijam Modinam. VDK mēģināja kompromitēt Kingu kā melno amerikāņu nodevēju. Āfrikas presē parādījās Modina pasūtītie raksti, kurus pēc tam pārdrukāja amerikāņu laikraksti. Tajos Kingu attēloja kā “tēvoci Tomu”, kurš slepeni saņemot valdības subsīdijas, lai “pieradinātu” pilsonisko tiesību kustību un novērstu tās draudus prezidenta Džonsona administrācijai.[9]

Padomju Savienība lika saviem aģentiem Amerikā radīt sociālos nemierus, graut ticību valdībai un izstrādāt plānus, kā sabotēt mērķus militārajā, enerģētikas un infrastruktūras nozarē. Mērķtiecīgi izplatīja materiālus, kurus piedēvēja balto rasistu organizācijai Kukluksklans, kreisajām melno kaujinieku organizācijām un labējo ebreju organizācijai Ebreju Aizsardzības Līga. Šo propagandas materiālu mērķis bija saasināt pastāvošo saspīlējumu starp šīm grupām un piespiest viņus iesaistīties atklātā vardarbībā vienai pret otru. PSRS cerēja, ka vardarbība varētu izplatīties un beigās pārņemt plašāku sabiedrību. Kampaņa ilga trīs gadu desmitus un beidzās 1971. gadā ar operāciju “Pandora” – plānu bombardēt kādu koledžu Ņujorkā, kurā mācījās daudzi melnie amerikāņi, un teroraktā vainot Ebreju Aizsardzības Līgu. 1992. gadā Vasilijs Mitrohins, bijušais VDK darbinieks, aizbēga no Krievijas uz Angliju. Viņš paņēma sev līdzi milzīgu krājumu slepenu VDK dokumentu, kas sastāvēja no vairāk nekā 25 000 failiem. Tie sniedza daudz informācijas par VDK centieniem izraisīt Amerikā rasu karu. VDK vēlējās, lai melnie kaujinieki kļūtu par dominējošo spēku melno amerikāņu politiskajā diskursā un sociālajās kustībās, un cerēja tos izmantot savā labā.[10]

“Institucionālā rasisma” jēdziena radītājs Stoklijs Kārmaikls

Kā minēts, no padomju perspektīvas Kinga aicinājums uz miermīlīgiem protestiem un nevardarbīgu rīcību bija kavējis agresīvāk noskaņotas pilsonisko tiesību kustības rašanos. Ja kāda cita persona vai grupa pārņemtu kontroli pār kustību, Amerikas ielās varētu sākties pilsoņu karš. Koncentrējoties uz iekšējiem konfliktiem, ASV vismaz uz laiku novērstu savu uzmanību no ārējām interesēm un tā zaudētu savu politisko un stratēģisko ietekmi pasaules mērogā. Pēc VDK pārbēdzēja Mitrohina dokumentos atrodamās informācijas, Stoklijs Kārmaikls (Stokely Carmichael) Maskavas ieskatā bija vēlamais līdera kandidāts. Neskatoties uz viņa sākotnējo sadarbību ar Studentu nevardarbīgo koordinācijas komiteju (SNCC), Kārmaikls savu reputāciju bija izveidojis, popularizējot ar vardarbību saistītu protesta jēdzienu “melnā vara” (black power). Viņš bija atvērtāks vardarbīgas pretestības metodēm nekā Kings un viņa teiktais bieži vien līdzinājās radikālo melno kaujinieku retorikai. Pat ja Kārmaikls neizpildītu ambiciozākās Maskavas cerības un pilsoņu karš tomēr nesāktos, miermīlīgā kristieša Kinga nomaiņa ar Kārmaiklu joprojām sniegtu komunismam plašāku auditoriju melno amerikāņu kopienā un Amerikā kopumā. Kārmaikls un melnādainie kaujinieki visai atklāti simpatizēja komunismam.

Mitrohina dokumenti liecina, ka VDK aģentam Modinam bija uzdots veikt vairāku veidu operatīvās darbības ASV sabiedrības radikalizācijai. Izmantojot VDK rezidences resursus ASV, bija nepieciešams drukāt un izplatīt brošūras un aicinājumus, kas nosodītu prezidenta Džonsona administrācijas īstenotos melno amerikāņu tiesību kustības apspiešanas pasākumus. Izmantojot pieejamos aģentu resursus, vajadzēja piesaistīt vadošos juristu publisku paziņojumu izteikšanai. Bija arī paredzēts izplatīt dezinformāciju, ka ASV valdība izstrādā plānu melno kustības līderu fiziskai likvidēšanai.

Kārmaikls 1967. gadā devās globālā politiskajā tūrē, uzstājoties ar runām Maskavā, Havanā un Hanojā. Runās viņš nosodīja gan rasismu, gan kapitālismu. Šādā veidā viņš centās parādīt padomju bloku kā galveno melno cilvēku aizstāvi pasaulē. Uzrunās viņš norādīja uz gaidāmo rasu karu ASV un pieminēja radikāli kreisās organizācijas “Melnās panteras” apbruņošanu. Uzstājoties Havanā, Kārmaikls paziņoja: “Mēs gatavojam pilsētu partizānu grupas savai aizsardzībai. Tā būs cīņa līdz nāvei.”[11]

Ar savu aktīvo darbību Kārmaikls piesaistīja FIB uzmanību un drīz vien tika atzīts par bīstamu līderi, kurš varētu kļūt par reālu draudu ASV iekšējai drošībai. Tāpēc Kārmaikls 1968. gadā bija spiests pārcelties uz Āfriku, kur turpināja darboties revolucionārā sociālistiskā panafrikānisma labā.[12]

Tieši Stoklijs Kārmaikls ir jēdziena “institucionālais rasisms” radītājs. Pēc ASV rasu segregācijas likumu atcelšanas Padomju Savienība zaudēja iespēju izmantot šo amerikāņu sabiedrības netaisnību savām propagandas vajadzībām un ietekmes palielināšanai. Tas mudināja padomju ārpolitikas veidotājus radīt teoriju, kas pierādītu, ka rasu segregācijas likvidēšana ir tikai simboliska, bet praksē diskriminācija joprojām turpinās. Institucionālo rasismu (sauktu arī par “sistēmisko rasismu”) definēja kā rasisma formu, kas pastāv sociālo un politisko institūciju praksē. Tas cita starpā varot izraisīt diskrimināciju krimināltiesību jomā, nodarbinātībā, mājokļu īrē, veselības aprūpē, politiskajā varā un izglītības iegūšanā. Institucionālā rasisma jēdziens paredzēja, ka par rasisma aktiem nav jāuzskata tikai individuāla diskriminējoša rīcība no atsevišķiem baltajiem cilvēkiem pret atsevišķiem melnajiem cilvēkiem, bet ka rasisms pastāv kā balto kopienas kolektīva darbība pret melno kopienu. Rasisms esot radies sabiedrības institūciju un vērtību vēsturiskajā izcelsmē, kuras tiekot vardarbīgi uzspiestas melnajiem cilvēkiem ar nolūku uzturēt melno kopienu atkarības un apspiešanas stāvoklī. Līdz ar to visu balto kopienu kolektīvi vainoja melno kopienas nabadzībā, beztiesiskumā un fiziskā un emocionālā mocīšanā. Turklāt balto kopiena vai nu izliekoties, ka nezinot par šo situāciju, vai arī nespējot neko jēdzīgu darīt tās uzlabošanai.[13] “Institucionālā rasisma” jēdziens ir cieši saistīts ar vēlāk akadēmiskajā vidē radīto “balto privilēģijas” jēdzienu, jo abus raksturo kopīgas īpašības.[14] Šādā veidā marksisma šķiru cīņas atziņas par kapitālistu un proletariāta pretnostatīšanu tika pārveidotas par rasu cīņas atziņām, pretnostatot dažādas rases. Jaunradītais “institucionālā rasisma” jēdziens bija pretrunā tiesību sistēmai, kas balstīta atziņā, ka par izdarītajiem noziegumiem ir atbildīga konkrēta persona, nevis viņa ģimenes locekļi vai cilvēki, kas ārēji viņam līdzinās.

“Balto privilēģijas” jēdziena rašanās

Pateicoties minētajiem aktīvajiem pasākumiem, komunistu ietekme izplatījās arī ASV akadēmiskajā vidē, izveidojot un attīstot sabiedrību sašķeļošu šķiru, rasu un dzimumu pretnostatīšanas teoriju. Būtisks ieguldījums “balto privilēģijas” jēdziena radīšanā un popularizēšanā bija amerikāņu autoram un vēsturniekam Noelam Ignatjevam (NoelIgnatiev). Viņš vislabāk pazīstams ar savu darbu rases un sabiedrības šķiru jomā. Visai ekscentrisks bija viņa aicinājums atcelt “baltumu”. Ignatjevs bija “Jaunās abolicionistu biedrības” līdzdibinātājs un žurnāla Rases nodevējs (RaceTraitor) līdzredaktors. Viņš rakstīja, ka “nodot baltumu ir būt lojālam cilvēcei”. Ar pseidonīmu Noels Ignatins viņš 1958. gada janvārī pievienojās ASV Komunistiskajai partijai, taču augustā no tās izstājās, lai palīdzētu izveidot “Pagaidu organizatorisko komiteju marksistu–ļeņinistu komunistiskās partijas atjaunošanai”.[15] 1970. gadā Ignatjevs kļuva par komunistu grupas “Sodžorneras Trūtsas organizācija” (Sojourner Truth Organization) biedru.[16] 1980. gadu sākumā Ignatjevs veidoja marksistu diskusiju grupas. Pēc maģistra grāda iegūšanas Hārvarda Universitātē viņš strādāja kā pasniedzējs.[17]

Ignatjevs uzskatīja rases atšķirības un pašas rases par sociālu konstrukciju, nevis zinātnisku realitāti.[18] Ignatjeva pētījums par 19. gadsimta īru imigrantiem ASV secināja, ka dominējošie angļu un amerikāņu iedzīvotāji īrus sākotnēji neuzskatīja par baltajiem. Viņš skaidroja, ka tikai īru vardarbība pret brīviem melnajiem un verdzības atbalstīšana esot viņiem ļāvusi kļūt par pilnvērtīgiem baltajiem. Ignatjevs definēja “baltumu” kā piekļuvi “balto privilēģijām”. Pēc Ignatjeva domām, “balto privilēģijas” deva iespēju iegūt labākās dzīvesvietas, skolas un darbavietas. Ignatjeva grāmatu par īru imigrantiem kritizēja par “rases un ekonomiskās situācijas samierināšanu” un to datu ignorēšanu, kas bija pretrunā viņa tēzēm. Būtiskākā pieļautā kļūda bija īru ilglaicīgā kontrakta darba (indentured servitude) pielīdzināšana mūža verdzībai. Turklāt īru pēcnācējiem šāda “verdzība” nedraudēja.[19]

Balstoties pētījumā iegūtajās atziņās, Ignatjevs rakstīja, ka mēģinājumi uzskatīt rasi par bioloģisku realitāti neesot pamatoti. Cilvēki esot dažādu sabiedrības izdomātu rasu kategoriju pārstāvji, jo sabiedrība cilvēkus patvaļīgi iedalot šajās kategorijās.[20] Bioloģiskās rases atzīšanu Ignatjevs uzskatīja par šķērsli darbaļaužu solidaritātei. Lielā ideoloģiskā barjera proletāriešu šķiriskās apziņas, solidaritātes un politiskās rīcības sasniegšanai esot balto šovinisms. Tas kalpojot kā balto praktizētās vispārējās melnādaino apspiešanas ideoloģiskais atbalsts.[21] Ignatjevs uzskatīja, ka kapitālisti esot noslēguši savienību ar baltajiem strādniekiem, lai kopā apspiestu melnos strādniekus. Balto strādnieku stāvokli viņš tēlaini aprakstīja šādi: “Bet viņiem ir vairāk, ko zaudēt, nekā tikai savas ķēdes. Viņiem arī ir “jāzaudē” savas baltās ādas privilēģija – priekšnoteikums, kas viņus šķir no pārējās strādnieku šķiras. Šis priekšnoteikums darbojas kā materiālā bāze darbaļaužu sašķelšanai.” Melnbalto strādnieku vienotību varot panākt tikai tad, ja baltie strādnieki pievienotos melno strādnieku atbalstītājiem cīņā pret kopējo šķiras ienaidnieku. Tas ļautu kopīgi apkarot rasismu un atbalstīt strādnieku atbrīvošanos. Tie baltie strādnieki, kuri nevēloties atteikties no savām “balto privilēģijām”, nevēloties arī sociālismu.[22]

Ignatjeva līdzgaitnieks Teodors Viljams “Teds” Allens (Theodore William “Ted” Allen) bija amerikāņu neatkarīgais zinātnieks, rakstnieks un aktīvists, kurš kopš pagājušā gadsimta sešdesmitajiem gadiem ir pazīstams ar saviem rakstiem par baltās ādas privilēģiju un baltās identitātes izcelsmi. Viņa nozīmīgākais teorētiskais darbs Baltās rases izgudrošana tika publicēts divos sējumos 1997. gadā. Jaunībā Allens kļuva par aktīvistu un organizatoru strādnieku darba kustībā. 17 gadu vecumā viņš pievienojās ASV Komunistiskajai partijai. Pēc tam viņš strādāja dažādās arodbiedrībās. 1940. gadu otrajā pusē Allens pārcēlās uz Ņujorku. Viņš pasniedza ekonomiku Džefersona sociālo zinātņu skolā, kuru 1944. gadā Ņujorkā nodibināja ASV Komunistiskā partija.[23] Allena rakstus publicēja ārpus akadēmiskās preses, un viņa darbs bija ļoti ietekmīgs pilsonisko tiesību kustības laikā, kad mēģināja apgāzt vecās rases, etniskās piederības un kultūras teorijas. Viņš uzskatīja, ka “baltās rases izgudrošana” ir saistīta ar šķiru cīņu un ar buržuāzijas šķiras hegemoniskajiem centieniem saglabāt sociālo kontroli. Allens uzsvēra, ka “baltā rase” nav ģenētiska parādība. Tā esot sociāla konstrukcija, kā arī valdošās buržuāzijas šķiras sociālās kontroles veidojums.[24] Cīņu pret “balto privilēģijām” Allens raksturoja šādi: “Noraidiet privilēģiju, pārkāpjot balto “džentlmeņu vienošanos”. Cik vien iespējams, pie katras iespējas! Kad radikāļi pieņems šādu pieeju balto masu radikalizēšanai, nebūs grūti atrast metodes pielietojumu konkrētām darbības jomām. Ja sākumā rodas šaubas par darāmo, vienkārši izveidojiet privilēģiju sarakstu un sāciet tās pārkāpt.”[25]

“Balto privilēģijas” jēdziena tālāku attīstību nodrošināja Pegija Makintoša (PeggyMcIntosh), kura 1989. gadā publicēja pētījumu Balto privilēģija: neredzamās mugursomas izpakošana. Makintoša savu “baltās privilēģijas” izpratni raksturoja kā nepelnītu priekšrocību, kuras pamatā ir rase. Šīs izpratnes centrā bija ideja, ka apspiešana darbojoties caur dažādām nenopelnītām priekšrocībām, kuras bauda tie, kuri paši necieš no apspiešanas. Tie, viņasprāt, ir visi vīrieši, baltie cilvēki vai heteroseksuāļi. Viņi sabiedrībā iegūstot “privilēģijas”, jo nesaskaroties ar seksismu, rasismu vai homofobiju. Indivīdi neizvēloties, vai viņiem šīs “privilēģijas” ir, – tās automātiski piešķirot piederība kādai no sabiedrības grupām. Šo privilēģiju saņēmējs, iespējams, par tām nemaz nezina. Tāpēc Makintošas teorijā liels uzsvars likts uz privilēģiju izcelšanu gaismā. Cilvēks, kurš to izdarījis, ir “sociāli atmodināts”. Izmantojot šo teorētisko ietvaru, esot iespējams atklāt bezgalīgi daudz pastāvošus apspiešanas modeļus sabiedrībā. Tos varot novērot gan sistēmiski, gan individuāli, tāpat kā visas citas sabiedrībā pastāvošās nenopelnītās privilēģijas – tādas, kas saistītas ar šķiru, reliģiju, etnisko piederību, dzimumu, seksuālo orientāciju, vecumu vai spējām. Makintoša “balto privilēģijas” raksturošanai izmantoja šādu metaforu: “Balto privilēģija ir kā neredzama bezsvara mugursoma, pilna ar nepelnītām vērtībām, uz kurām es varu paļauties katru dienu, bet kuru pastāvēšanu es neievēroju”. Vadoties pēc Teodora Allena ieteikuma izveidot privilēģiju sarakstu, Makintoša uzskaitīja divdesmit sešas savas atklātās ikdienas priekšrocības. Šeit dažas no Makintošas atrastajām nepelnītajām priekšrocībām:

– es varu ieslēgt televizoru vai atvērt avīzes pirmo lapu, kurā plaši pārstāvēti manas rases cilvēki;
– kad man stāsta par mūsu nacionālo mantojumu vai par “civilizāciju”, es esmu pārliecināta, ka to ir izveidojuši manas ādas krāsas cilvēki;
– es varu ieiet mūzikas veikalā un paļauties uz iespēju atrast manas rases mūziku, varu veikalā atrast galvenos pārtikas produktus, kas atbilst manām kultūras tradīcijām, varu atrast frizieri, kurš prot griezt matus atbilstoši manām kultūras tradīcijām;
– es varu izvēlēties medicīnisko pārsēju “miesas” krāsā un tas vairāk vai mazāk atbilst manai ādas krāsai.

Makintoša uzskatīja, ka nav iespējams cīnīties pret rasismu, necīnoties pret “balto privilēģiju”. Tādējādi esot nepieciešams baltos iemācīt atpazīt savas slēptās “balto privilēģijas” īpašos kursos, kuros sevi sistemātiski atmaskotu kā apspiedējus– kā personas ar nepelnītām priekšrocībām, sabojātas kultūras pārstāvjus. Uzskats, ka personas morālā stāja esot atkarīga tikai no morālās gribas, neesot pareizs. Šādi domā, jo baltie esot mācīti savas dzīves principus uzskatīt par morāli neitrāliem un šādā ziņā ideāliem. Lai šo sistēmu izmainītu, nepietiek tikai to noraidīt vai veikt individuālas atteikšanās akcijas no “balto privilēģijas”. Nepieciešams sabiedrībā likvidēt veco, rasistisko sistēmu un izveidot jaunu, pozitīvajā diskriminācijā (affirmative action) balstītu. Baltā persona, kura apzinājusies savas nepelnītās privilēģijas, varēs vieglāk atbalstīt pozitīvās diskriminācijas pasākumus attiecībā pret melnajām personām. Pozitīvās diskriminācijas radītās privilēģijas savukārt nevajagot uzskatīt par sliktām, jo tās neesot nepelnītas privilēģijas.[26]

Mūsdienās “institucionālā rasisma” un “balto privilēģijas” jēdzieni kalpo par pamatu kritiskās rases teorijas attīstībai. Daudzi pētnieki joprojām uzskata, ka minēto sabiedrisko parādību saistību ar rasismu ir nepieciešams atklāt vēl dziļākā līmenī.[27]

[1] “Krāsainais starp baltajiem” – Food Union atsauc diskusijas raisījušās saldējuma reklāmas. Pieejams: https://www.delfi.lv/aculiecinieks/news/sabiedriba/krasainais-starp-baltajiem-food-union-atsauc-diskusijas-raisijusas-saldejuma-reklamas.d?id=52194171

[2] B. Lowery, “Speaking of Psychology: The Invisibility of White Privilege”. Pieejams: https://www.apa.org/research/action/speaking-of-psychology/white-privilege

[3] “List of Jim Crow Law Examples by State”. Pieejams: https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Jim_Crow_law_examples_by_state

[4] “The Great Migration”. Pieejams: https://www.history.com/topics/black-history/great-migration

[5] M. L. King Jr., Where Do We Go From Here? Chaos or Community?, Boston: Beacon Press, 2010, pp. 62–63.

[6] “Nonviolence”. Pieejams: https://kinginstitute.stanford.edu/encyclopedia/nonviolence

[7] A. Avtorkhanov, The Reign of Stalin, London: Bodley Head, 1953, pp. 193–195.

[8] Z. Job, “The Great African American Escape to Soviet Russia”. Pieejams: https://www.messynessychic.com/2021/02/11/the-great-african-american-escape-to-soviet-russia/

[9] J. Simkin, “The KGB and Martin Luther King”. Pieejams: https://spartacus-educational.com/spartacus-blogURL41.html

[10] D. Cavanaugh, “Russia Tried to Use Martin Luther King, Jr.’s Assassination to Start a Race War”. Pieejams: https://medium.com/war-is-boring/russia-tried-to-use-martin-luther-king-jr-s-assassination-to-start-a-race-war-9eeab04f1b82

[11] D. Cavanaugh, “Russia Tried to Use Martin Luther King, Jr.’s Assassination to Start a Race War”. Pieejams: https://medium.com/war-is-boring/russia-tried-to-use-martin-luther-king-jr-s-assassination-to-start-a-race-war-9eeab04f1b82

[12] R. Warden, “Hoover Rated Carmichael as Black Messiah”, Chicago Daily News, 02, 10, 1978, p. 25. Pieejams: http://jfk.hood.edu/Collection/Weisberg%20Subject%20Index%20Files/F%20Disk/FBI/FBI%20Hampton%20Case%20ONeil%20William%20Jr/Item%2005.pdf

[13] S. Carmichael, E. M. Thelwell, Ready for Revolution The Life and Struggles of Stokely Carmichael (Kwame Ture), New York: Scribner, 2003, pp. 534–535.

[14] “The Persistence of White Privilege and Institutional Racism in US Policy”. Pieejams: https://www.raceforward.org/sites/default/files/pdf/303pdf.pdf

[15] N. Ignatin, “The POC: A Personal Memoir”. Pieejams: https://www.marxists.org/history/erol/1956-1960/ignatin01.htm

[16] Organizācija nosaukta par godu izbijušai verdzenei, pazīstamai pretverdzības aktīvistei, īstajā vārdā Izabellai Baumfrī (Isabella Baumfree, ap 1797-1883). “Harvard Professor Argues for ‘Abolishing’ White Race”. Pieejams: https://www.washingtontimes.com/news/2002/sep/04/20020904-084657-6385r/

[17] L. Eastman, “‘Abolishing the White Race’ Professor Receives Hate Mail”. Pieejams: http://collegeinsurrection.com/2013/12/abolishing-the-white-race-professor-receives-hate-mail/

[18] A. Smedley, “The History of the Idea of Race and Why It Matters”. Pieejams: https://understandingrace.org/resources/pdf/disease/smedley.pdf

[19] J. Wilson, “‘How the Irish Became White’ is a History Book that Fails the History Test”. Pieejams: https://www.irishcentral.com/opinion/others/how-the-irish-became-white-author

[20] N. Ignatiev, How Irish Became White, New York: Routledge, 1995, p. 1.

[21]Ibid., p. 184.

[22] N. Ignatin, T. Allen, “The White Blindspot”. Pieejams: http://www.sojournertruth.net/whiteblindspot.html

[23] Harry Haywood, A Black Communist in the Freedom Struggle: The Life of Harry Haywood, Minnesota: University of Minnesota Press, p. 21.

[24] T. Allen, “Class Struggle and the Origin of Racial Slavery”. Pieejams: https://www.jeffreybperry.net/attachments/tedallenbkltverticalcopy.pdf

[25] J. Robb, “Class Basis of Privilege Theory”. Pieejams: https://convincingreasons.wordpress.com/2014/01/31/the-class-basis-of-privilege-theory.

[26] P. McIntosh, “White Privilege: Unpacking the Invisible Knapsack”. Pieejams: https://psychology.umbc.edu/files/2016/10/White-Privilege_McIntosh-1989.pdf

[27] P. J. Brainard, “White Lies: A Critical Race Study of Power and Privilege”. Pieejams: https://newprairiepress.org/cgi/viewcontent.cgi?referer=https://www.google.com/&httpsredir=1&article=3756&context=aerc.

Labo darbu darbarīki (klausies arī Audiorakstos)

Fragments no sv. Nursijas Benedikta (ap 480–547) mūku kopienai paredzētas regulas jeb kārtības ruļļa. Romas impērijai pakāpeniski sabrūkot iekšējas demoralizācijas un ārēju iebrucēju (huņņu, lombardu, ostgotu) spiediena un karu rezultātā, krietnā romiešu pilsoņu ģimenē augušais un skolotais Benedikts pameta Romu, trīs gadus nodzīvoju kā eremīts klinšu alā, iemantoja brīnumdarītāja slavu un tad nodibināja mūku kopienu ar vadmotīvu “ora et labora” (“lūdzies un strādā”). Vēlāk no šīs kopienas izveidojās Rietumu baznīcas vēsturē ārkārtīgi ietekmīgais benediktiešu ordenis, kurš pastāv visā pasaulē un kura garīgais centrs joprojām ir Montekasino abatijā Itālijā. Tekstu no benediktiešu ordeņa oficiāli apstiprinātās angļu versijas tulkojis Pēteris Bankovskis; pārpublicējums no apgādā “KALA raksti” 2012. gadā iznākušās grāmatas.

3. nodaļa. Par brāļu sasaukšanu uz apspriedi

1Katrreiz, kad klosterī ir darāms kaut kas svarīgs, abatam ir jāsasauc kopā visa kopiena. Pēc tam, kad viņš ir izklāstījis lietas būtību 2un uzklausījis brāļu ieteikumus, viņam tas viss jāpārdomā un jārīkojas tādā veidā, kādu viņš uzskata par pareizāko. 3Iemesls tam, kāpēc mēs teicām, ka uz apspriedi ir jāsasauc visi, ir tas, ka Kungs bieži tieši jaunākajiem atklāj, kas ir tas labākais. 4Brāļiem savukārt savs viedoklis ir jāizklāsta vislielākajā pazemībā, nav iedomājams, ka viņi savu uzskatus drīkstētu aizstāvēt ietiepīgi. 5Lēmums šā kā tā ir jāpieņem abatam, tātad tad, kad viņš būs noteicis, kas ir visracionālākais, visiem ir jāpaklausa. 6Tomēr tieši tāpat, kā mācekļiem pienākas paklausīt savam mācītājam, tā arī mācītājam no savas puses pienākas visu izkārtot tālredzīgi un godīgi.

7Tādējādi itin visos gadījumos visiem ir jāseko regulas mācībai, un neviens nedrīkst no tās krasi novirzīties. 8Klosterī nevienam nav ļauts sekot paša sirds vēlmēm, 9tāpat neviens nedrīkst iedomāties, ka viņš varētu izaicinoši nostāties pret savu abatu, pat esot ārpus klostera. 10Ja tomēr kāds iedomājas, ka viņš to var, tad lai tāds tiek pakļauts regulas disciplīnai. 11Vēl jo vairāk – abatam pašam ir jābīstas Dieva un jāpakļaujas regulai itin visā, ko viņš dara, viņam nešaubīgi jābūt pārliecinātam, ka par visiem saviem lēmumiem viņam būs jādod norēķins Dieva priekšā, kurš ir vistaisnīgākais no soģiem.

12Ja tomēr ir kārtojamas mazāksvarīgas klostera dzīves darīšanas, abats drīkst apspriesties tikai ar vecākajiem brāļiem, 13jo ir rakstīts: „Kas uzticas Likumam, ievēro baušļus, kas paļaujas uz Kungu, nebūs zaudētājos” (Sīr. 32, 24).

4. nodaļa. Kādi ir labo darbu darbarīki

1Pirmām kārtām, „Mīli Dievu savu Kungu no visas savas sirds, no visas savas dvēseles un no visa sava prāta.

2/../mīli savu tuvāko kā sevi pašu” (Mt. 22, 37–39; sal. Mk. 12, 30, 31; Lk. 10, 27).

3Tālāk: „Tev nebūs laulību pārkāpt,

4tev nebūs nokaut,

5tev nebūs zagt,

6tev nebūs iekārot” (Rom. 13, 9),

7”tev nebūs nepatiesu liecību dot” (Mt. 19, 18; sal. Mk. 10, 19; Lk. 18, 20),

8” visus godājiet” (1.P. 2, 17),

9”visu, ko jūs vēlaties, lai cilvēki jums darītu, dariet jūs viņiem” (Mt. 7, 12; sal. Tob. 4, 16; Lk. 6, 31).

10Ja jūs gribat sekot Kristum, aizliedziet sevi (sal. Mt. 16, 24; Lk. 9, 23),

11norūdiet savu miesu (sal. 1. Kor. 9, 27),

12nelutiniet sevi,

13bet iemīliet gavēšanu.

14Jums ir jāatvieglina nasta nabagajiem:

15jums jāapģērbj kailie un

16jāapmeklē slimie (sal. Mt 25, 36),

17jums ir jāapbedī mirušie.

18Ejiet palīgā tiem, kas norūpējušies,

19un mieriniet tos, kas ir bēdās.

20Jūsu ceļiem ir jāatšķiras no pasaules ceļiem:

21Kristus mīlestībai ir jābūt svarīgākai par visu pārējo.

22Jūs nedrīkstiet rīkoties dusmās

23vai sevī kurnēt.

24Atbrīvojiet sirdi no jebkura viltus.

25Nekad nesakiet „Miers ar tevi” tikai tukšas pieklājības pēc,

26nekad nenovērsieties, ja kādam ir nepieciešama jūsu mīlestība.

27Nesavažojiet sevi ar zvērestiem, kas var izrādīties nepatiesi,

28bet sakiet patiesību kā ar sirdi, tā ar mēli.

29Neatmaksājiet ļaunu ar ļaunu (sal. 1.Tes. 5, 15; 1. P. 3, 9).

30Neievainojiet nevienu, bet savus ievainojumus panesiet ar pacietību.

31”Mīliet savus ienaidniekus” (Mt. 5, 44; sal. Lk. 6, 27).

32Ja ļaudis jūs nolād, nenolādiet jūs viņus, bet svētījiet.

33Pacietiet vajāšanu taisnības dēļ (sal. Mt. 5, 10).

34Jūs nedrīkstiet būt ne iedomīgi,

35ne dzērāji (sal.Tit. 1, 7; 1. Tim. 3, 3).

36Vairieties no pārmērīgas ēšanas

37vai gulēšanas,

38kā arī „neesiet kūtri” (Rom. 12, 11).

39Nekurniet

40un nerunājiet sliktu par citiem.

41Savas cerības lieciet tikai uz Dievu.

42Ja maniet, ka jūsos ir kas labs, atzīstiet, ka tas ir Dieva, nevis jūsu nopelns.

43Taču esiet pārliecināti, ka ļaunais, ko dariet, vienmēr ir no jums pašiem un kā tāds jums tas jāatzīst.

44Dzīvojiet bailēs no Tiesas dienas

45un izjūtiet šausmas no elles.

46Tiecieties pēc mūžīgās dzīves ar svētām alkām.

47Dienu pēc dienas atgādiniet sev, ka jūs mirsiet.

48Stundu pēc stundas rūpīgi sekojiet tam, ko dariet,

49būdami pārliecināti, ka Dievs jūs vēro, lai kur jūs arī nebūtu.

50Tklīdz jūsu sirdīs ienāk nepareizas domas, tūdaļ steidzieties likt tās Kristus priekšā un atklāt tās saviem garīgajiem tēviem.

51Pasargājiet savas lūpas no ļaunas un maldinošas runas.

52Dodiet priekšroku mērenībai runā,

53nepļāpājiet muļķības, nerunājiet neko tādu, kas varētu izsaukt smieklus,

54neiemīļojiet pārmērīgus, trakulīgus smieklus.

55Vienmēr esiet gatavi ieklausīties Svēto Rakstu lasījumos,

56bieži nododieties lūgšanām.

57Katru dienu ar asarām un nopūtām atzīstieties lūgšanās Dievam savos pagātnes grēkos

58un novērsieties no šiem ļaunajiem ceļiem turpmāk.

59Nesekojiet savas miesas kārībām (sal. Gal. 5, 16),

60nīstiet savas pašgribas pamudinājumus.

61Bez jelkādiem nosacījumiem klausiet sava abata pavēlēm, pat ja viņa paša uzvedība – ko Dievs aizliedz – nesaskan ar viņa sacīto. Atcerieties, ko māca Kungs: „Visu, ko viņi jums saka, to ievērojiet un dariet; bet pēc viņu darbiem nedariet” (Mt. 23, 3).

62Nedzenieties pēc tā, lai jūs sauktu par svētiem, pirms jūs tādi topiet, bet vispirms kļūstiet svēti, lai patiešām jūs par tādiem varētu dēvēt.

63Dzīvojiet pēc Dieva baušļiem ik dienas;

64lolojiet šķīstību;

65neperiniet sevī ne naidu,

66ne greizsirdību ne uz vienu,

67nerīkojieties, skaudības dzīti.

68Nemīliet strīdus,

69vairieties no augstprātības un uzpūtības.

70Cieniet vecākos

71un mīliet jaunos.

72Kristus mīlestības vārdā lūdzieties par saviem ienaidniekiem.

73Ja jums ir domstarpības ar kādu, samierinieties ar viņu līdz saules rietam.

74Un visa noslēgumā – nekad nezaudējiet cerības uz Dieva žēlastību.

75Šie, lūk, ir garīgās dzīves darbarīki.

76Ja būsim tos lietojuši bez apstājas dienu un nakti un ja Tiesas dienā tos atgriezīsim atpakaļ, tad mūsu alga būs tā, ko Kungs mums ir solījis:

77”Ko acs nav redzējusi, ne auss dzirdējusi, ne cilvēka sirdī nācis, to Dievs sagatavojis tiem, kas Viņu mīl” (1. Kor. 2, 9).

78Darbnīca, kurā mums visā nopietnībā un atdevīgi ir jāstrādā, lai šos uzdevumus paveiktu, ir klostera noslēgtība un kopienas noturība.

La voce della patria

– Labi, rādi, ko tu tur uzrakstīji! – izmeklētājs teica un smagi apsēdās krēslā aiz galda. Viņš bija gadus sešdesmit vecs, stipri padzīvojis vīrs sirmiem matiem un milzīgu vepra vidukli. Viņš bija ilgi pīpējis koridorā un tagad stipri smirdēja pēc papirosiem.

Es pasniedzu viņam vairākas nelīdzenās rindās aprakstītas lapas. Lapām nebija ne rūtiņu, ne līniju un, ja sākumā vēl izdevās kaut cik ieturēt horizontālo virzienu, tad uz lapas beigām visi rindu gali noliecās uz leju kā piemirkuši koka zari. Šajās rindās bija viss notikušais un arī mans turpmākais liktenis.

– Tā, tā, – viņš sāka lasīt. – Ar ko tad viss sākās? Ak, jā, jā… Viss nejauši, neviens jau neko negribēja. Kaut kā nejauši sanāca. Vairāk tā nedarīsi, vai ne? – izmeklētājs saviebās. Nosvieda papīra lapas uz galda stūra un brīdi nemierīgi grozījās, it kā mēģinātu atvairīt kādas nelabas domas.

– Paklau, zēn! – viņš beidzot teica. – Esi skatījies filmu Kad lietus un vēji sitas logā? – tad, negaidot atbildi, turpināja: – Es vadīju to čekas operāciju. Un tur bija ne tādi smurguļi kā tu! Tu jau vēl tēvam kulē karājies? Vai pat vēl nebiji ieplānots? – viņš nīgri iesmējās.

– Ja vien mēs nopietni ņemtu visu to, ko tu esi te sarakstījis… – viņš turpināja. – Ne tikai šeit, bet arī tavos stulbajos statūtos un uzsaukumos, man jāformē tevi pēc 58. panta, – viņš ar niknumu teica. – Tu zini, kas tas ir? No 8 līdz 15 gadiem! Nu, nāves sods tev nebūs, jo esi nepilngadīgs, bet pasēdēt dabūsi, ai, vai, vai! Tu saproti, kas tas ir – cietums? Ne velna tu nesaproti! – viņš ar niknumu pacēla un vēlreiz nosvieda manis aprakstītās lapas. Tad strauji paliecās uz manu pusi un ar lielu spēku sita plaukstu pret galdu.

– Rakstnieks bļad dolbannijs! – viņš ar niknumu iekliedza man sejā. Es bailēs atrāvos un skatījos uz viņu lielām acīm. – Ja tu tā gribēji pagrīdes cīņas romantiku, kā tu man te ņaudēdams kricelē, kāpēc tu neuzrakstīji man – gribu kļūt par tādu kā Rihards Zorge, kā Kuzņecovs. Tā vietā sarakstīji šīs blēņas, – viņš pacēla no lietas kādu lapu, un es pazinu savu “Latvijas jauno patriotu cīņas savienības programmu”.

– Re, nu! – viņš ņirgdams teica. – Organizēt bruņotu pretošanās cīņu. Tu kaut saproti, ko šie vārdi nozīmē? Kaut pistoli esi rokā turējis?… Tas ir spriedums tev – stulbenim! Ai, nu vispār ko tur! – viņš izvilka “Sever” papirosu kārbiņu un tagad jau pie galda izņēma papirosu, taču tikai pavirpināja to rokā un iebāza atpakaļ. Smēķēt nepilngadīgā klātbūtnē viņš sev neatļāva.

– Labi, ņem vēlreiz lapu un rakstīsim abi divi! – viņš teica pavēlošā balsī. Es paņēmu tīru lapu un sagatavojos rakstīšanai.

– Raksti! Es jau ilgu laiku biju noskaņots pret padomju varu, gatavojos slēptai pretpadomju darbībai un meklēju iespēju kaitēt padomju valstij, organizējot bruņotu pretpadomju grupu, – viņš ievilka elpu.

– Es nerakstīšu! – es izmisīgi iesaucos. Man bija bail rakstīt to, ko viņš diktēja.

– Raksti! – izmeklētājs no visa spēka uzsita ar plaukstu pa galdu. Sērkociņu kārbiņa palecās un nokrita atpakaļ.

– Nē! – es sagatavojos visļaunākajam, taču negribēju pats sev rakt bedri.

Izmeklētājs apspiesti ieīdējās kā teļš, un bija redzams, ka vislabprātāk viņš vienkārši gāztu man pa galvu. Viņš pacilāja plaukstu, tad nolika to uz galda. Brīdi viņš nemierīgi dīdījās, cilāja papīrus, tad beidzot samiernieciski iesāka.

– Ir tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrais gads. Nav vairāk piecdesmit otrais, kad tevi par šādu lietu noformētu uz viņpasauli paātrinātā kārtībā. Tagad mums ir jāauklējas ar tādiem kucēniem kā tu. Man stāstīja par tevi, ka tu esot gudrs puika! Piedaloties kaut kādās tur olimpiādēs, daudz lasot. Cerēju, ka tev būs vairāk smadzeņu, bet nu redzu, kā nekā. Tad paklausies! Sarakstīt vairāk, kā jau esi sarakstījis savos penterējumos, tu vairāk nevari nekādā veidā. Nekādā! Tur ir viss – ieroči, uzbrukumi padomju varas pārstāvjiem. To visu tu taisījies darīt! Tu pats kā idiots to uzrakstīji! Nav vairāk nekā, ko tu varētu tur pielikt klāt. It nekā! Bet cilvēki par tevi atsaucas labi un, par cik neko reālu tev izdarīt neizdevās, mēs nospriedām tev šoreiz piedot. Nu, ne gluži tā vienkārši piedot un aizmirst, bet lietu par tevi mēs aizvērsim. Lai to izdarītu, man vajag Rīgas atļauju. Lai es viņu saņemtu, man jāparāda papīrs, kurā tu visu atzīsti, visu nožēlo un neko neslēp. Neko neslēp, saprati! Viss tāpat ir zināms, bet tev jāparāda, ka tu neko neslēp. Neviens neticēs kaut kādiem murgiem, ka tu vienu vakaru gribēji, bet otru jau atkal negribēji. Tas nevienu neinteresē, ko tu tur pie sevis domāji. Cilvēkiem vajag, lai būtu redzams, ka tu atklāti visu izstāsti, raudi, puņķojies un lūdz piedošanu. Lūk, to vajag! Tāpēc esi nu tik labs un tevis paša labā raksti to, ko es diktēju! Un lai es vairāk nedzirdētu nekādus “nē”! Tad nu sāksim no sākuma. Kas tur sākumā bija?

***

Anita izbrīnīta paskatījās uz mani. Tikko biju aplicis roku viņai ap vidukli un nobijies pats no savas drosmes. Tagad nu stāvēju sarkans kā tītars un nezināju, ko darīt tālāk. Mēs apstājāmies un es sajutu viņas stingro augumu zem rudens mēteļa. Viņa viegli piekļāvās man ar vienu sānu. Mazās, stingrās krūts pieskaršanās izdzina uguni caur manu ķermeni. Viņa nodūra galvu un arī nosarka. Droši vien pēc manas muļķīgās sejas viņa saprata, ka ir pirmā meitene, kurai es esmu tik tuvu, un saprata arī, ka nezinu, ko darīt tālāk.

Šajā situācijā nebūtu nekā nedabiska, ja vien savā būtībā tas nebūtu vienkāršs izlūkgājiens. Jā, tieši tā! Objekts, kuru biju nodomājis izlūkot, atradās dažus desmitus metru attālu. Tas bija televīzijas tornis, kurā biju nolēmis uzvilkt Latvijas karogu. No attāluma tornis atgādināja mazu, mīļu gailīti ar diviem spoguļiem bārdas vietā, bet tuvumā tas izskatījās liels un draudīgs. Tā pamatnes četras caurules bija laba priedes baļķēna resnumā. Apkārt pamatnei bija stiepļu žogs ar metāla stabiem, bet šī žoga iekšpusē dažas nelielas piebūves, kuru nozīmi nezināju. Viena it kā izskatījās pēc transformatora būdiņas, jo no tās uz augšu izgāja resnu kabeļu bunte, bet, kam bija domāti divi citi mazie šķūnīši, varēju tikai minēt. Tie bija pietiekami lieli, lai tajos varētu ieiet viens vai divi cilvēki, un es baidījos, ka vienā no tiem var būt sargs. Biju redzējis kā Rīgas dzelzceļa tiltu apsargā sargkareivis ar automātu, tāpēc man likās loģiski, ka arī torni apsargā. Šādā gadījumā izredzes iekļūt nemanītam būtu minimālas. Daudzas reizes it kā nejauši gāju gar torni un ar acīm “fotografēju” torņa pamatnē notiekošo. Būdiņas vienmēr bija ciet, un sargu arī nekad nemanīju. Tomēr man likās neiespējami, ka stratēģisku objektu neviens neapsargā. Ja es tāpat vien ietu klāt, es pievērstu sev uzmanību, un varbūt pat mani aizturētu, ar to izjaucot visu pasākumu. Tāpēc vajadzēja kādu ārēji nevainīgu iemeslu, lai varētu pieiet pie torņa žoga un tur pagrozīties. Nospriedu, ka vislabāk to izdarīt it kā mīlnieku pārītim, kas meklē tumšu stūrīti.

Mūsu grupā vēl nebija meiteņu, kaut gan sanāksmēs jau apspriedām kandidatūras. Parasti gan šī apspriešana sākās ar tenku apkopošanu, bet beidzās ar vīrišķīgu secinājumu – “da visas viņas tādas”. Tāpēc piesaistīt kādu meiteni pagrīdes disciplīnas kārtā nebija iespējams. Biju nolēmis kāpt pats, tātad arī izlūkošanu vajadzēja veikt pašam. Ja man būtu kāda pastāvīga draudzene, kuru varētu vienkārši “aizvilkt uz darbības vietu un tur pavazāt šurpu turpu”, problēmu nebūtu. Bet man tādas meitenes nebija. Es biju kluss, kautrīgs zēns, kuram turklāt diezgan jūtami raustījās valoda. Pat daudz glītākiem un vecākiem zēniem toreiz tālu ne katram bija sava meitene. Šī vārda pilnā nozīmē, protams. Bet kaut kas bija jādara, un es nodomāju, ka var taču vienkārši tāpat uzaicināt meiteni uz kino, kas atradās tieši pretī tornim, nu, un tad jau it kā pastaigājoties “ievilkt viņu tur un kārtīgi visu apskatīt”. Torni, protams.

Gara acīm apskatīju visas pretendentes uz augsto manas sirds dāmas un mūsu pulciņa komisāres godu. Es jau gribētu smuko Regīnu, bet tik daudz jau nu sapratu, ka gribēt var visu ko. Viņu es jau labu laiku redzēju sapņos un biju pat iedrošinājies vienreiz pagaidīt pie skolas, lai pavadītu uz autobusu. Taču diemžēl biju dabūjis nejauku publisku atteikumu un sapratu, ka tā būs arī nākamo reizi. Pēc zināmām pārdomām nospriedu, ka nav jāskatās uz izcilām skaistulēm, bet gan uz ārēji necilām, vientuļām meitenēm. Paralēlklasē mācījās Anita. Tāda ne visai spilgta, tomēr itin patīkama jaunkundze. Es nebiju tik drosmīgs, lai viņai vienkārši pienāktu klāt un sāktu runāt. Bet pienākums, ko pats sev biju uzlicis, prasīja kādu darbību. Tas bija tāds kā attaisnojums, kas atbrīvoja stingri savilktās iekšējās bremzes.

Nolēmu tuvoties lēnām. Mūsu klases mainījās fizikas kabinetā. Viņi gāja no stundas prom, kad mēs gājām iekšā uz nākamo stundu. Es vienkārši paskatījos, kur viņa sēž, un apsēdos tieši šajā vietā. Sāku domāt par viņu un lēnām iegravēju zaļajā sola virsmā vārdu “Anita”. Tad apvilku to ar rāmīti un izpušķoju rāmīti ar krustiņiem. Pēc dažām dienām vairākus no mūsu klases nozīmēja dežūrēt virtuvē. Liels bija mans pārsteigums, kad izrādījās, ka man jādežūrē tieši ar Anitu. Droši vien tas nebija nejauši. Anita skatījās uz mani ar zināmu interesi un mēs drusciņ parunājām par ikdienišķām lietām. Kad galdi bija novākti un grīda izmazgāta, palika vēl trauku grēda, ko mazgāt. Kaut gan biju lauku zēns, šis darbiņš man īpaši nepatika. Anita noskatījās uz manām mokām un teica: ”Labi, ej vien mājās, es pati pabeigšu.” Un es aizgāju arī, pat nepiedāvājies noslaucīt un sakraut traukus. Nākamajās dienās mēs reizēm tikāmies starpbrīžos. Pēc kāda laiciņa paaicināju viņu uz kino. Rādīja filmu Baltā tuksneša saule. Neko par saviem nolūkiem es, protams, neteicu, bet man iepatikās pati draudzības attīstība. Tā nu noskatījāmies filmu un tagad stāvējām ielas malā pretī tornim.

– Auksti! – Anita teica un savilka plecus. Tik daudz jau nu sapratu, ka man meitene jāpiekļauj ciešāk. Sirds sitās kā neprātīga. Es dusmojos pie sevis – kas tad tur, parasts skuķis. Bet izrādījās, ka ārēji arī ne visai skaista meitene var būt sasodīti pievilcīga. Bija jau sācis krēslot un ielās pamazām iedegās spuldzes. Es saņēmu dūšu.

– Iesim tur zem torņa! – es aizkapa balsī piedāvāju. Anita vaicājoši paskatījās manī un, paņēmusi mani pie rokas, devās uz turieni. Mēs apstājāmies pie žoga stūra. Anita atbalstījās ar muguru pret stabu un smaidīdama skatījās manī. Es nezināju, no kā man bija vairāk bail. No torņa tuvuma, kurš bija kļuvis baiss manu domu dēļ, vai no meitenes, kura man tagad bija jānoskūpsta. Tā uzreiz es nevarēju. Noliecu pieri pie viņas pieres un tad ar kreiso roku maigi pacēlu viņas seju aiz zoda. Anita aizvēra acis. Es sakopoju pēdējos dvēseles spēkus un pieliku savas lūpas pie viņējām. Brīdi paturēju, nesaprazdams, kas vēl būtu jādara. Anitas lūpas bija vēsas un mitras. Nedaudz vīlies, es pacēlu galvu. Taču tagad jau jutos daudz pārliecinātāks par sevi. Es biju noskūpstījis meiteni.

Kādu brīdi mēs klusēdami stāvējām, domādami katrs savas domas. Tad es atkal mēģināju atkārtot savas nedrošās darbības, bet Anita mierīgi atteica: – Nevajag! Pastāvēsim tāpat! Man drusku auksti, apliec man mēteli.

Es atpogāju savu plāno rudens mētelīti un apskāvu viņu no abiem sāniem.

– Kā tev sitas sirds! – Anita teica ar vieglu smaidu un aptvēra manu vidukli zem mēteļa. Tā mēs kādu laiciņu tur stāvējām, runādami kaut kādus niekus. Pēc brīža noskūpstīju viņu vēlreiz un nu jau patika labāk.

Kad pārgāja pirmais uztraukums, sāku atcerēties, kamdēļ esmu uz šejieni nācis. Par kāpšanu tornī negribējās pat domāt. Kāds tornis, kāda Dzimtene?… Bet tad atcerējos biedrus. Kā es viņiem paskatīšos acīs? Ko par mani pateiks? Nē! To, kas nodomāts, bija jāturpina.

Katram padomju žogam bija sprauga, caur kuru varēja izlīst, ja vārti bija ciet. Tā arī šeit – pie paša stūra stiepļu pinums bija atplēsts un vajadzēja tikai attīt stiepli, ar kuru tas bija pievilkts pie staba. Abas gaišzili krāsotās finiera būdiņas bija ciet, un nekas neliecināja, ka tās būtu apdzīvotas.

– Interesanti, tur kāds sēž? – ierunājos, ar galvu norādīdams uz tām.

– Nezinu! Laikam nē, – Anita atteica. – Mēs ar meitenēm astotajā klasē bijām tur ielīdušas. It kā tur vajadzētu būt sargam, bet neviens laikam nav dumjš un tur nesēž. Kas tad tur kādam vajadzīgs? Tu gribi kāpt? – viņa iesmējās.

– Nē, nē! Es tikai tā iejautājos, – nobijies atrunājos.

Lai cik patīkama nebūtu Anitas sabiedrība, pirms desmitiem bija jāšķiras. Es dzīvoju divpadsmit kilometrus no pilsētas un desmitos piecpadsmit gāja pēdējais autobuss.

Drīz vien, sēdēdams autobusā pie loga, pārdomāju mūsu tikšanos un arī izlūkgājiena rezultātus. Iekļūt nebūs grūti. Kāpnes sākās zināmā augstumā no zemes, bet domāju, ka varēšu uzrāpties pa stabu, tad pieķerties pie ārējā kāpņu margojuma, nolaisties pa to zemāk, tad satvert kāpnes un ielīst šaurajā cauruļveidīgajā ejā, ko veidoja kāpņu ārējās lokveidīgās margas un pats kāpņu klājums. Es teicami kāpu kokos, varēju brīvi pievilkties pie zariem pat sarežģītās situācijās un biju pārliecināts, ka nelielā augstumā varēšu bez īpašām pūlēm veikt šo manevru. Pēc tam sāku domāt par Anitu un gandrīz nogulēju savu pieturu.

Negaidīti grūts izrādījās karoga jautājums. Nevienam mājās nebija ne šūšanas, ne krāsošanas darbnīcas. Rajona centra apģērbu veikaliņā nepārdeva līdzīgu drēbi, neko īpašu pasūtīt nebija iespējams un, ja es to mēģinātu, par to rajona centrā zinātu visi. Sapratu, ka būs jāiztiek ar purpursarkano padomju karogu. Pie tā arī palikām. Vienam zēnam bija paziņas izpildkomitejā, un no viņa dabūjām īstu PSRS karogu – tiesa, vienā pusē aplietu ar tinti, kamdēļ tas arī bija nolikts krāmu glabātuvē. Akurāti pārgriezu to uz pusēm un iešuvu pa vidu balta palaga strēmeli. Sirpi un āmuru nospriedu atstāt, jo no apakšas tik un tā nevarēs redzēt. Galvenais jau būs tā baltā strīpa pa vidu.

Noturējām pēdējo sapulci un pārrunājām pēdējos sīkumus. Man nepatika biedru izturēšanās. Sajutu kaut kādu nepatīkamu viltību. Viņi kaut ko nepateica līdz galam. Ja agrāk viņi izteica šaubas un bailes, runāja dabiski, kā ar līdzgaitnieku, tad tagad dominēja tādi izteicieni kā: “Tu esi komandieris, tu arī izlem! Saki, mēs izdarīsim!” Nojautu ko nelabu. Smagu sirdi domāju – varbūt vienkārši nekāpt? Atrunāties, tad palēnām visu izbeigt… Tomēr tā liesma, kas manī dega, prasīja rīcību. Nospriedu, ka, ja mani ir nodevuši, tad viss tāpat ir zināms un nekur aizbēgt es vairāk nevaru. Kā tad tā – vienkāršu aizdomu dēļ komandieris ņem un iebēg mežā? Kas tad tas par komandieri? Sapratu, ka atkāpšanās ceļa nav. Vismaz toreiz man tā šķita.

Nākamajā dienā pēc stundām nedevos vis uz mājām, bet uz pilsētas parku, kur atradās maza apaļa kapliča. Tā atradās tieši pretim tornim, un parasti nebija slēgta. Iekšā viss bija izdemolēts, un tagad bija palikušas tikai plikas, apķēpātas sienas. Uz grīdas, kā jebkurā bezsaimnieka ēkā padomju laikā, ik uz soļa bija dažāda svaiguma fekālijas un saburzītu papīru skrandas. Kamēr bija gaišs, pastaigājos pa parku, bet, kad sāka krēslot, iegāju kapličā, uzmanīgi liekot kājas. Sāku gaidīt tumsu. Jaunībā laiks iet lēni un jāgaida bija ilgi. Mani pamatīgi nobiedēja kāds jauns pārītis, kurš arī pastaigājās pa parku. Pārītis pienāca pie durvīm, un jauneklis centās pierunāt dāmu ienākt ar viņu kapličā. Meiča pretojās un iebilda, bet jauneklis bija neatlaidīgs. Beigās tomēr uzvarēja viedoklis, ka “tur iekšā ir pamatīgi piedirsts” un pārītis attālinājās. Jutu lielu atvieglojumu. Kā gan es būtu paskaidrojis savu atrašanos tur tik vēlā vakara stundā?

Pamazām iela apklusa un es sāku uzmanīgi skatīties ārā, pētot ceļu uz torni. Drīz satumsa pavisam, debesis apmācās un sāka sijāt sīks lietutiņš. Ne gluži lietus, bet tāda asa migla, kas peldēja pa gaisu kā dūmi un pārklāja visus priekšmetus ar sīkiem rasas pilieniem. Torņa virsotni vairāk nevarēja saredzēt. Spoži spīdēja tikai četras sarkanas gabarītu lampas uz katras no torņa platformām. “Laiks ir labvēlīgs maniem nodomiem”, atcerējos kaut kur filmā dzirdētu frāzi.

Uzmanīgi izgāju no kapličas un caur parka vārtiem nonācu uz ielas. Gāju pa trotuāru torņa virzienā un vērīgi raudzījos apkārt. Tikko jau gribēju mesties pie žoga, kad pamanīju kādu pavecāku vīrieti ar velosipēdu. Vīrietis bija iereibis un stūma velosipēdu pie rokas. Viņš devās pa pretējo ielas malu manā virzienā. Apgriezos ar muguru pret viņu un sāku iet lēni, it kā pastaigājoties. Vīrietis drīz uzkāpa uz velosipēda un aizminās man garām. Nogaidīju brīdi, līdz tas pazuda aiz pagrieziena. “Tagad!” nodomāju un ātrā solī piegāju pie žoga. Ielas spuldžu gaismā uz ceļa biju labi redzams, bet šeit nebija māju, kuru logi izietu uz ielu, un tas deva man cerības palikt nepamanītam. Ēnā pie žoga stūra atpogāju bikses un pačurāju, pēdējo reizi iztaustīdams ar skatienu apkārtni. Šī vienkāršā darbība deva pēdējo iespēju atkāpties, ja pēkšņi atskanētu sargkareivja sauciens: “Stoj!” Bet nē! Neviena nebija!

Izvilku no kabatas tēva vecās plakanknaibles. Sirds mežonīgi sitās. Es sapratu, ka tas, ko tagad darīšu, izmainīs manu dzīvi uz visiem laikiem. Bija milzīgas bailes. Svārstījos, gribēdams atkāpties, bet tad atcerējos tēvu, kurš kādreiz mācīja: “Ja kaut ko negribi darīt – nelien vispār! Bet, ja droši zini, ka tas ir vienīgais, ko vajag darīt, un tikai bailes tevi attur, tad nekraties! Nemoki sevi ar domām, bet vienkārši ņem un dari to!” Tā arī tagad – dziļi ievilku elpu un pārkniebu žogu savelkošo stiepli. Lai gan ar otru roku turēju žogu, tā spriegums bija par stipru un tas atliecās ar stipru džinkstošu skaņu.

Kādu brīdi stāvēju ne dzīvs, ne miris. Gaidīju kādu uzsaucienu, varbūt soļu troksni. Nē! Viss bija kluss un mierīgs. Pēc krietna brīža pastiepu žoga drātis prom no staba, lai atbrīvotu sev vairāk vietas un, nodomājis: ”Nu, tad ar Dievpalīgu”, ieniru nožogotajā teritorijā. Torņa pamatni vāji izgaismoja neliela dzeltena spuldze pie vienas būdiņas durvīm, bet citādi viss šķita kā izmiris. Nekur ne skaņas, ne kādas kustības. Sīki sijāja migla, un es piesardzīgi devos pie tālākā pamatu staba, kur bija metāla trepju gals. Un pēkšņi sastingu kā zemē iemiets! Pie kāpnēm, kuras parasti beidzās kādus divus metrus no zemes, bija piesliets atbilstoša garuma metāla trepju posms, ļaujot bez pūlēm tikt uz lielo trepju pirmajiem pakāpieniem. Tā noteikti šeit nebija, kad pēdējo reizi biju apskatīt torņa pamatni. Ko nu?

Es aizslēpos aiz mājiņas stūra un sāku domāt. Ja nu tur kāds ir augšā? Bet ko viņš tur darītu tik vēlu naktī un vēl tādā lietū? Varbūt kāpnes vienkārši aizmirstas pēc dienas darbiem? Atkal sasodīti sagribējās iet prom. Bet atkal jau nodomāju: “Es pats to visu iesāku. Es esmu komandieris, es nedrīkstu atkāpties kādu nieku priekšā! Jādara viss, kas nodomāts, un tad jau redzēs! Ja tur kāds būs augšā, vienmēr varēs nokāpt atpakaļ.” Nevaru teikt, ka kājas netrīcēja, kad spēru soli uz pirmā pakāpiena, bet, kustoties uz augšu, sāka dominēt citas bailes – bailes no augstuma. Pēc trešās platformas zemi vairāk nevarēja redzēt – apakšā bija tikai melns bezdibenis. Milzīgās navigācijas lampas iekrāsoja apkārtni baisā sarkanā miglā. Kāpjot augšup uz pēdējo platformu, uznāca tik briesmīgas bailes, ka vienkārši krampjaini pieplaku pie kāpņu dzelzs stieņiem. Sažņaudzu tos ar pēdējiem spēkiem. Šausmas trakoja manī, auļoja kā mežonīgi zirgi, likdami sirdij skriet līdz. Sviedri lija pār seju, sajaukdamies ar lietus lāsītēm. “Tikai nekustēties! Tikai nekustēties!” atkārtoju pie sevis. Un patiesi – bailes iztrakojās kā vētra jūrā un pamazām norima.

“Nu! Vēl divus soļus!” es sevi iedrošināju. Pakāpu vēl pāris šķērsstieņus augstāk. Atkal bailes sāka šalkt kā jūra un atkal es pagaidīju, līdz tās nomierinās. Pēc tam jau gāja vieglāk un drīz virs sevis ieraudzīju pēdējās platformas lūku. “Nu! Vēl mazliet!” drošināju sevi. Baidījos, ka šī lūka būs aizslēgta, un man vajadzēs stiprināt karogu pie sānu staba, bet nē – lūka nebija aizslēgta. Norūsējušās atslēgu cilpas bija tukšas. Pakāpu pie pašas lūkas un ar galvu cēlu to augšā. Lai arī lūka bija no parastā biezā skārda, tā bija pasmaga un dabūju krietni nopūlēties, līdz varēju izlīst līdz pusei un apskatīties apkārt.

Kad dodies ļoti bīstamā pasākumā, kas var nozīmēt arī bojā eju, tad jauni, negaidīti notikumi iesit pa galvu kā zibens spēriens. Tā bija arī man – it kā 5000 volti vienā lādiņā izplūstu caur visu ķermeni. Uz kādas metāla kastes sēdēja Viņš! Jauns cilvēks melnā ādas jakā, lielu, sadzijušu rētu pār visu labo vaigu. Galvā viņam bija melna ādas naģene, acīmredzami pieskaņota pie jakas. Uzreiz sapratu, kas viņš ir un ko viņš te dara. Sarkanajā pustumsā viņš atgādināja velnu. Jā, tieši tādu velnu, kādu es biju iedomājies. Viņš sēdēja ar izsmejošu sejas izteiksmi un skatījās manī. Nekad nebiju domājis, ka čekisti staigā melnās ādas jakās. Bet tagad redzēju, ka tiešām tā arī ir.

– Kāp, kāp augšā! – viņš mierīgi sacīja. Kājas man bija kā no vates, kad neveikli uzrāpos uz platformas, nostiepdamies uz grīdas. Čekists pagaidīja, kamēr es sakārtojos, tad teica: Dod karogu šurp! – es padevīgi atvilku savas vējjakas rāvējslēdzēju un attinu sarkano audumu. Pastiepu to viņam.

– Tu gan esi nelietis! – viņš teica. – Tā izķēmot PSRS karogu. – Es klusēju.

Čekists izvilka no kabatas nelielu rāciju, ieslēdza to un ierunāja: – Slavik! Viņš ir pie manis augšā. Visiem otboj! Ejiet šņabi dzert! – viņš pasmējās. Es tikmēr biju nometis uz platformas metāla grīdas arī virvi, lielo virtuves nazi un izolācijas lentas rituli.

– To man nevajag, to nes pats uz mājām, noderēs! – čekists pavīpsnāja. Es stāvēju viņam pretī pilnīgi sabrucis. Tagad es visu sapratu – gan biedru aizdomīgo izturēšanos, gan pieslietās kāpnes. Viss bija beidzies. Čekists nolasīja man morāli par lielo Dzimteni, kuru es tagad esmu nodevis, par to, ka mani vajadzētu nolikt uz ceļgala un kārtīgi nozilināt pakaļu, par vecākiem, kuri tagad cietīs un par kuriem es neesmu padomājis, un tā tālāk. Beigās čekists kļuva tāds kā vēlīgāks.

– Labi! Savāc savas mantiņas un rāpies lejā! No torņa nelec, nevajag! Nekas briesmīgs nenotiks. Rīt aiziesi pie mūsu šefa, visu izstāstīsi, nolūgsies, gan būs labi. – Tad, brīdi vilcinājies, viņš it kā negribīgi teica:

– Tu neesi slikts pulveris! Tev ir iekšā! Tavi draugi mani neinteresē, bet ar tevi es noteikti tikšos, kad viss būs beidzies. Nemīz, nekas liels jau nebūs. Tikai stāsti visu godīgi un galvu liec zemāk. Atceries – noliektu galvu zobens necērt! Un sen jau bija laiks izbeigt šīs jūsu spēlītes! Labi, ka skolu neuzspridzināji, – viņš smējās. – Rāpies lejā! Nebūs bailes? – čekists kļuva itin vēlīgs. – Nu, davai! – viņš viegli pastūma mani uz kāpnēm.

***

Pagāja krietnas pāris stundas, kamēr pabeidzām rakstīšanu. Beidzot izmeklētājam viss daudz maz patika.

– Tagad ir labi! – viņš teica. – Neuztraucies, nepārdzīvo, viss pagaidām ir beidzies! No komjaunatnes tevi, protams, izmetīs. Vai varbūt tu tur gribi palikt? – izmeklētājs pasmīkņāja. – Kārtīgi mācies, regulāri apmeklē skolu. Mēs nekādus šķēršļus tev neliksim. Bet novērosim gan. To jau tu arī pats saproti. Būsi drusciņ gudrāks palicis. Bet brīdinu – nemēģini taisīt nekādus fokusus! Es zinu, ka tev ir liela doma bēgt pāri robežai. Pat nemēģini – tev tas neizdosies! Bet, ja tiksimies vēlreiz, tad runa būs īsa. Būs pants un atcerēsimies visu, pacelsim atpakaļ arī šo. Tad gan tu dabūsi “na vsju katušku” (pēc pilnas programmas). – Izmeklētājs salika visus papīrus vākos.

– Tev ir laba galva. Iedota, protams, muļķim, bet tas nav nekas jauns. Netaisi tur pa krūmiem tās savas raķetes, palasi vairāk daiļliteratūru, mēģini iepazīt cilvēkus un dzīvi, lai nebūtu galīgais auns. Ja kādreiz sagribēsi būt mūsu pusē, padod man ziņu. Man personīgi. Visu sarunāsim. Būsi kā Zorge, varēsi izbaudīt visus šos izlūku priekus un izbaudīt visu romantiku, kā tu man te rakstīji. He, he! – izmeklētājs atkal pasmīkņāja.

– Te ir parakstīta caurlaide, ej! – beidzot viņš teica.

Es izgāju uz ielas, un bija liela atvieglojuma sajūta. Sapratu, ka mana cīņa ir beigusies. Līdz autobusam bija daudz laika. Pastaigājos gar mājām pie parka un pēkšņi caur atvērtu logu izdzirdēju dziesmu: “Kam raudi tu, ak daiļā Staburadze, vai tava cietā akmens sirds ar’ pukst?” Tā bija Čikāgaspiecīšu dziesma. Piecīšu dziesmas gan ne katru dienu varēja dzirdēt pa atvērtiem logiem. Bet tā nu sagadījās, un šī dziesma iesita man krūtīs tik stipri, ka sāka sāpēt sirds un acīs saskrēja asaras. “Nē, vecīt! Mūsu cīņa tikai sākas!” es domās teicu izmeklētājam.

Pēc tam bija “audzināšanas darbs”, proti, liela ņirgāšanās. Gan klases priekšā, gan citur. No skolas bija jāaiziet, dokumentus vienkārši sakārtoja un iedeva uz rokas. Raksturojums bija tāds, ka nevienā citā skolā mani neņēma. Anita ar mani vairāk neielaidās. Ja vēl sākumā viņa likās visu saprotot, tad pēc tam, kad viņu piespieda klases priekšā mani noķengāt, viņa vienkārši aizbēga, kad es nākamreiz viņai tuvojos. Es viņai visu piedevu. Bet ar to bija par maz. Bērnība bija beigusies. Sākās jaunība.

* “Tēvzemes balss”, it. val.

“Balto privilēģijas” jēdziena izcelsme un pielietojums. 2. daļa

Raksta pirmo daļu var izlasīt šeit un trešo šeit.

“Balto privilēģijas” jēdziena politizācija

Kā jau skaidrojām, “institucionālā rasisma” un “balto privilēģijas” jēdzieni vēsturiski radušies PSRS ietekmes aģentu darbības rezultātā. To mērķis bija stiprināt marksismā balstītu ideoloģisku teoriju ASV sabiedrības sašķelšanai. Tādējādi ideja, ka šie jēdzieni varētu kalpot iekļaujošas sabiedrības veidošanai, nav pamatota. Paradoksāli, ka minētie jēdzieni turpina būt aktuāli arī pēc Padomju Savienības sabrukuma un tos savā ideoloģiskajā arsenālā ir pārņēmusi ASV Demokrātu partija.

Joprojām daudzi Demokrātu partijas locekļi sevi identificē ar mēreni konservatīviem uzskatiem. Tomēr kritiskās rases teorijas izmantošana, kā arī “balto privilēģijas” un “institucionālā rasisma” jēdzienu plaša izmantošana liek apšaubīt partijas mērenību un rada aizdomas par strauju slīdēšanu kreisā liberālisma vai pat sociālisma virzienā. Demokrātu partijas kandidāti pēdējo gadu laikā ir ierosinājuši virkni progresīvu jauninājumu, piemēram, robežas šķērsošanas dekriminalizēšanu, augstāku nodokļu iekasēšanu turīgajiem un kompensāciju piedāvāšanu paverdzināto melno vergu pēctečiem.[1]

Lai saprastu, cik ļoti Demokrātu partija pēdējos gados ir radikalizējusies, vērts uzsvērt senatora Bērnija Sandersa izvirzīšanos par vienu no partijas līderiem. Aukstā kara gados pašpasludinātais sociālists Sanderss bija Burlingtonas mērs Vermontā. 1990. gadā viņu ievēlēja Pārstāvju palātā un 2006. gadā – Senātā. Sanderss ir bijis pastāvīgs marksistisko režīmu aizstāvis, kurš atbalstījis diktatoru Danielu Ortegu Nikaragvā un Fidelu Kastro Kubā. Lai gan viņš centies nošķirt sava sociālisma zīmolu no Padomju Savienības totalitārisma, tomēr savā 1988. gada ceļojumā uz PSRS viņš vairākkārt slavēja padomju sistēmu un attēloja ASV nelabvēlīgā gaismā. 1970. gados Sanderss aicināja nacionalizēt visas nozares un aplikt ar 100% nodokļiem tos, kuri nopelna vairāk par vienu miljonu ASV dolāru. Šobrīd Sanderss ir atteicies no aicinājuma nacionalizēt ražošanas līdzekļus, taču viņš joprojām ir radikāls kreisais. Lielāko daļu savas karjeras neatkarīgais politiķis Sanderss sadarbojās ar demokrātiem, kuri pret viņu nereti izturējās kā pret “trako tēvoci sociālistu”. Mūsdienās attieksme ir mainījusies. Sanderss ir ASV ievērojamākais sociālists, kurš ieguvis daudz sekotāju – īpaši to demokrātu vidū, kuri jaunāki par 30 gadiem. Sandersa idejas atbalstošā bezpeļņas politiskā organizācija “Amerikas demokrātiskie sociālisti” (DSA) ir Demokrātu partijas kreisais spārns. Tā ietekme pēdējos gados ir būtiski pieaugusi.[2] “Amerikas demokrātiskie sociālisti” nodrošina Demokrātu partijas saikni ar decentralizēto kreiso organizāciju “Melno dzīvības ir vērtīgas” (Black Lives Matter), kas ASV radās ar mērķi cīnīties pret rasu nevienlīdzību.[3]

Mūsdienu Demokrātu partijas biedriem ir vēsturiski vismazāk iebildumu pret sociālistiem politikā. Pēc Galupa aptaujas 2020. gada datiem, aptuveni 53% amerikāņu uzskata, ka nebalsos par “augsti kvalificētu” sociālistu prezidenta kandidātu, savukārt 45% aptaujā teikuši, ka balsos. Runājot par prezidenta kandidātiem, 76% demokrātu teica, ka viņi varētu atbalstīt “augsti kvalificētu” sociālistisku prezidenta kandidātu. Tādu pašu atbildi sniedza tikai 17% republikāņu un 45% neatkarīgo vēlētāju. Salīdzinājumam var minēt, ka 2007. gadā Galupa veiktajā aptaujā “augsti kvalificēts” sociālistu prezidenta kandidāts nevarēja iegūt pat vienu procentu balsu kādā no aptaujātajām grupām.[4]

Virzīšanās pa kreisi atspoguļojas arī Demokrātu partijas politiskajā attieksmē pret “institucionālā rasisma” un “balto privilēģijas” jēdzieniem un tos ietverošo kritisko rases teoriju. Partija atbalsta “dažādības izglītības” (diversity education) mācību kursus un programmas gan privātajā biznesā, gan arī valsts iestādēs. Pegijas Makintošas idejās balstītā “dažādības izglītība” ASV sāka parādīties 1990. gados un paplašinājās, koncentrējoties ne tikai uz “balto privilēģiju” un atbalsta gūšanu melno amerikāņu iekļaušanai sabiedrībā, bet arī pievēršoties citām identitātes grupām. Izglītībā un apmācībā sāka parādīties uz līdzīgiem teorētiskiem principiem radīti “vīriešu privilēģiju” un “heteroseksuāļu privilēģiju” jēdzieni, ar kuru palīdzību centās nodrošināt lielāku atbalstu starp sievietēm, gejiem, lesbietēm un transseksuāļiem.[5]

Ņemot vērā pieaugošo ideoloģisko plaisu, kas kopš 2007. gada parādījusies Demokrātu un Republikāņu partiju starpā, mūsdienās kļūst aizvien grūtāk svarīgas problēmas risināt kopējā sadarbībā. Uzskatāms paraugs ir abu partiju principiālā uzskatu atšķirība jautājumā par “balto privilēģijas” jēdzienu un kritiskajā rases teorijā balstītās “dažādības izglītības” mācīšanu. 2020. gada 22. septembrī republikāņu prezidents Donalds Tramps izdeva rīkojumu par rasu un dzimuma stereotipu apkarošanu. Tas paplašināja aizliegumu organizēt, viņaprāt, “neamerikāniskās dažādības izglītības” mācību pasākumus federālajās aģentūrās, aizliegumā iekļaujot arī visus federālo kontaktu darbuzņēmējus un stipendiju saņēmējus. Tika aizliegts iesaistīties apmācībā, kas “darbiniekiem ieaudzina jebkāda veida rasu vai dzimuma stereotipus vai arī veicina jebkādu rases vai dzimuma padarīšanu par grēkāzi”. Rīkojums noteica, ka federālās darbavietas neveiks “šķeltniecisku, pret Ameriku vērstas propagandas apmācību”, kurās darbiniekiem teikts, ka “praktiski visi baltie cilvēki veicina rasismu un gūst labumu no tā”. Tekstā uzsvērts, ka nav atļautas tādas mācības, kas popularizē kritisko rases teoriju un “balto privilēģijas” jēdzienu. Šis izpildvaras rīkojums tieši neaizliedza pilnīgi visu dažādības vai rasistiskās iejūtības apmācību, taču aizliedza apmācību, kas propagandētu kādu no šīm nostājām:

– ka viena rase vai dzimums pēc būtības ir pārāks par citu rasi vai dzimumu;
– ka indivīds savas rases vai dzimuma dēļ apzināti vai neapzināti pēc savas būtības ir apspiedējs, rasists vai seksists;
– ka indivīds būtu jādiskriminē vai pret viņu jāizturas citādi tikai viņa rases vai dzimuma dēļ;
– ka vienas rases vai dzimuma pārstāvji savu īpašību dēļ nevar un nespēj izturēties pret citiem indivīdiem citādi, kā vien nerespektējot viņu rasi vai dzimumu;
– ka indivīda morālo raksturu nosaka viņa rase vai dzimums;
– ka indivīds savas rases vai dzimuma dēļ ir atbildīgs par darbībām, ko agrāk izdarījuši citi tās pašas rases vai dzimuma pārstāvji;
– ka jebkuram indivīdam savas rases vai dzimuma dēļ būtu jājūt diskomforts, vainas apziņa, mokas vai jebkāda cita veida psiholoģiskas ciešanas;
– ka atsevišķu cilvēku panākumi, kas gūti, balstoties viņu talantā, pūlēs un sasniegumos, ir nepelnīti un rasistiski;
– ka tādi morāli aicinājumi kā strādīgums un centīgums ir rasistiski vai seksistiski un radīti, lai apspiestu citus.

Federālajām aģentūrām un darbuzņēmējiem rīkojums aizliedza popularizēt nostāju, ka “ASV pēc savas būtības ir rasistiska vai seksistiska”.[6]

Aizliegums izraisīja lielu sašutumu Demokrātu partijā, kuras aktīvisti nosodīja kritiskās rases teorijā balstīto apmācību ierobežošanu. Daudzi demokrāti uzskatīja, ka šādi ierobežojumi esot vēršanās pret vārda brīvību un apdraudot patiesas informācijas izplatīšanu par sabiedrībā pastāvošu sistēmisko un strukturālo nevienlīdzību, kas grauj vienlīdzību darba vietās krāsainajiem cilvēkiem, sievietēm un LGBTQ+ personām. Rīkojums esot ārkārtēja un bezprecedenta Trampa administrācijas darbība, lai iedragātu centienus veicināt dažādību un iekļaušanos.

Viens no pirmajiem Demokrātu prezidenta Džo Baidena rīkojumiem pēc stāšanās amatā bija iepriekš minētā rīkojuma atcelšana. 2021. gada 20. janvārī savā pirmajā amata dienā Baidens izdeva rīkojumu “Rasu vienlīdzības veicināšana un atbalsts nepietiekami aprūpētām kopienām ar federālās valdības starpniecību”. Rīkojums ne tikai atcēla kritiskajā rases teorijā un “balto privilēģijas” jēdzienā balstītās “dažādības izglītības” ierobežojumus, bet arī pieprasīja visām aģentūrām noteikt prioritāti un radīt pozitīvajā diskriminācijā balstītas papildus iespējas tām kopienām, kuras vēsturiski nav bijušas pietiekami aprūpētas.[7]

Abu ASV lielāko partiju diametrāli pretējie uzskati par to, kā būtu jārisina rasu problēmas, izpaudās arī pēc notikuma 2020. gada 25. maijā, kad melno amerikāni Džordžu Floidu nogalināja Mineapolisā, Minesotas pavalstī. Aresta laikā policists Dereks Šovins turēja ceļgalu uz Floida kakla 8 minūtes un 46 sekundes. Trīs minūtes Floids gulēja zemē bez dzīvības pazīmēm. Notikuma vietā atradās vēl trīs policijas virsnieki, kuri ierobežoja Floida kustības un neļāva apkārtējiem iejaukties aizturēšanas procesā. Vēlāk uz notikuma vietu izsauca ātrās palīdzības brigādi, kas aizveda Floidu uz tuvāko slimnīcu, kur arī konstatēja viņa nāvi. Floida nāves cēlonis bija gūtās traumas aizturēšanas brīdī.

Viņa nāve izraisīja organizācijas “Melno dzīvības ir vērtīgas” rīkotus protestus pret policijas vardarbību. Vairākās ASV pilsētās šie protesti pārvērtās masu nekārtībās un grautiņos.[8] Floida nāve izsauca nosodījumu gan republikāņu, gan demokrātu pārstāvju vidū. “Šausmīgs notikums. Acīmredzami viņam bija milzīgas sāpes un viņš nevarēja elpot. Visiem, kas to skatījās, tas bija skaidrs, un man bija ļoti skumji to redzēt”, sacīja ASV prezidents Tramps pēc Floida aizturēšanas videomateriāla noskatīšanās. Viņš arī piezīmēja, ka šāds notikums ir apkaunojums policijai, tomēr nedrīkstot notikušajā vainot visus policistus.[9]

ASV republikāņu senators Teds Krūzs paziņoja, ka Mineapolisas melnā vīrieša Džordža Floida nāve ir bijusi policijas nežēlība, taču nevainoja visu policiju kā veselumu. Krūzs uzsvēra Šovina un pārējo gadījumā iesaistīto policistu personisko atbildību: “Tā nenoliedzami bija policistu nežēlība. Tādu rīcību mēs nesagaidām ne no viena virsnieka. Tagad krimināltiesību sistēmai tā ir jāizvērtē. Netrūkst demagogu, kas vēlas izmantot šo viena policista acīmredzami ļaunprātīgas pilnvaru pārkāpšanas gadījumu un pasludināt visus policistus par korumpētiem rasistiem. Taču vairums policistu varonīgi riskē ar savu dzīvību, lai aizsargātu kopienas, kurās viņi dzīvo, un bieži vien tās ir mazākumtautību kopienas.” Arī ASV senators Džons Kornins par notikušo izteicās: “Nekad nedrīkst pienākt tāds laiks, kurā cilvēka ādaskrāsa nosaka, vai viņam būs dzīvot vai mirt. Mums ir jādara viss iespējamais, lai šādas traģēdijas nekad neatkārtotos. Bet šīs izmaiņas nevar notikt, ja tiek izlaupīti uzņēmumi, ja aizdedzina transportlīdzekļus vai kaitē nevainīgiem cilvēkiem.”[10]

Arī demokrātu pārstāvji nosodīja Floida slepkavību, tomēr viņu retorika bija atšķirīga. Lai gan Šovina personisko vainu nenoliedza, galvenais notikušā cēlonis, pēc demokrātu atbalstītāja Bērnija Sandersa domām, bija sabiedrībā pastāvošais “institucionalizētais rasisms” pret citas ādaskrāsas cilvēkiem. Sanders aicināja pārtraukt pastāvošo rasismu, apspiešanu un milzīgo nevienlīdzību un radīt tādu valsti, kas respektē ikviena cilvēka cieņu.[11] Demokrātu partijas pārstāve Aleksandrija Okasio Kortesa notikušo raksturoja kā policijas politiskās varas izmantošanu un norādīja, ka policijas vardarbība ir sistēmiska problēma.[12] Runājot par “Melno dzīvības ir vērtīgas” organizētajiem nemieriem, politiķe paziņoja: “Ja jūs aicinat izbeigt šos nemierus, bet neaicinat izbeigt apstākļus, kas izraisīja nemierus, jūs esat liekuļi. Nemieru izbeigšanas vietā labāk lūdziet veselības aprūpi kā cilvēktiesības, pieprasiet atbildību no mūsu policijas, atbalstiet sabiedriskas padomes policijas pārkāpumu izmeklēšanai, atbalstiet mājokļu diskriminācijas izbeigšanu un iestājieties pret nekustamo īpašumu attīstītājiem, kuri gūst negodīgu peļņu, iebiedē cilvēkus un cenšas viņus izlikt no mājām.”[13]

Kā redzams no replikām, abu partiju pārstāvji atzina Floida slepkavību par neattaisnojamu notikumu. Taču tālākā reakcija atšķīrās – republikāņi aicināja izvērtēt vainīgo personu individuālo atbildību un neveikt vispārinošus secinājumus, kā arī neatbalstīja vardarbīgas demonstrācijas un vandālismu. Savukārt demokrātu līderi notikušajā vainoja nevis atsevišķus policistus, bet vispārīgi pastāvošus apstākļus, kā arī institucionalizētu rasismu un nevienlīdzību dažādās jomās. Notikušo viņi izmantoja kā iemeslu pieprasīt valsts iekārtas reformas un uzskatīja vardarbīgās demonstrācijas par vienu no līdzekļiem sabiedriskās domas ietekmēšanā.

Atkarībā no politiskās ideoloģijas izteikti atšķīrās arī abu partiju pārstāvju attieksme pret Floida personību. Piemēram, konservatīvā republikāņu melno amerikāņu politiskā aktīviste Kendisa Ovensa sacīja, ka Džordžs Floids ir noziedznieks recidīvists, kurš aresta brīdī ticis netaisnīgi nogalināts. Viņa uzsvēra: “Mums nevajadzētu pirkt T-kreklus ar viņa vārdu. Viņš bija vardarbīgs likumpārkāpējs. Visi izliekas, ka šī cilvēka dzīve bija varonīga. Mūsu šībrīža attieksme nedara mums godu. Neviens nevēlas melnajai Amerikai pateikt patiesību. Mūsu lielākā problēma esam mēs paši… Manās acīs Džordžs Floids nav moceklis.”[14]

Savukārt demokrāti un viņu atbalstītāji uzskatīja Džordžu Floidu par mocekli, jo viņa nāve esot pievērsusi uzmanību melno amerikāņu dzīves netaisnībai un valstī valdošajam rasismam. ASV Pārstāvju palātas spīkere demokrāte Nensija Pelosi sacīja: “Paldies Džordžam Floidam, ka viņš upurēja savu dzīvību taisnīguma labad… Viņa dēļ tūkstošiem miljonu cilvēku visā pasaulē sāk iestāties par taisnīgumu, viņa vārds vienmēr būs sinonīms taisnīgumam.”[15] Demokrātu pārstāvji norādīja, ka tieši “balto privilēģija” ir patiesais Džordža Floida nāves cēlonis. Tieši Floida šokējošā nāve esot likusi baltajiem cilvēkiem atklāt viņu neredzamās, nepelnītās privilēģijas sabiedrībā. Tādā veidā miljoniem indivīdu esot kļuvuši “sociāli atmodināti”.[16] Šādas būtiskas atšķirības republikāņu un demokrātu nostājās liecina, ka amerikāņu sabiedrībā radusies izteikta uzskatu polarizācija, kas dažādi izpaužas gan politikā, gan ikdienas dzīvē. Viens no polarizācijas iemesliem ir arī republikāņiem nepieņemamā “balto privilēģijas” jēdziena aktīva izmantošana demokrātu politiskajā retorikā un ierosinātajos likumdošanas aktos.

Kad baltie cilvēki mēģina atspēkot “balto privilēģijas” teoriju, viņiem pārmet rasismu un sliktu izglītību. Taču, ja teoriju, kuras pamatnostādnes ir nepatiesas, neapstrīd un neatspēko, tā turpina dzīvot pati savu dzīvi. Ir sens teiciens, ka meli, kas pateikti trīs reizes, bez atspēkojuma kļūst par faktu. Daudzi republikāņu pārstāvji uzskata, ka “balto privilēģijas” jēdziens ir šādi meli.[17] Tas nenozīmē, ka rasu diskriminācija nepastāv vispār un ka tā nespēlē nekādu lomu atšķirīgos sociālajos iznākumos. Tas arī nenozīmē, ka privilēģijas tādā vai citā veidā vispār nepastāv; piemēram, cilvēka dzīvesvieta un viņa vecāku sociālais stāvoklis var būt privilēģijas. Demokrātu un republikāņu viedoklis atšķiras jautājumā, cik lielā apmērā un kādā veidā dažādas amerikāņu demogrāfiskās grupas saduras ar diskrimināciju. Vēl atšķirīgāki ir uzskati par to, kā šīs problēmas būtu jārisina.[18]

Republikāņu ideoloģiskā pozīcija ir tuvāka klasiskajam liberālismam. Tas valdības funkcijas redz tikai ekonomiskās un politiskās drošības nodrošināšanas jomā. Tas mēģina ierobežot valdības iejaukšanos cilvēku ekonomiskajās un pilsoniskajās brīvībās. Šāda pieeja nodrošina tiesības, kas izpaužas kā cilvēku spēja, piemēram, pārdot savas preces, pakalpojumus vai darbaspēku ikvienam pēc paša izvēles bez ierobežojumiem, izņemot retus, ārkārtējus gadījumus, kad sabiedrības vispārējā labklājība un intereses prasa šīs tiesības ierobežot.

Turpretī Demokrātu partijas ideoloģiskā pozīcija pārstāv moderno, progresīvo liberālismu. Tas no valdības sagaida ne tikai ekonomiskās un politiskās drošības nodrošināšanu, bet arī iejaukšanos cilvēku ikdienas dzīvē, lai uzturētu valstī sociālo solidaritāti. Mūsdienu liberālismu faktiski var salīdzināt ar sociālismu, jo abas ideoloģijas apgalvo, ka valdība var efektīvi uzlabot savu pilsoņu labklājību, ne tikai kontrolējot ekonomiku un privātās institūcijas, bet arī rūpīgi sekojot pilsoņiem, lai neviens no viņiem neizjauktu valdības labklājības plānu ar savu nesankcionēto iniciatīvu.

Modernais liberālisms balstās uzskatā, ka valdība var atrisināt visas problēmas, ja vien tai ir piešķirta pilna vara. Tas savukārt rada stāvokli, ka politiķi norāda uz dažādu slāņu nevienlīdzību un ierosina reformas, kas sākotnēji šķiet par labu nabadzīgajiem un atstumtajiem, taču galu galā tikai piešķir valdībai pamatu paplašināt savas pilnvaras, lai ierobežotu privātās intereses. Progresīvā liberālisma un sociālisma līdzības izskaidro arī apstākli, kāpēc lielai daļai mūsdienu Demokrātu partijas biedru nav problēmas pieņemt dažādas sociālisma doktrīnas un ar tām saistītus jēdzienus.[19]

Republikāņu skatījumā galvenais sociālās organizācijas veids ir individuālisms, kas aizstāv katra indivīda tiesības, pienākumus un intereses. Indivīda morālā stāja ir atkarīga no viņa morālās gribas. Demokrātu skatījumā galvenais sociālās organizācijas veids ir kolektīvisms, kurā indivīdu uzskata par pakļautu un pakļaujamu kolektīvam. Šis kolektīvs var būt valsts, nācija, rase vai sociālā šķira. Mūsdienu demokrāti lielākoties uzskata, ka šādā sabiedrības organizācijā piederība sociālajam kolektīvam nosaka indivīda morāli. Vispazīstamāko sociālās ietekmes raksturojumu savulaik sniedza Kārlis Markss: “Nevis cilvēku apziņa nosaka viņu esamību, bet gan otrādi – viņu sabiedriskais stāvoklis nosaka viņu apziņu”.[20]

Ņemot vērā savas ideoloģiskās nostādnes, republikāņi par veiksmīgāko politiku sabiedrības vienošanai atzīst “ādaskrāsu neredzošo” (color-blind) pieeju, kas ir universālisma tradīciju izpausme. Universālisms izriet no pārliecības, ka cilvēka iedabu neietekmē kultūras atšķirības vai vēsturiskais mantojums. Tas ir ideāls, kas paredzēts, lai visus valsts pilsoņus apvienotu vienā identitātē neatkarīgi no izcelsmes valsts, rases vai senču saknēm. Tā vietā, lai īstenotu politiku, kas tieši pievērstos minoritāšu kopienām, labāk īstenot politiku, kuras pamatā ir sociāli ekonomiskie faktori ar mērķi uzlabot dzīvi visiem. Vadoties no universālisma principu morālā un tiesiskā aspekta, “balto privilēģijas” jēdziens ir rasistisks un pretrunā ar cilvēka tiesībām. Katrs cilvēks ir indivīds, un tikai viņš ir atbildīgs par savu rīcību.[21]

Turpretī vairums demokrātu, balsoties savās ideoloģiskajās nostādnēs, uzskata, ka tieši “ādaskrāsu neredzošā” pieeja ir rasistiska. Tā esot radusies no nepareizi interpretētas Mārtiņa Lutera Kinga juniora runas, kurā viņš sacīja, ka vēlas, lai cilvēki savus bērnus redzētu pēc viņu rakstura, nevis ādaskrāsas. “Ādaskrāsu neredzošā” pieeja balsoties uz pieņēmumu, ka rases atšķirībām nav nozīmes, un tādā veidā tiekot ignorēta “institucionalizētā rasisma” realitāte. “Ādaskrāsu neredzošā” sabiedrība atstājot cilvēkus bez iespējām izteikties, lai runātu par rasi un pārbaudītu viņu pašu aizspriedumus.[22] Turklāt rase pati par sevi esot nevis bioloģiska, bet gan sociāli konstruēta. Tātad, ja rase nav bioloģiski noteikta, “ādaskrāsu neredzošā” pieeja nevarot būt risinājums rasisma problēmai.[23]

Minētās uzskatu atšķirības arī izskaidro, kāpēc daudzi demokrāti republikāņu lietoto saukli “Visas dzīvības ir vērtīgas” (All Lives Matter) uzskata par rasisma izpausmi, jo saista to ar viņu skatījumā rasistisko “ādaskrāsu neredzošo” politiku sabiedrības vienošanai. Šādi pilnīgi atšķirīgi uzskati par to, kas ir rasisms, padara gandrīz neiespējamu republikāņu un demokrātu vienošanos par rasu minoritāšu problēmu risināšanu.

[1] M. Sach, “Why the Democrats Have Shifted Left Over the Last 30 Years”. Pieejams: https://fivethirtyeight.com/features/why-the-democrats-have-shifted-left-over-the-last-30-years

[2] P. Wehner, “The Democratic Party Is Radicalizing”. Pieejams: https://www.theatlantic.com/ideas/archive/2019/04/progressivism-making-democrats/586372

[3] A. Cardo, “Anthony Hill, Black Lives Matter, and DSA”. Pieejams: https://www.dsausa.org/democratic-left/anthony-hill-black-lives-matter-and-dsa-dl

[4] L. Saad, “Socialism and Atheism Still U.S. Political Liabilities”. Pieejams: https://news.gallup.com/poll/285563/socialism-atheism-political-liabilities.aspx

[5] “The History of Diversity Training & It’s Pioneers”. Pieejams: https://diversityofficermagazine.com/diversity-inclusion/the-history-of-diversity-training-its-pioneers

[6] “Executive Order Puts Federal Contractors and Grant Recipients on Notice: End “Divisive” Diversity Training or Risk Being Barred from Doing Business with the Federal Government”. Pieejams: https://www.jdsupra.com/legalnews/executive-order-puts-federal-75587

[7] “Biden Reverses Trump Executive Order Banning Diversity Training”. Pieejams: https://law.ucla.edu/news/biden-reverses-trump-executive-order-banning-diversity-training

[8] “A new start turns to a tragic end for George Floyd, who moved to Minneapolis determined to turn his life around after being released from prison in Texas”. Pieejams: https://www.dailymail.co.uk/news/article-8366533/George-Floyd-moved-Minneapolis-start-new-life-released-prison-Texas.html

[9] C. Spiering, “Donald Trump: George Floyd’s Death a ‘Terrible Insult to Police’”. Pieejams: https://www.breitbart.com/politics/2020/05/29/donald-trump-george-floyds-death-a-terrible-insult-to-police

[10] A. Livingston, “U.S. Sens. John Cornyn and Ted Cruz speak out against George Floyd’s death, condemn protest violence”. Pieejams: https://www.texastribune.org/2020/06/01/texas-ted-cruz-george-floyd

[11] D. Sharp, “Sen. Bernie Sanders decries ‘police murder,’ demands justice”. Pieejams: https://apnews.com/article/8580b4032209a9f0f4bea8b039cb2080

[12] E. Palmer, “Alexandria Ocasio-Cortez Weighs in on George Floyd’s Death, Criticizes ‘Impunity of Police Violence’”. Pieejams: https://www.newsweek.com/aoc-george-floyd-minneapolis-police-1506737

[13] J. Queally, “’If You Want to End Unrest, End the Conditions That Create It,’ Declares Ocasio-Cortez Amid Nationwide Protest”. Pieejams: https://www.commondreams.org/news/2020/05/30/if-you-want-end-unrest-end-conditions-create-it-declares-ocasio-cortez-amid

[14] M. Watts, “Everything Candace Owens Has Said About George Floyd So Far”. Pieejams: https://www.newsweek.com/everything-candace-owens-has-said-about-george-floyd-so-far-1508959

[15] E. West, “How George Floyd Became a Martyr”. Pieejams: https://unherd.com/2021/04/how-george-floyd-became-a-martyr

[16] L. Edwards, “George Floyd, racism, white privilege and the media”. Pieejams: https://blogs.lse.ac.uk/medialse/2020/06/02/george-floyd-racism-white-privilege-and-the-media

[17] F.X. Ryan “The Lies of ‘White Privilege”. Pieejams: https://www.americanthinker.com/articles/2015/03/the-lies-of-white-privilege.html

[18] M. Conroy, “There’s A Huge Gap in How Republicans And Democrats See Discrimination”. Pieejams: https://fivethirtyeight.com/features/theres-still-a-huge-partisan-gap-in-how-americans-see-discrimination

[19] “Difference Between Socialism and Liberalism”. Pieejams: http://www.differencebetween.net/miscellaneous/politics/difference-between-socialism-and-liberalism

[20] “Collectivism”. Pieejams: https://www.britannica.com/topic/collectivism

[21] C. Friedersdorf, “The Left’s Attack on Color-Blindness Goes Too Far”. Pieejams: https://www.theatlantic.com/politics/archive/2015/09/the-lefts-attack-on-color-blindness-goes-too-far/403477

[22] S. Vincenty, “Being “Color Blind” Doesn’t Make You Not Racist—In Fact, It Can Mean the Opposite”. Pieejams: https://www.oprahdaily.com/life/relationships-love/a32824297/color-blind-myth-racism

[23] F. Cineas, “Critical race theory, and Trump’s war on it, explained”. Pieejams: https://www.vox.com/2020/9/24/21451220/critical-race-theory-diversity-training-trump

Ungārijas likuma grozījumi

Izvilkumi no Ungārijas Parlamenta 2021. gada 15. jūnijā gandrīz vienbalsīgi pieņemtā likuma, kurš izsauca 16 Eiropas Savienības valstu vadību (arī Latvijas vārdā runājošā Ministru prezidenta Krišjāņa Kariņa), ASV prezidenta un ANO ģenerālsekretāra nosodījumu.

2021. gada Likums LXXIX par stingrākiem pasākumiem pret likumpārkāpējiem pedofiliem un grozījumi dažos bērnu aizsardzības likuma pantos

1. Grozījumi 1997. gada XXXI likumā par bērnu aizsardzību un aizbildnības pārvaldību

1. § (1) 1997. gada Likuma XXXI par bērnu aizsardzību un aizbildnības pārvaldību (turpmāk tekstā – “Likums”) sadaļu “Likuma mērķis un principi” papildināt ar šādu 3./A pantu:

“3./A pants. Bērnu tiesību aizsardzības likums nosaka, ka valsts aizsargā bērnu tiesības uz identitāti atbilstoši dzimumam, kas konstatēts viņu dzimšanas brīdī.”

(2) Pievienot šādu 6./A pantu:

“6./A pants. Lai pildītu šī likuma mērķus un aizsargātu bērnu tiesības, ir aizliegts bērniem līdz 18 gadu vecumam padarīt pieejamu pornogrāfisku saturu, kā arī saturu, kurā pašmērķīgi attēlota seksualitāte, vai saturu, kas veicina vai demonstrē novirzi no dzimšanas brīdī konstatētā dzimuma identitātes, dzimuma maiņu vai homoseksuālismu.”

2. Grozījumi 2001. gada Likumā CVIII par dažiem elektroniskās komercijas un informācijas aprites pakalpojumu aspektiem

2. § (1) Pievienot šādu 3. punktu 4./C pantam 2001. gada Likumā CVIII par dažiem elektroniskās komercijas un informācijas aprites pakalpojumu jautājumiem (turpmāk – “Likums par elektronisko komerciju”):

“(3) Konsultatīvā padome notur sanāksmes vismaz četras reizes gadā.”

(2) Sadaļai 4/D pievienot šādu papildinājumu:

“4/D. § (1) Konsultatīvā padome ir tiesīga sniegt ieteikumus un izdot rezolūcijas, kas veicina mediju satura nodrošinātāju, elektroniskās komercijas pakalpojumu sniedzēju un elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēju rīcību atbilstoši likumam. Konsultatīvā padome ir atbildīga arī par pasākumiem, kuru mērķis ir uzlabot nepilngadīgo un viņu vecāku informētību par plašsaziņas līdzekļu darbību.

(2) Konsultatīvā padome ir pilnvarota izskatīt konkrētus, individuālus gadījumus, pamatojoties uz saņemtajiem ziņojumiem, un sniegt ieteikumus vai atzinumus, balstoties savā kompetencē. (3) Ja pakalpojumu sniedzējs ignorē vai neievēro konsultatīvās padomes ieteikumus vai nostāju, padome:

a) aicina pakalpojumu sniedzēju rīkoties saskaņā ar tās ieteikumu vai nostāju,
b) publicē pakalpojumu sniedzēja nosaukumu savā gada pārskatā, ja a) apakšpunktā minētais aicinājums ir nesekmīgs,
c) pieprasa pakalpojumu sniedzējam izņemt no aprites saturu, kurā konstatēts pārkāpums.

(4) Konsultatīvā padome piecu dienu laikā izpilda 3. punkta c) apakšpunktā minēto pieprasījumu. Ja 3. punkta a) un c) apakšpunktā paredzētās darbības nav sekmīgas, konsultatīvā padome uzsāk procedūru attiecīgajā iestādē.

(5) Pamatojoties uz saņemtajiem ziņojumiem un mediju satura nodrošinātāju, elektroniskās komercijas pakalpojumu un elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzēju likuma izpildes praksi, konsultatīvā padome reģistrē to konstatēto saturu, kas var apdraudēt nepilngadīgu personu fizisko, psihisko vai morālo attīstību, lai veicinātu pakalpojumu sniedzēju atbilstību likumam un standartizētu juridisko praksi. Konsultatīvā padome savā tīmekļa vietnē izveido tāda satura reģistru, kas ir kaitīgs nepilngadīgu personu fiziskajai, psihiskajai vai morālajai attīstībai.

(6) Ja konsultatīvā padome konstatē faktus vai apstākļus, kas ir par pamatu pārkāpuma vai kriminālprocesa uzsākšanai vai veikšanai, tā informē attiecīgo iestādi.

3. Grozījumi 2008. gada Likumā XLVIII par komerciālās reklāmas pamatnosacījumiem un ierobežojumiem

3. § Papildināt ar šādu 1.a punktu 2008. gada Likuma XLVIII par komerciālās reklāmas darbību pamatnosacījumiem un ierobežojumiem 8. pantu:

“(1a) Bērniem līdz 18 gadu vecumam ir aizliegts darīt pieejamu reklāmu, kurā pašmērķīgi attēlota seksualitāte vai kurā tiek veicināta vai attēlota jebkāda novirze no dzimšanas brīdī konstatētā dzimuma identitātes, dzimuma maiņa vai homoseksuālisms.”

5. Grozījumi 2010. gada Likumā CLXXXV par plašsaziņas līdzekļu pakalpojumiem un plašsaziņas līdzekļiem

9. pants. (1) 2010. gada Likuma CLXXXV par plašsaziņas līdzekļu pakalpojumiem un plašsaziņas līdzekļiem 9. panta 1. punktu aizstāt ar šādu punktu:

“(1) Plašsaziņas līdzekļu pakalpojumu sniedzējs, kas sniedz lineāro mediju pakalpojumu, visus raidījumus, kurus tas plāno pārraidīt, izņemot ziņu raidījumus, politiski informatīvos raidījumus, sporta raidījumus, raidījumu atreferējumus un politisko reklāmu, televeikalu, reklāmu sociāliem mērķiem un paziņojumus sabiedrības interesēs, pirms publicēšanas klasificē vienā no šī panta 2.–7. punktā minētajām kategorijām.”

(2) 9. panta 6. punktu aizstāt ar šādu noteikumu:

“(6) Programmas, kas var nelabvēlīgi ietekmēt nepilngadīgu personu fizisko, psihisko vai morālo attīstību, jo īpaši, ja to centālais elements ir vardarbības, dzimuma neatbilstības dzimšanas brīdī konstatētajam, dzimuma maiņas, homoseksualitātes vai seksualitātes tieša, burtiska vai pašmērķīga attēlošana vai popularizēšana, klasificē V kategorijā. Šādas programmas vērtējums ir: nav ieteicams personām, kas jaunākas par 18 gadiem.”

(3) 32. pantu papildināt ar šādu 4.a punktu:

“(4a) Programma, kas var nelabvēlīgi ietekmēt bērnu pienācīgu fizisko, psihisko un morālo attīstību, jo īpaši tādēļ, ka tajā dominē pašmērķīgs seksualitātes attēlojums, pornogrāfija, novirzes no dzimšanas brīdī konstatētā dzimuma identitātes, dzimuma maiņas un homoseksualitātes veicināšana vai demonstrēšana, nav uzskatāma par sabiedriskas nozīmes vēstījumu vai reklāmu sociāliem mērķiem.”

(4) 168.A panta 1. punktu aizstāt ar šādu noteikumu:

“(1) Plašsaziņas līdzekļu padome līdz revīzijas gadam sekojošā gada 1. decembrim, ņemot vērā iepriekšējā gada monitoringa pieredzi, sagatavo ikgadējo uzraudzības plānu un 15 dienu laikā publicē to savā tīmekļa vietnē. Izstrādājot ikgadējo uzraudzības plānu, padome pievērš īpašu uzmanību bērnu un nepilngadīgo aizsardzības standartu ievērošanai. Padome nodrošina izstrādāto uzraudzības plānu konsekvenci. Plānu var pārskatīt pirmā pusgada beigās, pamatojoties uz pirmajā pusgadā gūto pieredzi, un vajadzības gadījumā padome tos var grozīt. Padome publicē grozīto uzraudzības plānu savā tīmekļa vietnē 15 dienu laikā pēc tā grozīšanas.”

(5) 179. panta 2. punktu aizstāt ar šādu noteikumu:

“(2) Ja konstatētas problēmas saistībā ar šī panta 1. punktu un ja ir pārkāpti attiecīgie šī likuma noteikumi, Plašsaziņas līdzekļu padome pieprasa, lai dalībvalsts, kuras jurisdikcijā ir šī panta 1. punktā minētais plašsaziņas pakalpojumu sniedzējs, efektīvi rīkojas. Padome pieprasa dalībvalstij veikt pasākumus, lai pārtrauktu padomes konstatētos pārkāpumus.”

6. Grozījumi 2011. gada Likumā CCXI par ģimeņu aizsardzību

10. pants (1) 2011. gada Likuma CCXI par ģimeņu aizsardzību (turpmāk – “Likums”) 1. panta 1. punktu aizstāt ar šādu noteikumu:

“(1) Valsts aizsargā ģimeni un laulības institūciju, aizstāvot tās patieso cieņu un vērtību un īpaši ņemot vērā vecāku un bērnu attiecības, kas ir ģimenes pamatā un kurās māte ir sieviete un tēvs ir vīrietis.”

(2) 1. panta 2. punktu aizstāt ar šādu punktu:

“(2) Fiziskās, psihiskās un garīgās veselības aizsardzībā īpaša nozīme ir sakārtotu ģimenes attiecību aizsardzībai un bērnu tiesībām uz identitāti atbilstoši dzimšanas brīdī konstatētajam dzimumam.”

(3) Likumam pievieno šādu 5./A pantu:

“5./A pants. Lai sasniegtu šī likuma mērķus un aizsargātu bērnus, personām, kas nav sasniegušas 18 gadu vecumu, ir aizliegts darīt pieejamu pornogrāfisku saturu, kā arī saturu, kas pašmērķīgi attēlo seksualitāti vai veicina vai demonstrē novirzi no dzimšanas brīdī konstatētā dzimuma identitātes, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.”

7. Grozījumi 2011. gada Likumā CXC par valsts izglītību

11. pants. (1) 2011. gada Likuma CXC 9. pantu par valsts izglītību (turpmāk tekstā – “Likums”) papildināt ar šādu 12. punktu:

“(12) Nodrošinot skolēniem nodarbības par seksuālo kultūru, dzimumdzīvi, seksuālo orientāciju un seksuālo attīstību, īpašu uzmanību pievērš Satversmes XVI panta 1. punkta saturam.[1] Šo nodarbību mērķis nav veicināt dzimuma neatbilstību dzimšanas brīdī konstatētajam, dzimuma maiņu vai homoseksualitāti.”

(2) Likuma 7. nodaļu papildināt ar šādu 9.A iedaļu:

“9/A. § (1) Līdztekus izglītības iestāžu pedagogiem un speciālistam, kas sniedz veselības aprūpes pakalpojumus izglītības iestādēs, un valsts institūcijai, kurai ir sadarbības līgums ar iestādi, tāda organizācija vai persona, kas nav iestādes pedagogs un veselības aprūpes speciālists, un nav valsts institūcija, kurai ir sadarbības līgums ar iestādi, nodarbībās vai citos pasākumos izglītojamajiem nodrošina nodarbības par seksuālo kultūru, dzimumdzīvi, seksuālo orientāciju, seksuālo attīstību, narkotiku lietošanas kaitīgo ietekmi, tīmekļa bīstamību un citiem fiziskās un garīgās veselības jautājumiem tikai tad, ja to ir reģistrējusi likumā noteiktā iestāde.

[1] Ungārijas Satversmes XVI pants: “1. Katram bērnam ir tiesības uz aizsardzību un aprūpi, kas nepieciešama viņa pienācīgai fiziskai, psihiskai un morālai attīstībai. 2. Vecākiem ir tiesības izvēlēties, kādu audzināšanu sniegt saviem bērniem. 3. Vecākiem ir pienākums rūpēties par saviem nepilngadīgajiem bērniem. Šis pienākums ietver arī izglītības nodrošināšanu bērniem. 4. Pilngadīgajiem bērniem ir pienākums aprūpēt savus vecākus, ja vecākiem tas ir nepieciešams.”

Pilns likuma grozījumu teksts ungāru valodā pieejams šeit: https://mkogy.jogtar.hu/jogszabaly?docid=A2100079.TV

“Balto privilēģijas” jēdziena izcelsme un pielietojums. 3. daļa

Raksta pirmo daļu var izlasīt šeit un otro šeit.

ASV īpašo politisko situāciju rasu līdzāspastāvēšanas jomā ir radījis melno cilvēku verdzības atstātais sociālais un ekonomiskais mantojums. Ja pēc 2020. gadā pieejamajiem datiem salīdzina darba algu melnajiem un baltajiem vīriešiem, ņemot vērā līdzīgu kvalifikāciju un ģeogrāfisko atrašanās vietu, tad redzams, ka melnie vīrieši nopelnīja 98 centus pret katru dolāru, ko nopelnīja baltie vīrieši. Šajā ziņā divu procentu starpība nav liela.[1] Tomēr, ja salīdzina kopējo ģimeņu bagātību, vērtējot visu piederošā īpašuma apjomu, tad baltajām ģimenēm tā ir daudz augstāka nekā melnajām ģimenēm – attiecīgi 188 200 dolāri un 24 100 dolāri. Tādējādi melno ģimeņu kopējā bagātība ir tikai 15% no balto ģimeņu kopējās bagātības.[2]

Demokrātu senatore Elizabete Vorena no Masačūsetsas uzskata, ka šo pārticības plaisu ir radījusi diskriminējoša politika, plēsonīga melno cilvēku kreditēšana un masveida ieslodzīšana, situāciju vēl vairāk saasinot. Bijušais Teksasas kongresmenis demokrāts Beto O’Rurks melno cilvēku problēmās vaino “nepilnīgo, negodīgo, netaisnīgo un rasistisko kapitālisma ekonomiku”.

Attiecīgi demokrātu partijas politiķi melno kopienas problēmu risinājumus saskata “balto privilēģijas” likvidēšanā ar pozitīvās diskriminācijas palīdzību. Viņi rosina piešķirt kompensācijas paverdzināto melnādaino pēctečiem un studiju aizņēmumu dzēšanu.[3] Pozitīvās diskriminācijas pasākumi skar arī valsts atbalstu uzņēmējiem. ASV demokrātu pašreizējās administrācijas rasu ekonomiskās vienlīdzības programmas plāns paredz piešķirt īpašas priekšrocības mazajiem uzņēmumiem, kas pieder tieši melnajiem amerikāņiem.[4]

Šāda pieeja problēmas risināšanā daudzos republikāņos izsauca neapmierinātību, jo atbalstu cilvēkiem paredzēts sniegt, balstoties uz rases pazīmēm. Daudzi plāna pretinieki norādījuši, ka praksē tas vērtējams kā mēģinājums atjaunot rasu segregāciju.[5] Republikāņi uzskata, ka “balto privilēģijas” jēdziena ietekmē tiek diskriminēti arī nabadzīgie baltie, kuri reāli nekad neizmantos tos labumus, kurus viņiem teorētiski piešķīrusi “balto privilēģija”. Koncentrējoties tikai uz rasi, patiesībā tiekot novērsta uzmanība no vispārējām nabadzības problēmām, kuras pastāv neatkarīgi no rases. Akadēmiskajā vidē radītās pozitīvās diskriminācijas programmas balstoties nepatiesā pieņēmumā, ka pilnīgi visām melnajām personām ir mazāk paveicies nekā visām baltajām personām. Pēc republikāņu domām, plašsaziņas līdzekļu, rases pētnieku un akadēmisko aprindu apgalvojums, ka visi baltie cilvēki ir priviliģēti, ir nepamatots.[6] Melnādainais konservatīvais aktīvists Tomass Souvels arī norādījis, ka mājsaimniecību kopējās bagātības statistika var būt maldinoša un neuzrāda patieso pārticības plaisu. Cilvēku skaits vienā mājsaimniecībā dažādās rasu un etniskajās grupās ir atšķirīgs, līdz ar to arī kopējās bagātības uzskaitīšana, neņemot vērā mājsaimniecībā dzīvojošo cilvēku skaitu, var būt neobjektīva.[7]

Melnajiem amerikāņiem ir visaugstākais viena vecāka un bezlaulības dzimstības līmenis ASV. Šo atšķirību no laulātu bioloģisko vecāku ģimenes ideāla saista ar zemāku izglītības līmeni, kā arī augstāku nabadzības un bezdarba līmeni melno amerikāņu kopienā[8], kurā 64% bērnu piedzimst viena vecāka mājsaimniecībā. Salīdzinājumam balto kopienā šis skaitlis ir 24%.[9] Republikāņi uzskata, ka pasākumi melnādaino laulību un ģimeņu stiprināšanā varētu būtiski mazināt kopējās pārticības plaisu, kura atspoguļojas statistikā. Konservatīvā aktīviste Kendisa Ouvensa to minējusi kā vienu no svarīgākajiem pasākumiem: “Balto pārākums un baltais nacionālisms ne tuvu nav svarīgākās problēmas, ar kurām saskaras melnā Amerika. Demokrāti to uzsver, jo mēģina pārvērst vēlēšanas par rasu pretnostatījumu. Es sacītu, ka šobrīd dzīvojam sociālā vidē, kas ir naidīga vīriešiem, neveicina patiesu vīrišķību, vēlēšanos būt vīrietim un izpratni par to, ko nozīmē būt tēvam mājsaimniecībā.”[10] Republikāņi aicina arī uzlabot gan melnādainās, gan arī baltās kopienas izglītību un finanšu pratību, lai palielinātu visu nabadzīgo cilvēku ekonomiskās iespējas.[11]

ASV notiek plaša diskusija par to, cik bieži policija aizturot nogalina melnos amerikāņus. 2020. gadā policija aizturēšanas brīdī nogalināja 457 baltos amerikāņus un 241 melno amerikāni. Lai gan balto skaits ir lielāks, jāņem vērā, ka pēc kopējā iedzīvotāju skaita samēra valstī melno amerikāņu skaits šajās statistikās procentuāli sastāda lielāku daļu no viņu kopienas nekā balto.[12] 2020. gadā ASV dzīvoja apmēram 234 miljoni balto amerikāņu un 40 miljoni melno amerikāņu. Attiecīgi var aprēķināt, ka proporcionāli iedzīvotāju skaitam vidēji uz vienu balto amerikāni tiek nogalināti trīs melnie amerikāņi.[13] Saskaņā ar ASV Federālā Cietumu biroja datiem 2021. gada jūnijā melnie amerikāņi veidoja 38,3% (58,673) no visiem cietumos ieslodzītajiem, bet baltie amerikāņi – 57,8% (88,434). Proporcionāli iedzīvotāju skaitam vidēji uz vienu balto amerikāni ir ieslodzīti gandrīz četri melnie amerikāņi.[14]

Vairums demokrātu uzskata, ka indivīdu materiālais stāvoklis, kognitīvās spējas vai noziedzība šos rezultātus neizskaidro. To vietā par galveno cēloni ir jāuzskata valsts sociālo institūciju politikā, noteikumos un likumos dziļi iestrādātais “institucionalizētais rasisms”.[15] Demokrātu politiķi cenšas mainīt likumus, padarot tos viņu ieskatā mazāk diskriminējošus. Turklāt ar noteiktu noziegumu veidu dekriminalizāciju varētu panākt statistikas uzlabošanos. Par marihuānas likumdošanas pārkāpumiem melnos amerikāņus aiztur četras reizes biežāk nekā baltos amerikāņus.[16] Bērnijs Sanders izstrādājis visaptverošu plānu pašreizējo marihuānas likumu reformēšanai, kas ietver tās legalizēšanu un visu ar marihuānu saistīto sodāmību dzēšanu. Citi demokrāti – Elizabete Vorena, Korijs Bukers, Kamala Herisa pauž līdzīgu nostāju, un vairums demokrātu atbalsta senatora Bukera piedāvāto “Marihuānas taisnīguma” likumu. Ar šo ierosināto tiesību aktu kaņepes svītrotu no Kontrolējamo vielu likuma, dzēstu ar marihuānu saistītus spriedumus un atņemtu federālo fondu naudu pavalstīm, kuras marihuānas likumus izpilda diskriminējošā veidā.[17]

Ņujorkas mērs demokrāts Bils de Blasio no savas puses dekriminalizēja iepriekš aizliegtu seksuālu pakalpojumu sniegšanu. Ielu prostitūcijas apkarošanu likuma izpratnē atcēla, jo tā pārāk bieži esot bijusi vērsta pret sievietēm, transpersonām un melnādainiem cilvēkiem, vadoties tikai pēc viņu izskata.[18] Pēdējos gados Kalifornijā progresīvie demokrāti ir faktiski dekriminalizējuši arī zādzības. Tos mazumtirgotājus, kas aiztur zagļus, var iesūdzēt tiesā. Rezultātā vairākus pavalsts mazumtirgotājus ir iesūdzējuši cilvēki, kas pieķerti zādzībās veikalā. Viņi apgalvoja, ka esot rasu diskriminācijas upuri.[19] Demokrātu senatores Nensijas Skineres birojs 2021. gada martā publicēja plānu par jauno Senāta likumprojektu Nr. 82, kura nolūks ir panākt, lai prokurori atsakās no kriminālām apsūdzībām par nodarījumiem, kas kvalificēti kā zādzības veikalos un sīkas laupīšanas. Likumprojektā par nenozīmīgām paredzēts pārdefinēt visas laupīšanas, kurās nav izmantots ierocis vai neviens nav nopietni ievainots.[20]

Radikāli kreisās demokrātes Ilhana Omāra, Rašida Tlaiba un Aleksandrija Okasio Kortesa atbalsta principu “Atņemt līdzekļus policijai” (Defund The Police). Šī politika paredz līdzekļu atsavināšanu policijas departamentiem un to pārdali sabiedriskās drošības un sabiedrības atbalsta formām, kas nav saistītas ar policiju, piemēram, sociālajiem dienestiem, jaunatnes dienestiem, mājokļiem, izglītībai, veselības aprūpei un citiem kopienas resursiem. “Atņemt līdzekļus policijai” pamato ar pārliecību, ka policija ASV pēc savas būtības esot rasistiska un to nav iespējams reformēt.[21]

Republikāņi turpretī uzskata, ka dekriminalizācija un policijas resursu samazināšana galu galā novedīs pie vēl sliktākiem apstākļiem noziedzībai pakļautās vietās. Policijas virsnieki ar ierobežotām rīcības spējām būs saspringtāki un sliktāk pieņems lēmumus. Atbildes laiks uz izsaukumiem palielināsies. Samazināta policijas klātbūtne minoritāšu rajonos atņems vēl vairāk melno amerikāņu dzīvību. Pieredze rādot, ka gadījumos, kad policijas virsnieki atkāpjas no proaktīvas rīcības, baidoties no apsūdzības rasismā, noziedznieku vardarbība pieaug.

Republikāņi arī uzskata, ka apvainojumi vispārējā policijas rasismā un sistemātiskā melno amerikāņu nogalināšanā esot nepamatoti. Ideāli, protams, būtu, ja policisti, veicot savus pienākumus, nekad nevienam neatņemtu dzīvību. Pēdējo piecu gadu laikā policija ir nogalinājusi ap 1000 cilvēku gadā. Tomēr katru gadu policija veikusi apmēram 10 miljonus arestu un to veikšanas laikā ir bijuši vidēji 27 gadījumi dienā, kad virsniekiem uzbrukts ar nāvējošiem ieročiem. Ņemot vērā lielo sadursmju skaitu, minēto 1000 nāves gadījumu skaits gadā neliekot domāt, ka tiesību aizsardzības sistēma nedarbotos pienācīgi.[22] Tāpēc republikāņu priekšlikumu pakete melno amerikāņu stāvokļa uzlabošanai, saukta par Tieslietu likumu, ietver ieteikumus policijas darba kvalitātes uzlabošanai. Paredzēts policijas departamentiem aizliegt potenciāli letālus spēka paņēmienus, noteikt plašākas informācijas atklāšanas prasības orderiem policijas iekļuvei privātīpašumā, kā arī sodus par nepatiesiem ziņojumiem. Likumprojekts ietver arī ārkārtas finansējuma programmas policistu ķermeņa kamerām, padara linča tiesu par federālajā likumdošanā noteiktu naida noziegumu un paredz izveidot komisiju, lai izpētītu negadījumus veicinošus apstākļus, ar kuriem saskaras melnie vīrieši un zēni.[23]

Demokrātu plāni cīņai ar noziedzību republikāņu skatījumā ir mēģinājums sagraut sabiedrības struktūras un uzvedības normas.[24] Cīņai pret “balto privilēģiju” un “institucionalizēto rasismu” demokrāti paredz izmantot arī rasu un citu minoritāšu kvotas. 2020. gadā Kalifornijas demokrātu likumdevēji radījuši likumprojektu AB979. Tas nosaka, ka katrai korporācijai, kuras galvenā mītne atrodas vai ir reģistrēta Kalifornijā, tiks piemērota “nepietiekami pārstāvētās kopienas” kvota. Visu korporāciju valdēs jābūt vismaz vienam dalībniekam, kurš pieder noteiktai rasu grupai vai LBGT+ kopienai. Precīzs skaitlis ir atkarīgs no korporācijas lieluma.[25] ASV Kinofilmu mākslas un zinātņu akadēmija, kurā dominē demokrātu atbalstītāji, paziņoja, ka radīs stingras dažādības prasības, lai filmas varētu pretendēt uz Oskara balvu. Prasības ir plašas, lai gan tās drīkst sasniegt ar dažādiem līdzekļiem. Vienam filmas vadošajam vai nozīmīgam aktierim jābūt no “nepietiekami pārstāvēto” rasu vai etnisko grupu saraksta. Vismaz 30% sekundāro dalībnieku jābūt no nepietiekami pārstāvēto minoritāšu grupu saraksta, kas ietver sievietes, LGBTQ+ un invalīdus. Konservatīvais kinokritiķis Kails Smits par šo prasību sacīja: “Akadēmija ir paziņojusi, ka tā formāli noraida centienus sasniegt augstu māksliniecisko kvalitāti par labu kvotu sistēmai”. Noteikumi stāsies spēkā 2024. gadā.[26]

Republikāņi turpretī uzskata, ka gan negatīvās, gan arī pozitīvās diskriminācijas pasākumi parasti nesekmē sabiedrības vienotību. Apšaubāmi pozitīvās diskriminācijas pasākumi var būtiski pazemināt sabiedrības dzīves kvalitāti. Tāda valsts iejaukšanās, kas regulē rasu “proporcionalitāti”, apdraud amerikāņu spēju mierīgi sadzīvot. Valsts priekšrakstītais “taisnīgums” riskē kļūt par valsts priekšrakstītu negodīgumu. “Pozitīvā diskriminācija” var iznīcināt atsevišķu indivīdu karjeru, kas pelnīti sasniegta, pateicoties talantam un pūlēm.[27]

Viens no lielākajiem pretrunu avotiem starp demokrātiem un republikāņiem ir strīds par to, vai tieši piederība sociālajai kopienai nosaka indivīda morāli un vai vienas rases vai dzimuma pārstāvji savu īpašību dēļ nevar un nespēj izturēties pret citiem indivīdiem citādi, kā vien nerespektējot viņu rasi vai dzimumu. Progresīvo demokrātu piesauktais “balto pārākuma kolektīvās bezapziņas” jēdziens atgādina Junga stāstu par iegremdēšanos Ēnā, kuras figūra personificē visu, ko indivīds sevī neatpazīst un kas tomēr netieši vai tieši viņa apziņā atkal un atkal parādās – piemēram, negatīvas viņa rakstura iezīmes vai kādas nepieņemamas tieksmes.[28]

Ņemot vērā problēmas politizāciju, abas iesaistītās puses piedāvā pētījumus, kuri apliecina viņu uzskatu pareizību. Demokrātu puse piedāvā pētījumus par to, kā iespējams pārvarēt neapzinātos aizspriedumus (implicit bias). Cilvēkiem esot jāapzinās savi aizspriedumi un jābūt satrauktiem par savu aizspriedumu sekām; tikai tad viņus var motivēt pielikt pūles, lai tos novērstu. Ieteiktās metodes ietver stereotipu aizstāšanu, stereotipos nebalstītas domāšanas attīstīšanu un psiholoģiskas tuvības radīšanu ar stigmatizēto grupu. Šādi esot iespējams samazināt indivīda neapzinātos aizspriedumus.[29]

Lūk, piemērs, kā “balto privilēģijas” jēdzienā balstīto neapzināto rasismu izprot atsevišķi radikāli demokrātu pārstāvji. Viņi uzskata, ka ar to vien ir par maz, ja baltais amerikānis neveic atklāti rasistiskas darbības. Tāpat nepietiek ar to, ja baltais amerikānis veic dažādas melno amerikāņu kopienai labvēlīgas un draudzīgas darbības. Pat tādā gadījumā, ja baltajam amerikānim ir melnie audžubērni, viņš apmeklē melno baznīcas draudzi, viņam ir tuvi melnie draugi un viņš apņēmies cīnīties pret rasu netaisnību, viņš tomēr var rīkoties rasistiski. Lai to izskaidrotu, izmanto mikroagresijas jēdzienu. Mikroagresija ir vārdi vai darbības, ko izraisa indivīda neapzinātie aizspriedumi. Tā bieži gadās netīši un satur naidīgus, nicinošus un pazemojošus rasistiskus uzskatus. Piemēram: baltais cilvēks jautā melnajam cilvēkam, vai viņam patīk basketbols un hiphops. Šāds jautājums ietver rasistisku pieņēmumu un aizspriedumu. Gadījumā, ja baltais indivīds saņem aizrādījumu par mikroagresiju, viņš nevar sev par attaisnojumu teikt: “Bet man ir melni audžubērni.” Šādi rīkojoties, viņš tikai vēlreiz uzsver savu “baltumu”, nevis sekmē antirasisma attīstību. Viņa uzdevums esot aizvērt muti, atvērt ausis un uzklausīt visu, ko melnais indivīds viņam saka par rasisma pieredzi. Jebkura cita reakcija esot neproduktīva, neiejūtīga un liecinot par privilēģiju.[30]

Turpretī republikāņi uzskata, ka ir neprāts “balto privilēģiju” saskatīt arī neapzinātajos aizspriedumos. Ja vadās pēc šādas atziņas, tad neviena baltādaina persona un vispār neviens cilvēks nekad nevar būt objektīvs un taisnīgs. Galu galā jau pēc definīcijas nevienam nav pieejams viņa bezapziņas saturs. Tādējādi nav arī iespējams piedāvāt racionālus risinājumus, kā baltajiem atbrīvoties no viņu bezapziņā balstītās “kolektīvās vainas”.

Turklāt neapzināto aizspriedumu ietekmi nav iespējams empīriski pierādīt. Līdz šim veiktajos eksperimentos ar “netiešās asociācijas testu” (IAT) šo neapzināto saturu nav izdevies konstatēt. Šajā testā eksperimentu dalībniekiem lūdz pieņemt ātrus lēmumus, palūkojoties uz attēliem vai vārdiem, kas redzami ekrānā. Pieskaroties noteiktiem taustiņiem, testā parādās baltas vai melnas sejas un arābu vai citu valodu vārdi. Tad šīs sejas un vārdus lūdz saistīt ar noteiktiem priekšmetiem un īpašībām. Tādā veidā it kā mēģina pārbaudīt, vai cilvēkam ir vieglāk saistīt melnas sejas ar ieročiem un baltas sejas ar nekaitīgākiem priekšmetiem. Tāpat mēģina pētīt, cik lielā mērā arābu vārdus indivīds saista ar “sliktiem” jēdzieniem un citu tautu vārdus – ar “labiem”. 2017. gadā Augstākās izglītības hronika ziņoja, ka pētnieki no Hārvardas, Virdžīnijas un Viskonsinas universitātēm ir izanalizējuši simtiem pētījumu rezultātus, kuros piedalījās gandrīz 81 000 dalībnieku. Tiem, kuri tic nepierādāmajam neapzināto aizspriedumu spēkam, rezultāti varētu likties šokējoši. Pētnieki konstatēja, ka korelācija starp netiešu neobjektivitāti un diskriminējošu uzvedību šķiet būtiski vājāka, nekā domāts iepriekš. Turklāt ir ļoti maz pierādījumu, ka netiešās neobjektivitātes izmaiņām būtu kāds sakars ar izmaiņām personas uzvedībā.

Kāpēc netiešo aizspriedumu teoriju tik plaši pieņem kā reālajā pasaulē pastāvošās diskriminācijas cēloni? Iespējams, ka gadu gaitā politiķi uz pētniekiem ir izdarījuši spiedienu, lai netiešās neobjektivitātes “zinātne” izliktos pārliecinošāka, nekā tā patiesībā ir. Kreisie politiķi, ideoloģisku iemeslu mudināti, ir pievērsuši nesamērīgi lielu nozīmi rasu problēmu risināšanai un ietekmējuši zinātni tā, lai saņemtu vēlamās atbildes. Nenoliedzot iespēju, ka sabiedrībā bieži ir novērojami dažādi reāli pastāvoši aizspriedumi, tomēr nav pamatoti uzskatīt, ka rasu naids sakņojas cilvēku bezapziņā.[31] Ņemot vērā indivīda neapzinātu aizspriedumu jēdziena politizāciju, ir visai sarežģīti noteikt, kurā vietā pētījumos beidzas zinātne un sākas politika.

Pozitīvās diskriminācijas pretinieki arī uzskata, ka tās sekas ir mākslīgi radīta “melno privilēģija”. Šo jēdzienu izmanto kā retorisku pretuzbrukumu termina “balto privilēģija” arvien plašākai izmantošanai. Melnie amerikāņi var piederēt klubiem un organizācijām, kas īpaši rūpējas par viņu rasi, taču “Nacionālās balto cilvēku attīstības asociācijas” nav, jo šāda grupa tiktu uzskatīta par rasistisku. Amerikānisko vērtību aizstāvis un konservatīvais aktīvists Deivids Horovics norādījis, ka ne visas rasu atšķirības pēc būtības ir rasistiskas: “Ja rasu atšķirības pierāda diskrimināciju, tad “Nacionālā basketbola asociācija” ir rasistiska. Visdrīzāk, 90% spēlētāju ir melnie amerikāņi.”

Pateicoties pozitīvās diskriminācijas programmām, “melno privilēģija” ir ārkārtīgi izplatījusies. Koledžu profesori pieļauj zemākus standartus melno studentu gadījumā nekā balto. Korporācijas piedāvā programmas un praksi melnajiem strādniekiem, bet ne baltajiem. Tas savukārt ir novedis pie stāvokļa, ka dažas personas cenšas sevi identificēt ar etniskajām minoritātēm, lai iegūtu pabalstus vai karjeras izaugsmes iespējas. Kā piemēru var minēt bijušo “Nacionālās melno cilvēku attīstības asociācijas” (NAACP) nodaļas vadītāju Reičelu Dolezalu, kura identificēja sevi kā melno, lai gan patiesībā viņa bija baltā un arī viņas ģimene sevi uzskatīja par baltajiem.[32]

Minētie gadījumi vedina atzīt, ka “balto privilēģijas” jēdzienam nav vēsturiskas saistības ar amerikāņu liberālisma tradīciju. Tam pietrūkst zinātniska pamatojuma. Pozitīvās diskriminācijas metodes neveicina sabiedrības vienotību. Uzskatīt “balto privilēģijas” pastāvēšanu par vienīgo vai galveno skaidrojumu sociālo grupu labklājības un likumpaklausības atšķirībām ir nepareizi un bezatbildīgi. Tāpat arī nav lietderīgi “balto privilēģijas” jēdzienu, kas radies tieši ASV, nekritiski pārņemt Latvijā un, tajā balstoties, mēģināt atrast saldējuma “Pols” reklāmā “Krāsainais starp baltajiem” rasisma pazīmes. Tikai vērtējot cilvēkus kā indivīdus un noraidot grupas vērtējuma jēdzienu, iespējams atbrīvoties no neracionālas un naidpilnas domāšanas. Nav pareizi uzskatīt cilvēkus par vainīgiem tikai tāpēc, ka viņi pēc ārējām pazīmēm ir piederīgi kādai rasei vai sociālai grupai. Kolektīvās vainas jēdziens, pretstatā individuālajai vainai, visbiežāk kalpo patiesi vainīgo personu apslēpšanai. Kolektīvās vainas jēdziens ļauj nosodīt nevainīgo vai sodīt viņu kopā ar vainīgajiem. Bet kolektīvās vainas nav – ir tikai individuālā.

[1] S. Miller, “Black Workers Still Earn Less than Their White Counterparts”. Pieejams: https://www.shrm.org/resourcesandtools/hr-topics/compensation/pages/racial-wage-gaps-persistence-poses-challenge.aspx

[2] “Disparities in Wealth by Race and Ethnicity in the 2019 Survey of Consumer Finances”. Pieejams: https://www.federalreserve.gov/econres/notes/feds-notes/disparities-in-wealth-by-race-and-ethnicity-in-the-2019-survey-of-consumer-finances-20200928.htm

[3] B. Sarlin, “Racial wealth gap is vast: 2020 Democrats have plans to close it”. Pieejams: https://www.nbcnews.com/politics/2020-election/racial-wealth-gap-vast-2020-democrats-have-plans-close-it-n1007051

[4] “The Biden Plan to Build Back Better by Advancing Racial Equality”. Pieejams: https://joebiden.com/racial-economic-equity

[5] E. Buffkin, “Biden faces backlash over vow to prioritize minority-owned businesses”. Pieejams: https://katv.com/news/nation-world/biden-faces-backlash-over-vow-to-prioritize-minority-owned-businesses

[6] F.X. Ryan “The Lies of ‘White Privilege’”. Pieejams: https://www.americanthinker.com/articles/2015/03/the_lies_of_white_privilege.html

[7] T. Sowell, “Thomas Sowell: Using Statistics to Lie About Inequality”. Pieejams: https://www.investors.com/politics/columnists/thomas-sowell-using-statistics-to-lie-about-inequality

[8] I. Rowe, “The power of the two-parent home is not a myth”. Pieejams: https://www.aei.org/articles/the-power-of-the-two-parent-home-is-not-a-myth

[9] “Children in single-parent families by race in the United States”. Pieejams: https://datacenter.kidscount.org/data/tables/107-children-in-single-parent-families-by-race#detailed/1/any/false/1729,37,871,870,573,869,36,868,867,133/10,11,9,12,1,185,13/432,431

[10] R. Touchberry, “At White Supremacy Hearing, Candace Owens Says Black on Black Crime, Lack of Masculinity Are the Real Issues”. Pieejams: https://www.newsweek.com/candace-owens-whitesupremacy-hearing-black-crime-lack-masculinity-issues-1460533

[11] J. Oakes, “Lawmakers highlight need for financial literacy to improve credit”. Pieejams: https://thehill.com/homenews/news/536017-lawmakers-highlight-need-for-financial-literacy-to-improve-credit

[12] “Number of people shot to death by the police in the United States from 2017 to 2021, by race”. Pieejams: https://www.statista.com/statistics/585152/people-shot-to-death-by-us-police-by-race

[13] “Demographics of the United States”. Pieejams: https://en.wikipedia.org/wiki/Demographics_of_the_United_States#Race

[14] “Inmate Race”. Pieejams: https://www.bop.gov/about/statistics/statistics_inmate_race.jsp

[15] R. Ray, “Is the United States a racist country?”. Pieejams: https://www.brookings.edu/blog/how-we-rise/2021/05/04/is-the-united-states-a-racist-country

[16] “Racial Disparity In Marijuana Arrests”. Pieejams: https://norml.org/marijuana/fact-sheets/racial-disparity-in-marijuana-arrests

[17] C. Jorgensesn, “How marijuana legalization would benefit the criminal justice system”. Pieejams: https://www.boisestate.edu/bluereview/how-marijuana-legalization-would-benefit-the-criminal-justice-system

[18] “NYC mayor looks to decriminalize sex work, Queens to dismiss 700 cases”. Pieejams: https://abc7ny.com/prostitution-sex-workers-human-trafficking-mayor-bill-de-blasio/10423135

[19] “California, the Shoplifting State”. Pieejams: https://www.wsj.com/articles/california-the-shoplifting-state-11604361241

[20] S. Yang, “New Senate Bill 82 to ‘decriminalize’ low-harm robberies”. Pieejams: https://www.bakersfield.com/opinion/other-voices-new-senate-bill-82-to-decriminalize-low-harm-robberies/article_94df4986-90cf-11eb-922f-471eb2dd7953.html

[21] S. Chaggaris, “Defunding police: An idea most Democrats don’t want to talk about”. Pieejams: https://www.aljazeera.com/news/2021/4/15/defunding-police-an-idea-most-democrats-dont-want-to-talk-about

[22] H. MacDonald, “There Is No Epidemic of Fatal Police Shootings Against Unarmed Black Americans”. Pieejams: https://www.manhattan-institute.org/police-black-killings-homicide-rates-race-injustice

[23] C. Grisalis, “Republicans’ Police Reform Bill Focuses on Transparency and Training”. Pieejams: https://www.npr.org/2020/06/17/879082580/republicans-police-reform-bill-focuses-on-transparency-and-training

[24] M. Gonzales, “Purging Whiteness to Purge Capitalism”. Pieejams: https://www.heritage.org/progressivism/commentary/purging-whiteness-purge-capitalism

[25] A. Boden, “Racial quotas have an ugly pedigree. California shouldn’t try to bring them back”. Pieejams: https://www.sfchronicle.com/opinion/openforum/article/Racial-quotas-have-an-ugly-pedigree-California-15569927.php

[26] J. Stepman, “Yes Hollywood Has Created Diversity Quotas for the Oscars”. Pieejams: https://nationalinterest.org/blog/reboot/yes-hollywood-has-created-diversity-quotas-oscars-168782

[27] W.H. Peterson, “The New Color Line: How Quotas and Privilege Destroy Democracy”. Pieejams: https://fee.org/articles/the-new-color-line-how-quotas-and-privilege-destroy-democracy

[28] R. K. Richardson, “The White Supremacist Collective Unconscious”. Pieejams: https://www.bu.edu/history/files/2021/01/The-White-Supremacist-Collective-Unconscious-1-13-212.pdf

[29] P. G. Devine, “Long-term reduction in implicit race bias: A prejudice habit-breaking intervention”. Pieejams: https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC3603687

[30] R. Garlinghouse, “You Can Have a Black Friend, Partner, Or Child And Still Be Racist”. Pieejams: https://www.yahoo.com/lifestyle/black-friend-partner-child-still-050022655.html

[31] D. French, “Implicit Bias Gets an Explicit Debunking”. Pieejams: https://www.nationalreview.com/2017/01/implicit-bias-debunked-study-disputes-effects-unconscious-prejudice

[32] J. Blake, “It’s time to talk about ‘black privilege’”. Pieejams: https://edition.cnn.com/2016/03/30/us/black-privilege/index.html

Par vakcīnām

Žurnālista Nikolaja Varduļa piemiņai

Nirnbergas kodekss

Viena no 20. gadsimta vēstures šausmīgākajām nodaļām ir cilvēku piespiedu pakļaušana medicīniskiem eksperimentiem. 1947. gadā pēc Nirnbergas prāvas, kurā tiesāja Otrā Pasaules kara noziedzniekus, viņu vidū arī ārstus, kas veica eksperimentus ar cilvēkiem, spriedumā iekļāva arī desmit ētikas principus. Šos principus noteica, reaģējot uz vairāku apsūdzēto aizstāvībā apgalvoto, ka kara laikā veiktie eksperimenti ar cilvēkiem maz atšķīrās no tiem, kurus veica pirms kara, un ka nebija likumu, kas nošķirtu legālus eksperimentus no prettiesiskiem. Šie desmit principi kļuva pazīstami kā Nirnbergas kodekss.[1] Kodeksa pirmais punkts paredz:

“Obligāti nepieciešama cilvēka brīvprātīga piekrišana. Tas nozīmē, ka eksperimentā iesaistāmas personas, kam ir juridiskas tiesības dot piekrišanu; kam ir brīva izvēles iespēja dot piekrišanu bez mazākās varmācības, krāpšanas, viltus, piespiešanas, maldināšanas vai citas spaidu vai piespiedu metodes; kam ir pietiekamas zināšanas un izpratne par paredzēto eksperimentu, lai spētu pieņemt saprātīgu un apzinātu lēmumu. No tā izriet, ka, pirms eksperimentā iesaistāmā persona dod savu piekrišanu, tai jādara zināma eksperimenta būtība, ilgums un mērķis; eksperimenta metode un norise; visas paredzamās neērtības un riski; iespējamās sekas, kas var ietekmēt viņa veselību vai personību pēc piedalīšanās eksperimentā. Pienākums un atbildība vērtēt saņemtās piekrišanas kvalitāti gulstas uz katru personu, kura organizē vai vada eksperimentu. Tas ir personisks pienākums un atbildība, kuru nevar nesodīti deleģēt citai personai.”

Nirnbergas kodekss ir pamatā visiem pēc tā izstrādātajiem ētisko principu dokumentiem un ir atstājis ievērojamu iespaidu uz starptautiskajām cilvēktiesībām. Mūsdienās medicīniskajos pētījumos, kas veikti ar cilvēkiem, iesaistīto ārstu ētiskos principus nosaka Pasaules medicīnas asociācijas (World Medical Association) Helsinku deklarācija.[2] Tā pirmoreiz pieņemta 1964. gadā un vairākkārt papildināta – pēdējoreiz 2013. gadā. Tā ir pieejama arī latviešu valodā.[3]

Nirnbergas kodeksu un Helsinku deklarāciju Latvijā aizvien biežāk piesauc saistībā ar masveida vakcināciju pret COVID-19. Tomēr pētnieciskās žurnālistikas centrs Re:Baltica šī gada 9. jūlijā kādā rakstā,[4] atsaucoties uz RSU Juridiskās fakultātes docētāju Karinu Palkovu, skaidro: “Saistīt vakcināciju ar Nirnbergas kodeksu nav nekāda pamata, tā kā vakcinācija nav eksperiments un tā netiek veikta piespiedu kārtā.”

Helsinku deklarācija (HD)

Re:Baltica savu slēdzienu par vakcinācijas saistību ar HD – vismaz internetā atrodamajās publikācijās – nav sniegusi. HD ir ievērojama ar to, ka tā ir tieši saistoša Latvijas ārstiem, proti, tās ievērošanu paredz Latvijas ārstu ētikas kodekss.[5] Deklarācijas pirmajā punktā ir teikts, ka tā attiecas uz medicīnas pētījumiem, kuros iekļauti cilvēki. Ja uz brīdi pieņemam, ka Re:Baltica atzinums par vakcinācijas eksperimentālo dabu nav patiesība pēdējā instancē, varam aplūkot hipotētisku situāciju, kurā masveida vakcinācija tomēr ir “medicīnas pētījums, kurā ir iekļauti cilvēki”. Tad šajā hipotētiskajā situācijā konstatēsim, ka vakcinācijā pret COVID-19 iesaistītie medicīnas darbinieki pārkāpj vairākus HD punktus. Iespējams, kādam šajā brīdī šķiet, ka ielaisties šādā spekulācijā ir tīrākā laika tērēšana, bet tā nebūt nav. Ja arī pašreizējā vakcinācija nav zāļu izmēģinājums, ir vērts iepazīties ar Helsinku deklarāciju, lai zinātu savas tiesības un ārstu atbildību nākotnē, kad tapsiet iesaistīts kādā pētījumā. Nepieciešamība pēc steidzamības kārtā izstrādātiem medikamentiem jaunu apdraudējumu uzveikšanai var izrādīties visai bieža parādība.

Atkarībā no tā, kā piepildīsies Latvijas valdības plāni par vakcīnloteriju vai darba devēja tiesībām atlaist no darba nevakcinētos darbiniekus, Latvijas mediķi, Veselības Ministrija un tai pakļauto iestāžu darbinieki mūsu hipotētiskajā situācijā var rēķināties ar to, ka, noslēdzoties pandēmijai, viņiem nāksies skaidroties sabiedrības priekšā. Pandēmijas laikā pieņemto lēmumu publiska izvērtēšana un izmeklēšana būtu loģisks nākamais solis demokrātiskā sabiedrībā. Lielbritānijas valdība, atbildot uz pilsoņu petīciju oficiālajā parakstu vākšanas vietnē, jau ir paziņojusi, ka publiska izmeklēšana noteikti sekos.[6] Britu parlamentā izskatītās petīcijas prasība ir publiski izmeklēt lēmumus, kas pieņemti SARS-CoV-2 koronavīrusa izplatības apturēšanai. Prasa arī izvērtēt, vai šie lēmumi bija samērīgi ar pieejamo veselības aprūpes pakalpojumu līmeni un ietekmi uz ekonomiku. Latvijas mediķiem un ierēdņiem šajā hipotētiskajā situācijā, kad vakcinācija ir izmēģinājums un sabiedrība prasīs paskaidrojumus, jārēķinās ar vairāku HD punktu iespējamiem pārkāpumiem. Piemēram, deklarācijas 9. punkts paredz:

“Medicīnas pētījumos iesaistīto ārstu pienākums ir aizsargāt pētāmo personu dzīvību, veselību, cieņu, integritāti, pašnoteikšanās tiesības, privātumu un personiskās informācijas konfidencialitāti. Atbildība par pētāmo personu aizsardzību vienmēr gulstas uz ārstiem vai citiem veselības aizsardzības profesionāļiem un tā nekad negulstas uz pētāmo personu, lai arī tā ir devusi savu piekrišanu [dalībai pētījumā].”

HD 10. punkta otrais teikums skan šādi:
“Nekādas valsts mēroga vai starptautiskās prasības nedrīkst ierobežot vai atcelt kādu no šajā deklarācijā paredzētajām pētījumā iesaistīto cilvēku aizsardzības prasībām.”

Ārstiem, kas vakcinē pret COVID-19 kādu cilvēku pretēji savai profesionālajai pārliecībai par atbilstošāko veselības aizsardzības pasākumu kopumu konkrētajam pacientam, jārēķinās ar sekām par deklarācijas 14. punkta pārkāpumu:
“Ārsti, kas apvieno medicīnas pētījumus ar veselības aprūpi, drīkst iesaistīt savus pacientus pētījumos tikai tiktāl, ciktāl viņiem ir pietiekams pamats uzskatīt, ka dalība pētījumā negatīvi neiespaidos veselību pacientiem, kas kļūst par pētāmajām personām.”

Kaitējuma nodarīšanas gadījumā jārēķinās ar kompensācijas nodrošināšanu:
“15. Obligāti jānodrošina atbilstoša kompensācija un ārstēšana personām, kurām dalība pētījumā nodarījusi kaitējumu.”

Saskaņā ar deklarācijas 16. un 17. punktu, pētījuma veicējam jārēķinās, ka tajā var iesaistīt cilvēkus tikai tad, ja pētījuma mērķa nozīmīgums atsver iespējamo risku un apgrūtinājumus pētījumā iesaistītajiem. Pētnieka pienākums ir, izvēloties pētījumā iesaistāmos cilvēkus, rūpīgi izvērtēt paredzamos riskus un apgrūtinājumus gan attiecībā uz cilvēku grupām, gan atsevišķiem pētījuma dalībniekiem. 18. punkts paredz, ka ārstus nedrīkst iesaistīt pētījumā, kamēr iekļautie cilvēki nav pilnīgi pārliecināti par to, ka risks ir adekvāti izvērtēts un to var pietiekami kontrolēt. Citiem vārdiem sakot, ārstu nedrīkst piespiest veikt manipulāciju ar cilvēku, ja cilvēks pats nav pārliecināts par drošību.

Tomēr atcerēsimies, ka šeit runājam tikai par hipotētisku situāciju. Proti, mēs esam pieņēmuši, ka vakcinācija pret COVID-19 ir medicīnisks pētījums, kurā tiek pārbaudīta vakcīnas iedarbība uz cilvēkiem. Ja, kā apgalvo Re:Baltica, vakcinācija tomēr nav izmēģinājums, tad runāt par Helsinku deklarāciju ir nevietā. Tad Latvijas mediķi var atviegloti uzelpot, ka vismaz HD uz viņiem neattiecas arī tad, ja vakcinē kādu, kurš ieradies uz vakcināciju, baidoties pazaudēt darbu un iztikas līdzekļus vai cerībā vinnēt vakcīnloterijā.

Vai vakcinācija ir izmēģinājums?

Tagad, kad esam iepazinušies ar dažiem svarīgākajiem Helsinku deklarācijas punktiem, redzam, ka jautājums par vakcinācijas eksperimentālo dabu ir visai nozīmīgs. Vai Latvijā notiekošā masveida vakcinācija pret COVID-19 ir zāļu izmēģinājums uz cilvēkiem? Lai nopietni atbildētu uz šo jautājumu, faktu pārbaudītāji droši vien aicinās ieskatīties ES un ASV klīnisko pētījumu reģistros.[7][8] Tajos gan jūs Latvijā notiekošo vakcinācijas procesu neatradīsiet. Kādi citi faktu pārbaudītāji varbūt nointervēs Zāļu valsts aģentūras (ZVA) pārstāvi, vienkārši pavaicājot, vai viena vai otra vakcīna ir eksperimentāla; uz to ZVA sabiedrisko attiecību speciāliste atbildēs, ka nav gan eksperimentāla.[9]

Bet vai nebūtu vērts pirms šīs atbildes pieņemšanas precizēt, kāda ir mūsu jautājuma būtība? Proti, vai mēs vienkārši mēģinām noskaidrot, vai vakcīnas nosaukumā ir vārds “eksperimentāla”? Vai arī mēs tomēr mēģinām noskaidrot, vai gadījumā vakcinācijas process neatbilst kaut kam tādam, kā dēļ savulaik ir ticis sarakstīts Nirnbergas kodekss, Helsinku deklarācija un citi cilvēktiesību dokumenti?

Uz ko attiecas Nirnbergas kodekss vai Helsinku deklarācija? Vai šie ētiskie principi ir rakstīti kā kvalitātes standarts, kuram neatbilstošas parādības nedrīkst dēvēt par medicīniskiem pētījumiem jeb izmēģinājumiem? Līdzīgi mēs varētu vaicāt: vai, piemēram, ANO Vispārējā cilvēktiesību deklarācija un ES Pamattiesību harta apraksta pazīmes, pēc kurām nosaka, ka tiesību subjekts ir cilvēks? Nē, cilvēktiesību deklarācijās pieņemts par pašsaprotamu, ka visi zina, kas ir cilvēks. Šie dokumenti nedefinē cilvēku. Šo dokumentu uzdevums ir noteikt principus, kas ir jāievēro attiecībā pret cilvēku, neskatoties uz konkrētās situācijas apstākļiem. Deklarācijas būtība ir solījums – tās parakstītāju vienošanās, ka izšķirošos brīžos, kad cilvēku sabiedrība draud rīkoties vai jau rīkojas pretrunā ar deklarācijā norunāto, pietiek ar vienu pašu klātesošo, kurš pārējiem norāda uz visu kopīgi parakstīto dokumentu un saka: bet mēs taču vienojāmies tā nedarīt!

Nirnburgas kodekss neapraksta, kas ir medicīnisks eksperiments, un Helsinku deklarācija nenovelk robežu starp to, kas dabā ir medicīnisks izmēģinājums ar cilvēkiem un kas nav. Helsinku deklarācija runā par to, ka tas, ko mēs uzskatām par medicīnisku eksperimentu ar cilvēka dalību, ir jārīko atbilstoši dažiem stingriem principiem. Ja jūs pašrocīgi izmēģināt dažādas narkotiskas vielas, tas nav medicīnisks eksperiments. Ja jūs iedzerat lietošanai apstiprinātas bezrecepšu zāles, ko nopirkāt aptiekā, jūs nepiedalāties nekādā pētījumā. Bet, ja jūs kāda cita cilvēka vai iestādes norīkojumā vai spaidu rezultātā, it kā savas veselības pasargāšanas vai atjaunošanas dēļ, lietosiet kaut ko, par kā efektivitāti un drošumu norīkojuma devējs nav pārliecinājies, jūs būsiet medicīniska izmēģinājuma dalībnieks neatkarīgi no tā, vai jūsu labvēlis to sauks par hamburgeru ēšanas sacensībām vai par svētu upurēšanos nācijas veselības vārdā. Un tāpēc uz šo pasākumu attieksies Helsinku deklarācija.

Tādējādi īstais jautājums nav, vai vakcīnas nosaukumā ir iekļauts vārds “eksperimentāla”. Īstais jautājums nav, vai vakcinācijas process ir atrodams kādā pētījumu reģistrā. Īstais jautājums nav, vai vienas vai otras iestādes sabiedrisko attiecību speciāliste vai vadītāja piekritīs atzinumam, ka tas ir pētījums. Jautājums nav, vai ir kāda liela sazvērestība, kuras galvgalī sēž sirmu kundziņu padome. Jautājums nav, vai šim “pētījumam” ir mērķis. Īstais jautājums ir šāds: vai saistībā ar COVID-19 vakcināciju notiekošajā ir saskatāmas eksperimenta ar cilvēkiem pazīmes? Jautājums ir, vai kaut kādu apstākļu sakritības rezultātā, bez īstas virsvadības, bez īsta nodoma, bet varbūt tieši otrādi – ar vislabāko nodomu (gādāt par sabiedrības veselību) – un pats galvenais, nepārprotami uzskatāmi nenotiek jaunu, vēl nepārbaudītu zāļu izmēģināšana plašā cilvēku populācijā?

Atsaucoties uz tīmeklī brīvi pieejamiem ES un ASV dokumentiem, publikācijām un ekspertu atzinumiem, mēģināšu parādīt, ka masveida vakcinācija ir vēl neizpētītu zāļu izmēģināšana uz cilvēkiem, kuriem netiek nodrošinātas tās tiesības, kuras atbilstoši Helsinku deklarācijai viņiem pienākas un kuras bauda šo pašu zāļu izmēģinātāji paralēli notiekošos, oficiālajos reģistros atrodamos klīniskos pētījumos. Tie ir tādi pētījumi, no kuru izdošanās vai neizdošanās ir atkarīgs, vai šobrīd masveidā lietotās vakcīnas rīt vēl kādam drīkstēs iešļircināt un vai tām tiks izsniegta standarta vakcīnu izplatīšanas atļauja. Jo nevienai no Latvijā lietotajām COVID-19 vakcīnām šī raksta tapšanas brīdī tāda vēl nav izsniegta.

Tirdzniecības atļauja ar nosacījumiem

Latvijā kā Eiropas Savienības dalībvalstī vakcīnas pret COVID-19, kas skaitās recepšu zāles, ir atļauts lietot, pateicoties tikai ārkārtējos gadījumos piešķirtai “tirdzniecības atļaujai ar nosacījumiem” (Conditional Marketing Authorisation). Kā vēsta šī mehānisma apraksts:

“Eiropas zāļu aģentūra (EZA) atbalsta tādu medikamentu izstrādi, kas risina neapmierinātas medicīniskas vajadzības. Sabiedrības veselības interesēs [jauna medikamenta izstrādātājs] var pieteikties un saņemt medikamenta tirdzniecības atļauju ar nosacījumiem, balstoties uz mazāk aptverošiem klīniskajiem datiem, nekā tiek parasti prasīts, ja labums no tūlītējas medikamenta pieejamības atsver risku, kas saistīts ar to, ka joprojām ir nepieciešami papildu dati.”[10]

Šo procedūru var attiecināt tikai uz tādiem medikamentiem, kas ārstē, novērš vai ļauj diagnosticēt smagi novājinošas vai dzīvību apdraudošas slimības. COVID-19 ir šāda slimība, tāpēc saprotams, ka sabiedrības veselības interesēs EZA ir piešķīruši šo īpašo atļauju vairākiem daudzsološu COVID-19 vakcīnu izstrādātājiem. ASV ir atļauts lietot COVID-19 vakcīnas ar līdzīgu īpašu atļauju. Abos gadījumos šīs atļaujas ir dotas uz ierobežotu termiņu (Eiropā uz gadu) un, ja jauni dati parāda, ka labums no medikamenta vairs neatsver tā riskus, uzraugošā iestāde var apturēt vai anulēt tirdzniecības atļauju.

Portāla Delfi 18. februāra rakstā ZVA sabiedrisko attiecību pārstāve Dita Okmane apgalvo, ka “Comirnaty” (Pfizer-BioNTech) vakcīna nav eksperimentāla. Tirdzniecības atļauju ar nosacījumiem (kuru, atšķirīgi no oficiālajā ES dokumentācijā lietotā tulkojuma, ZVA tulko kā “reģistrāciju ar nosacījumiem”) Okmane skaidro šādi:
“Reģistrācija ar nosacījumiem ir formāla vakcīnas atļauja, kas ietver visas ES vajadzībām ražotās partijas un nodrošina stingru novērtējumu, lai varētu sākt veikt vakcinēšanas kampaņas.

Tā kā “Comirnaty” ir ierosināts izsniegt reģistrāciju ar nosacījumiem, uzņēmums, kurš izplata “Comirnaty”, turpinās iesniegt galvenā pētījuma rezultātus. Klīniskie pētījumi turpināsies 2 gadus. Šis pētījums un papildu pētījumi nodrošinās informāciju par aizsardzības ilgumu, vakcīnas sniegtās aizsardzības efektivitāti pret smagu Covid-19 infekcijas gaitu, aizsardzības efektivitāti attiecībā uz cilvēkiem ar vāju imūnsistēmu, bērniem un grūtniecēm, kā arī par to, vai tā novērš asimptomātiskus slimības gadījumus.

Uzņēmums arī veiks pētījumus, lai nodrošinātu papildu garantiju vakcīnas farmaceitiskajai kvalitātei laikā, kad tiks paplašināti ražošanas mērogi.”[11]

Neviens regulators nenoliedz, ka visas vakcīnas ir jau izmēģinātas uz cilvēkiem un tās turpinās izmēģināt uz cilvēkiem klīnisko pētījumu reģistros atrodamo pētījumu ietvaros. Šajos pētījumos tiek īpaši pielūkots, lai tiktu ievērota Helsinku deklarācija. Par to, kādos apstākļos ir piešķirtas speciālās atļaujas izmantot COVID-19 vakcīnas, liecina Pasaules veselības organizācijas (PVO) pagājušā gada 18. decembrī publiskotās COVID-19 vakcīnu pētījumu ētisko aspektu vadlīnijas.[12] Šī dokumenta 2. punktā skaidrots, kā COVID-19 vakcīnu klīniskie pētījumi izpilda Helsinku deklarācijas 33. punktu. Punkts atrunā pētījuma kontrolgrupas dalībnieku tiesības, tāpēc ir vērtīgi vispirms precizēt, kas tieši klīniskajā pētījumā ir kontrolgrupa.

Klīniskajos pētījumos, lai spriestu par kādas medicīniskas iejaukšanās efektivitāti, dalībniekus parasti sadala divās grupās – kontrolgrupā un eksperimentālajā jeb izpētes grupā. Izpētes grupas dalībnieki saņem pārbaudāmo medikamentu (vai procedūru) un kontrolgrupas dalībnieki saņem vai nu placebo, vai pārbaudītu, pierādītu un par labu atzītu medikamentu (vai procedūru). Pētāmā medikamenta efektivitāte un drošums tiek mērīti, salīdzinot tā iedarbību izpētes grupā ar novēroto kontrolgrupā. Jāatzīmē, ka maskētajos pētījumos izmēģinājumu dalībnieki nezina, kurā grupā viņi ir. Novērotājam maskētā pētījumā, kādi ir vēl notiekošie, saistošie vakcīnu klīniskie pētījumi, par piederību grupām nezina pat pētījuma dalībnieku novērotāji. Helsinku deklarācijas 33. punkts paredz, ka kontrolgrupā cilvēkam nedrīkst dot placebo, ja eksistē par labām atzītas zāles vai metodes. Dot kontrolgrupas locekļiem placebo var tikai izņēmuma gadījumos, kas ir atrunāti deklarācijā. Viens no izņēmuma gadījumiem ir šāds: kad nav atzītas “labākās pašreiz lietotās” vai “praksē pārbaudītās” metodes, ar kurām panākt to pozitīvo rezultātu, ko mēģina panākt pētāmais medikaments.

COVID-19 vakcīnu pētījumu ētisko aspektu vadlīnijās,[13] kas tika izdotas, pirms vakcīnas vēl saņēma īpašās atļaujas, PVO norāda, ka vakcīnu pētījumos kontrolgrupā drīkstēs lietot placebo pat tad, ja kāda cita vakcīna būs saņēmusi īpašo atļauju (ES gadījumā – tirdzniecības atļauju ar nosacījumiem). Kāpēc? Tāpēc, ka neviena no šīm vakcīnām pagaidu atļaujas dēļ vien nebūs uzskatāma par izpildījušu tās trīs prasības, kuras ir jāizpilda saskaņā ar jau minēto Helsinku deklarācijas punktu un vēl diviem citiem saistošajiem dokumentiem. PVO informē, ka neviena no šīm trim pazīmēm neizpildīsies attiecībā pret COVID-19 vakcīnām, kas būs saņēmušas ārkārtas atļaujas:

labākā pierādītā iejaukšanās (best proven intervention),

zināma efektīva iejaukšanās (established effective intervention),

ļoti efektīva un droša vakcīna (highly efficacious and safe vaccine).

Citiem vārdiem sakot, PVO atzīst, ka ārkārtas atļaujas netiek piešķirtas medikamentiem, kas ir pienācīgi izpētīti, tāpēc šādu atļauja saņemšana nav uzskatāma par pietiekamu, lai liktu pārtraukt citus līdzīgu vajadzību potenciāli apmierinošu medikamentu pētījumus. Uz brīdi atkāpjoties no COVID-19, iztēlosimies, ka esat izgudrojis jaunas zāles pret AIDS. Pētot šo zāļu efektivitāti uz cilvēkiem, kas sirgst ar AIDS, jūs kā pētnieks kontrolgrupas pacientam nedrīkstat dot, teiksim, ledenes (t.i., placebo) – jums ir jādod vislabākās zināmās zāles, jo zāles pret AIDS eksistē. Ja jūs kontrolgrupas dalībniekam būsiet devis ledenes un tādējādi ļāvis viņa veselības stāvoklim pasliktināties jūsu pētījuma dēļ, jūs būsiet pārkāpis Helsinku deklarāciju un citus saistošos dokumentus.

COVID-19 gadījumā kontrolgrupas dalībniekiem joprojām var injicēt placebo, jo īpašā kārtībā atļaujas saņēmušas vakcīnas efektivitāte un drošība nav uzskatāma par pierādītu. Tiklīdz vakcīna būs efektīva un droša, kontrolgrupās vairs nevarēs lietot placebo. Turpat tālāk PVO atrunā jau esošajās kontrolgrupās novēroto pacientu aizsardzību. Šobrīd pasaulē ir vairāki tūkstoši cilvēku, kas ir piedalījušies reģistrētajos COVID-19 vakcīnu pētījumos, bet kuri ir saņēmuši placebo, nevis īstu vakcīnu. PVO atzīmē, ka speciālo atļauju piešķiršana vakcīnām neuzliek par pienākumu pētījumu veicējiem informēt kontrolgrupās placebo saņēmušos dalībniekus par iespēju neīstās vakcīnas vietā saņemt īstu un pierādītu vakcīnu, jo tādas nav. Ja jums tas šķiet necilvēcīgi, ņemiet vērā, ka Helsinku deklarācijas 26. punkts nosaka pētījuma dalībniekam tiesības izstāties no izmēģinājuma jebkurā laikā, nebaidoties par nevēlamām sekām. Pierādot, ka pašreiz Latvijā notiekošais būtībā ir izmēģinājums, ikvienam būs tiesības “izstāties” no pētījuma un tam jānotiek bez nevēlamām sekām.

Jebkāda jauna medicīniska iejaukšanās, arī vakcinācija, jo īpaši plašā populācijā, var būt bīstama. Liela daļa riska slēpjas faktā, ka tikai laiks var parādīt intervences ilgtermiņa sekas. Kā jau iepriekš teikts, atļaujas līdz galam neizpētītu medikamentu izplatīšanai netiek piešķirtas kuram katram medikamentu tirgot gribošam farmācijas uzņēmumam. Tās piešķir tikai tad, ja pieejamie dati un sabiedrības veselības stāvoklis parāda, ka labums no medikamenta lietošanas populācijā kopumā pārspēj to kaitējumu, ko potenciāli medikaments var radīt, bet ko nav iespējams novērtēt atbilstoši standarta prasībām pētījuma ierobežotās aptveres un ierobežotā ilguma dēļ. Ja kāds sabiedrības veselības eksperts, politiķis vai viedokļu līderis paziņo, ka vakcīnas ir tik drošas, ka tēma slēgta, tad viņš nav iepazinies ar vakcīnu tirdzniecības autorizācijas apstākļiem un ētiskajiem apsvērumiem.

Ja juridiskās cilpas jūs nav pārliecinājušas par vakcīnu nepilnīgo atzīšanas statusu, ņemiet vērā, ka ASV armijā vakcinācija pret COVID-19 vēl nav obligāta. Pentagona pārstāvji ir paziņojuši, ka, līdzīgi kā ar vairākām citām slimībām, vakcinācija pret COVID-19 ar laiku būs obligāta, taču tas nenotiks, pirms ASV Pārtikas un zāļu pārvalde (FDA, Food and Drugs Administration) nebūs formāli apstiprinājusi vakcīnas[14]. 25 jūnijā atjaunotajā FDA “faktu lapā” par “Comirnaty” vakcīnu teikts šādi:
“Pfizer-BioNTech COVID-19 vakcīna ir neapstiprināta vakcīna, kura var novērst COVID-19. Nav nevienas FDA apstiprinātas vakcīnas, kas novērš COVID-19.”[15]

Zāļu apraksti

Reizēm vakcīnšaubīgie, kas nav spēruši kāju ārpus sava soctīkla burbuļa, uzdod retoriskus, sazvērnieciskas dabas jautājumus, piemēram: “Kāpēc “viņi” neatklāj vakcīnu sastāvdaļas?” vai “Kāpēc “viņi” neatklāj vakcīnu blaknes?” Nav brīnums, ka šo jautājumu vaicātāji ātri pazaudē potenciālos klausītājus, jo šī informācija ir publiski pieejama, turklāt arī latviešu valodā.[16][17][18][19] Saites uz šiem dokumentiem var atrast SPKC lapā “Kas zināms par esošajām vakcīnām?”[20] Šajos aptuveni 30 lappuses garajos dokumentos, visos kā vienā, otrā lappuse sākas ar zīmīgu brīdinājumu:

“Šīm zālēm tiek piemērota papildu uzraudzība. Tādējādi būs iespējams ātri identificēt jaunāko informāciju par šo zāļu drošumu. Veselības aprūpes speciālisti tiek lūgti ziņot par jebkādām iespējamām nevēlamām blakusparādībām.”

Visu četru Latvijā atļauto vakcīnu aprakstos var lasīt, ka nav zināms, vai attiecīgā vakcīna izdalās cilvēka pienā. Teikts, ka pieredze par vakcīnas lietošanu grūtniecības laikā ir ierobežota. Norādīts, ka vakcīnas lietošana “grūtniecības laikā ir jāapsver vienīgi gadījumos, kad sagaidāmais ieguvums pārsniedz iespējamo risku mātei un auglim”. Par fertilitāti (auglību) teikts, ka pētījumu ar dzīvniekiem rezultāti neliecina par tiešu vai netiešu toksisku ietekmi uz reprodukciju. Ņemiet vērā, ka neviens no šiem pētījumiem nav ildzis divus gadus. Neviena no vakcīnām nav pētīta mijiedarībā ar citiem medikamentiem, ietverot citas vakcīnas. Te nav runa par to, ka tas būtu obligāti nepieciešams vakcīnas atzīšanai par pietiekami vērtīgu riska grupu vakcinēšanai pašreizējā stāvoklī. Es tikai norādu, ka vakcīnu izstrādātāji ir atklāti un neslēpj objektīvus caurumus zināšanās par piedāvātajām vakcīnām – viņi saka, ka pētījumi vēl nav pabeigti.

Vakcīnu aprakstu 4.8. nodaļā atradīsiet visu šobrīd zināmo par nevēlamajām blakusparādībām, arī par to biežumu. Šajos aprakstos ar nespeciālista aci redzu visai bagātīgu informāciju, bet nevaru spriest, vai tajā kaut kas iztrūkst. Man atliek uzticēties. Bet, kā varējām spriest no dažiem piemēriem iepriekš, redzams, ka vakcīnu izstrādātāji nekautrējas norādīt dimensijas, kurās datu vienkārši nav. Triju vakcīnu apraksta 4.2. nodaļā var lasīt vienu un to pašu: “drošums un efektivitāte, lietojot bērniem un pusaudžiem vecumā līdz 18 gadiem, līdz šim nav pierādīta. Dati nav pieejami”. Pfizer-BioNTech ražotās “Comirnaty” vakcīnas gadījumā minētais slieksnis ir 12 gadi. Taču “Comirnaty” vakcīnas aprakstā par vecuma grupu 12–15 ir pateikts, ka “joprojām notiek drošuma izvērtēšana”. Un tāpēc jo īpaši neizprotami ir aizrautīgo vakcinācijas atbalstītāju izteikumi publiskajā telpā par vakcīnu neapšaubāmo drošumu. Vakcīnas nav ne neapšaubāmi drošas, ne neapšaubāmi nedrošas. Mēs to vēl nezinām. Tāpēc atkārtoju “tirdzniecības atļaujas ar nosacījumiem” aprakstā jau norādīto – vakcīnas ir atļautas lietošanai nevis tāpēc, ka tās ir simtprocentīgi drošas, bet tāpēc, ka uz populāciju kopumā to sniegtais labums atsver iespējamo kaitējumu, ko var radīt vēl nezināmais. Tas pilnībā atbilst Helsinku deklarācijai, kur sacīts: “[p]ētījumos var iesaistīt cilvēkus tikai tad, ja pētījuma mērķa nozīmīgums atsver iespējamo risku un apgrūtinājumus pētījumā iesaistītajiem.”

Apzinoties COVID-19 radītās ciešanas un postu, vakcinācija ar kādu no Latvijā lietotajām vakcīnām, manuprāt, atbilst šiem nosacījumiem. Ārkārtas gadījumu atļaujas šo vakcīnu lietošanai ASV un ES apliecina, ka arī uzraugošās iestādes saskata labuma pārsvaru pār riskiem. Taču šis fakts nenozīmē, ka visiem cilvēkiem ir jāiet vakcinēties vai ka kādam būtu tiesības piespiest kādu citu pārējās sabiedrības veselības interesēs vakcinēties. Vakcīnu sniegtais labums uz visu populāciju un vakcīnas kaitējuma risks uz visu populāciju nav attiecināms uz konkrētu indivīdu. Katram konkrētam cilvēkam ir savs labums un savs iespējamais risks no vakcīnas, un par to vislabāk var spriest šī konkrētā cilvēka ārsts. Un jebkāds ģimenes ārsta slēdziens ir jāsaskaņo ar cilvēka vēlmēm. Helsinku deklarācijā ir teikts, ka “pirms visiem medicīnas pētījumiem, kuros iekļauti cilvēki, jāveic rūpīga paredzamo risku un apgrūtinājumu izvērtēšana gan attiecībā uz atsevišķiem pētījuma dalībniekiem, gan grupām, salīdzinot riskus un apgrūtinājumus ar paredzamajiem ieguvumiem.”

Vai masveida vakcinācija pret COVID-19 ir daļa no pētījuma? Vakcinācija ir divas dažādas lietas vienlaicīgi. No vienas puses, tas ir sabiedrības veselības pasākums, kura mērķis ir pasargāt pēc iespējas lielāku populācijas daļu no smagas vai letālas saslimšanas ar COVID-19. No otras puses, vispārējā vakcinācija ir pētījums, kura mērķis ir atrast efektīvāko un drošāko līdzekli COVID-19 un līdzīgu saslimšanu profilaksei nākotnē. Viena puse no šī pētījuma ir skaisti reģistrēta ASV un ES klīnisko pētījumu reģistros, bet otra notiek masveidā. Par to, ka vispārējā vakcinācija ir pētījums, liecina arī ziņas par Izraēlas īpašo darījumu ar Pfizer-BioNTech. Saskaņā ar šo darījumu Izraēla ieguva lielu skaitu vakcīnu agrāk par citām valstīm, bet apmaiņā pret to piegādā vakcīnas ražotājam datus par vakcinācijas gaitu un novērojumiem. Vakcīnu tirdzniecības atļauju nosacījumi paredz, ka dati par vakcināciju Latvijā, ietverot blaknes, arī tiek nodoti tālāk reģistrēto klīnisko pētījumu veicējiem un uzraugošajām iestādēm.

Klīnisko pētījumu reģistros var atrast informāciju par attiecīgās vakcīnas izpētes fāzi. Norit pētījumi, kas turpināsies vismaz līdz 2022. gada oktobrim, dažos gadījumos vismaz līdz 2023. gada pirmajiem mēnešiem.[21][22][23][24] Katrai vakcīnai ir noteikts vēl veicamo pētījumu saraksts. Šie nav vienkārši papildus pētījumi – šie ir pētījumi, kas konkrēti uzrādīti latviešu valodā pieejamajos vakcīnu aprakstos kā nosacījumi, no kuru izpildes un no kuru rezultātiem ir atkarīga vakcīnas īpašā izplatīšanas atļauja. Pētījumiem turpinoties, zāļu izstrādātājiem ir jāinformē EZA par jebkādām jaunām atziņām. Šiem konkrētajiem pētījumiem noslēdzoties, zāļu izstrādātāji, iesniedzot daudz padziļinātāku un aptverošāku informāciju, varēs pieteikties uz standarta autorizāciju.

Vai nav tā, ka jūs, lietojot kādu medikamentu, piedalāties tā izmēģinājumā, it īpaši, ja vienlaicīgi ar jums tieši to pašu medikamentu novērotā eksperimentā lieto reģistrēta cilvēku grupa? Vai, atkarībā no tā, kas tiks atklāts šajā grupā vai izsecināts paralēli citos notiekošajos obligātajos neklīniskajos zāļu iedarbības un drošuma pētījumos, šo medikamentu var atzīt par nedrošu vai nepietiekami drošu? Vienīgā atšķirība starp jums un reģistrētā pētījuma dalībniekiem ir tāda, ka uz viņiem tiek attiecināti Helsinku deklarācijā minētie principi.

Pagājušā gada nogalē, pirms vēl COVID-19 vakcīnas ārkārtas kārtībā ar īpašajiem nosacījumiem atļāva izplatīt ASV un ES, kādā publikācijā prestižajā žurnālā The Lancet – Infectious Diseases apsprieda, kādas būtu sekas, ja COVID-19 kandidātvakcīnām piešķirtu ārkārtas gadījumu atļaujas.[25] Autori ziņoja, ka regulatori ir “pauduši gatavību padarīt pētāmās (investigational) vakcīnas publiski pieejamas, izmantojot paātrinātus regulatīvos risinājumus”. Un turpmāko dažu nedēļu laikā tas arī notika. Aprakstot situāciju Krievijā un Ķīnā, kuras jau publikācijas brīdī, 2020. gada 8. decembrī, bija sākušas pētāmo vakcīnu vispārēju pielietošanu, autori atzīmēja: “Šāds saīsināts regulējuma ceļš un paātrināta ieviešana, kas joprojām tiek uzskatīta par eksperimentālu iejaukšanos, starptautiska mēroga ārkārtas situācijā sabiedrības veselības aizsardzības jomā ir bezprecedenta gadījums.”

Vakcīnu apstiprināšana ārkārtas lietošanai Eiropā un ASV ir savā ziņā veikla juridiska manipulācija, lai to, kas patiesībā ir masu pētījums jeb izmēģinājums, nosauktu par kaut ko citu un tādējādi uz to neattiektos pētījumu ētiskie noteikumi. Tas ir pētījums tādā ziņā, ka mēs ārstējam sabiedrību ar zālēm, par kurām mēs daudz ko nezinām. Mēs nezinām par visiem riskiem un nezinām par vakcīnu drošumu ilgtermiņā un dažādos griezumos. Mēs vakcīnu lietojam ar labiem nodomiem, bet tas nemaina faktu – jebkurš nevēlams notikums ar individuāliem vakcinētajiem tiks fiksēts un var izmainīt kopējo priekšstatu par vakcīnu.

Viens no miljona

“Comirnaty” vakcīnas apraksta 4.4. punktā var lasīt arī, ka “Vakcīnas efektivitāte, drošums un imunogenitāte nav izvērtēta personām ar imūnās sistēmas traucējumiem, ietverot personas, kuras saņem imūnsupresīvu terapiju.” Kā lai uzlūko šos apgalvojumus vienlaicīgi ar Veselības ministra Daniela Pavļuta 10. jūlijā pausto raidījumā “Delfi TV ar Jāni Domburu”?[26]

Jautāts, cik Latvijā ir šādu cilvēku, kuriem objektīvu iemeslu dēļ nevajag potēties, Pavļuts uzstāja, ka tie neesot ne 15, ne pat 5% sabiedrības. “Klīnisko pētījumu stadijās pārbaužu laikā tika konstatēts, ka ļoti retos gadījumos – es tagad varu sajaukt, tas bija daži gadījumi no miljona vai viens no miljona – mRNS vakcīnu gadījumā šī anafilakse ir bijusi iespējama. Tāpēc ir šie pretpasākumi, tāpēc ir ārstu uzraudzība. Cilvēku skaits Latvijas sabiedrībā, kuriem šāda reakcija varētu būt, visticamāk, speciālistu, nevis manā, skatījumā, ir niecīgs”, sacīja ministrs.

Pēc šīm pāris ministra replikām varētu spriest, ka ir bijis vai notiek klīniskais pētījums ar vismaz vienu miljonu pacientu, jo citādāk taču nevar runāt par vienu gadījumu no miljona. Kompetents ministrs šeit nekādi nevarēja būt runājis par vispārējo anafilaktiskā šoka biežumu populācijā, jo tad uz to noteikti netiktu attiecināts apgalvojums “klīnisko pētījumu stadijās pārbaužu laikā tika konstatēts”. Ja kāds pētījums ar miljonu dalībniekiem ir noticis, tas nav pētījums tajā stadijā, uz kuras pamata “Comirnaty” vakcīna ir ieguvusi tirdzniecības atļauju ar nosacījumiem. Vakcīnas aprakstā ir teikts, ka ir veikti divi pētījumi, kuros vismaz vienu vakcīnas devu saņēmuši 22 875 pētījumos iekļautie dalībnieki. Vai tiešām ir noticis kāds cits klīniskais pētījums, ievērojot Helsinku deklarāciju, ar miljons pacientiem? Vai varbūt ir runa par datu ievākšanu no ES dalībvalstīm, kur jau noris masveida vakcinācija pēc atļaujas ar nosacījumiem saņemšanas? Vai varbūt runa ir par masveida vakcināciju ASV un Izraēlā? Vai nesanāk tā, ka paralēli šiem te oficiāli reģistrētajiem klīniskajiem pētījumiem ar dažiem desmitiem tūkstošu dalībnieku, paralēli noris “lielais pētījums”, kurā netiek ievēroti pētījumu ar cilvēkiem ētiskie principi?

Protams, ministra teiktajam nevajag pievērsties tik skrupulozi, ja pieņem, ka teiktais ir daļa no labu nodomu pilnās vakcinācijas kampaņas, proti, ka tie ir cēlie meli. Taču šeit ir arī redzama cēlo melu nejaukākā blakusparādība vai, pareizāk sekot, vienīgais likumsakarīgais cēlo melu iznākums mūsdienu informācijas laikmetā – sapīšanās pretrunās. Ja šie apgalvojumi nav cēlo melu retorika, ministrs demonstrē ieņemtajam amatam pārsteidzošu nekompetenci, kā arī atklāj mums patieso vispārējās vakcinācijas dabu, proti, ka tā ir vai tai paralēli ar identiskām vakcīnām kaut kur notiek viens liels klīniskais pētījums, kurš turklāt visdrīzāk neievēro Helsinku deklarāciju.

Cēlie meli

Ievērojama daļa sabiedrības vairs netic šai valdībai un netic šim Veselības ministram. Pirms dažiem mēnešiem piespiedu vakcinācija tika izslēgta kā kaut kas nepieņemams, bet te nu mēs esam. Valdība ir konceptuāli vienojusies, ka darba devējiem būs tiesības no 15. septembra atlaist nevakcinētos darbiniekus.

ASV ir publiskota galvenā infektologa Entonija Fauči elektroniskā sarakste, kurā redzams, ka Dr. Fauči ir mērķtiecīgi maldinājis sabiedrību. Viņš to atzīst un skaidro, ka tas darīts sabiedrības veselības interesēs. Viņš meloja sākotnēji par maskām (kad tābrīža vienprātība bija, ka maskas palīdz), lai tās neizpirktu. Viņš maldināja sabiedrību par pūļa imunitāti, lai veicinātu vakcināciju. Mūsu valdība un tās atbalstītāji nodarbojas ar to pašu. Šie ir tā saucamie cēlie meli. Kādā nesenā sarunā par Dr. Fauči vēsturnieks Viktors Deiviss Hansons cēlā meļa domu gājienu aprakstīja šādi: “Es esmu gudrāks par jums, es esmu jūsu… aizbildnis, es māku melot jums par labu. Jūs, nožēlojamie, neko nezināt. Jūs gūsiet labumu no maniem meliem, tikai neuzdrošinieties pateikt, ka es meloju.”[27] Varbūt Platona skatījumā šādi meli palīdzēja efektīvi un taisnīgi valdīt, bet mūsdienās, kad pamatizglītība ir obligāta, kad ir pieejams tīmeklis un valdība ir tik nekompetenta, nav ilgi jāgaida līdz pirmajai kļūdai. Tad pamatstāsts sapinas melu pretrunās un cēli melojošais aizbildnis sabiedrības acīs kļūs par nelieti. Varbūt televīzija ir domāta kaut kādām patiešām dumjām masām, ar kurām man savās ierobežotajās ikdienas gaitās bieži nenākas sastapties. Bet ko lai dara tie cilvēki, ar kuriem es sastopos un kādi, manuprāt, Latvijā ir vairākums? Proti, tie, kuri redz cauri šiem cēlajiem meliem? Viņi meklē tādus ziņu avotus, kas viņus nepazemo ar tik caurspīdīgiem maldiem. Vai to vietā atrastie ziņu avoti būs uzticami? Lielākoties nē, bet tas nav svarīgi, jo galvenais ir, ar kādu attieksmi ziņu avots uzrunā. Vai lasītāju uzskata par muļķi vai par sarežģītu sazvērestību iztēloties spējīgu intelektuāli?

Iespējams, ka vakcinācijas process ir cietis ne tik daudz no VM, ZVA, NVD, SPKC un citu iesaistīto iestāžu kompetences trūkuma, cik no atsevišķiem labu gribošajiem, “dzīvības glābt” steidzošajiem vakcinācijas atbalstītājiem un pārāk iekarsušiem reklamētājiem. Cēlo melu biezoknī parastam vērotājam no malas ir grūti nošķirt, kur beidzas ekspertu godprātīgie paziņojumi un sākas paziņojumi no norīkotajiem nosmelt sabiedrisko attiecību budžetu. Par to, ka šī valdība nav demokrātiskas valsts cienīga, liecināja jau pagājušā gada nogalē virmojošās publiskās diskusijas par valdības komunikāciju kā tās galveno klupšanas akmeni. It kā viss jau būtu tīri labi, ja vien valdība labāk komunicētu. It kā demokrātijā komunikācija ar sabiedrību būtu īpašs luksuss, kas pēkšņi pandēmijas dēļ ir kļuvis nepieciešams, jo citādi ar to nodarbojas tikai priekšvēlēšanu kampaņā un tikai ar plakātiem un iepriekš sagatavotām mantrām. It kā politiķim spēja artikulēt un skaidrot savu nostāju nebūtu obligāta. Jo vajadzības gadījumā valdība vienmēr var atvēlēt budžetu logopēdam – atvainojos, sabiedrisko attiecību kantorim. Līdz ko PR kantori saoda naudu un misiju, vakcinācijas procesu padarīja par tādu kā plastmasas maisiņu boikota kampaņu. Lēmumu vakcinēties vai nevakcinēties ar vēl pētāmu vakcīnu padarīja par tik vienkāršu kā izvēli turpmāk iet uz veikalu ar audekla maisiņu vai piedalīties Lielajā talkā. Ar vienīgo atšķirību, ka vakcinēties var tikai vienreiz. Tāpēc, kad tas ir izdarīts un par to visos soctīklos pa pieciem lāgiem noziņots, ir jāķeras pie nevakcinēto kaunināšanas un asprātīgāko represijas mehānismu gudrošanas. Bet katrā jokā ir tikai daļa joka. Un valdība ir nopietni ieklausījusies savā elektorātā – totalitārisma priekšvēstnešus saskatīt nespējīgajā laptopu paaudzē, un represijas tūliņ iegūs likuma spēku.

Gēnu terapijas produkts

Pie cēlajiem meliem par vakcīnām pieskaitāma arī izlikšanās, ka vakcīnu ieviešanai nav itin nekādu ideoloģisku, politisku un finansiālu interešu vadīti zemteksti. Viens no mRNS vakcīnu tehnoloģijas pionieriem Dr. Roberts Melons arī uzskata, ka gan mRNS, gan t.s. adenovīrusa vakcīna (kāda ir Vaxzevria vakcīna) ir šobrīd eksperimentāls produkts joprojām notiekošo klīnisko pētījumu dēļ un tāpēc, ka ne ES, ne ASV tām nav piešķirtas standarta izplatīšanas atļaujas. Melons uzstāj, ka jebkādai šo vakcīnu lietošanai šobrīd ir jāievēro gan Helsinku deklarācija, gan Ženēvas konvencija,[28] proti, katram pētījuma dalībniekam ir jābūt informētam par riskiem un ir jābūt piekritušam dalībai bez piespiešanas. Melons ir arī viens no tiem cilvēkiem, kurš, kā pieredzējis gēnu terapijas praktiķis un aizstāvis, norāda, ka mRNS vakcīnas ir uzskatāmas par gēnu terapijas produktu.

Tomēr, ja ieskatīsieties Eiropas Savienības klīnisko pētījumu reģistrā, atklāsiet, ka neviena no pašreiz Latvijā izmantotajām vakcīnām reģistrā nav atzīmēta kā gēnu terapijas produkts. Arī pašmāju Re:Baltica ekspertes sliecas nepiekrist Melonam. Šī gada 23. martā publicētajā rakstā, atspēkojot kādā apšaubāmā soctīklos izplatītā materiālā apgalvoto, Re:Baltica pamanās ne tikai paziņot, ka materiāls satur nepatiesas atziņas, bet arī paziņot, ka atziņām pretējais ir patiess. Raksta virsraksts ir “COVID-19 vakcīna nav gēnu terapija”[29] (jāatzīst gan, ka rakstā nevienā vietā šis apgalvojums netiek atkārtots). Šajā ziņā gan Re:Baltica ekspertēm nepiekritīs FDA un arī zinātnieki, ja var ticēt publikācijām tādos izdevumos kā, piemēram, Genes & Immunity.[30]

Par to, ka mRNS vakcīnas arī ASV regulatora skatījumā ir gēnu terapija, var pārliecināties dokumentācijā un atskaitēs, kurus vakcīnu izstrādātāji iesniedz ASV Vērtspapīru un biržas komisijai (SEC, Securities and Exchange Commission). Vakcīnas izstrādā akciju sabiedrības, kuru akcijas kotējas biržās. Jebkāda informācija par vakcīnu efektivitāti, drošumu un kaitējumu spēlē milzīgu finansiālu lomu akciju turētājiem. Savos pieteikumos un atskaitēs SEC vakcīnu izstrādātāji raksta par riskiem, kas saistīti ar katras kompānijas dalību starptautiski nozīmīgos COVID-19 vakcīnu pētījumos un ar šo vakcīnu izdošanos, neizdošanos un atļauju lietošanai dažādās valstīs. Viens no riskiem, par kuriem savos dokumentos brīdina gan Moderna, gan Pfizer-BioNTech, ir, ka FDA klasifikācijā mRNS vakcīnas ir gēnu terapija, kas nozīmē, ka kompānijas publisko tēlu var ietekmēt gan negatīvā reakcija atsevišķās sabiedrības daļās, dzirdot par “gēnu terapiju”, gan citu gēnu terapijas produktu sekmes un publiskais tēls.[31][32] Pieteikumos izteikts brīdinājums, ka vakcīnu neizdošanās var atstāt graujošu iespaidu uz visiem ar gēnu terapiju saistītiem medikamentiem nākotnē. Tie ir apstākļi, par kuriem jūs neuzzināsiet no cēlajiem meļiem Re:Baltica un gandrīz to pašu dziesmu dziedošajiem sabiedriskajiem medijiem.

ES klīnisko pētījumu reģistrā vakcīnu nepatiesais marķējums par nepiederēšanu gēnu terapijai[33] liecina, ka farmācijas kompāniju vai citu labu gribošu spēlētāju politiskie pūliņi ir vainagojušies panākumiem. Tiesa, nu izskatās, ka, mRNS vakcīnām demonstrējot visai atzīstamas sekmes, zinātnieki vairs nekaunas saukt vakcīnas par gēnu terapiju. Jau iepriekš minētajā Genes & Immunity šī gada jūnijā lasām: “Tomēr šīs mRNS vakcīnas, kas izstrādātas un apstiprinātas dažu mēnešu laikā, nozīmē izrāvienu gēnu terapijas jomā, kas ir cīnījusies par vispārēju atzinību daudzu skeptiski noskaņotu un konservatīvu zinātnieku, kā arī citu drošības un ieviešanas problēmu dēļ.”[34] Slavinošā raksta noslēgumā autors jūsmīgi ziņo: “Šis bezprecedenta sasniegums arī izcels būtiskus risinājumus, ko gēnu terapija var sniegt daudzu slimību ārstēšanā.” Izskatās, ka, līdz ko ir kļuvis mazliet drošāk spriest par vakcīnu iedarbības rezultātiem, pēkšņi tās tomēr izrādās gēnu terapija un var kalpot par pamatu citu gēnu terapijas produktu ātrākai apstiprināšanai lietošanā.

Vai šādos apstākļos, kad vienā Atlantijas okeāna pusē to sauc par gēnu terapiju, bet otrā nesauc, kad vispirms slēpjas, bet pēc tam plātās, vakcīnu autorizācijas un izplatīšanas procesu var saukt par atklātu un godīgu? Ja ne, vai tas nozīmē, ka vakcīnas ir viena liela sazvērestība? Nebūt ne. Bet šī slēpšanās, šī cēlā melošana visai sabiedrībai, vismaz Latvijā, nu dārgi maksās. Jo tie, kas kādus no patiesās informācijas pavedieniem ir uzgājuši starp milzīgajiem dezinformācijas kalniem, ir zaudējuši jebkādu uzticēšanos pamatstāstam. Paldies, Re:Baltica! Paldies, sabiedrisko attiecību speciālisti! Paldies, labu gribošie vakcīnu fanātiķi, kas sacentās konkursos par vispazemojošākajiem apsaucieniem tiem, kas jebkādu apsvērumu dēļ vilcinās ar vakcinēšanos vai mēģina iebilst vakcinācijas aģitācijas tonim.

Pirms nepilnām divām nedēļām, 28. jūnijā, portālā TVNET publicēts Jura Jurāna raksts “Vēstures stunda Gobzema izpratnē: Nirnbergas kodekss un Dāvida zvaigzne”.[35] Deputāta Gobzema izteikumu interpretāciju šeit neapskatot, rakstā atrodam vienu vienkārši nepatiesu apgalvojumu un vienu maldinošu apgalvojumu. Pirmkārt, Jurāns raksta: “[Š]obrīd izmantošanā esošās vakcīnas ir izgājušas pilnīgi visas nepieciešamās klīniskās pārbaudes, līdz ar to vakcīnas lietošana tādos apjomos, kā tas šobrīd notiek, nav uzskatāma vairs par eksperimentu, uz kuru pašos pamatos attiecas Nirnbergas kodekss.” Frāze “pilnīgi visas nepieciešamās klīniskās pārbaudes” ir saite uz New York Times “Coronavirus Vaccine Tracker” lapu.[36] Taču šajā lapā apliecinājumu tam, ka vakcīnas ir izgājušas “pilnīgi visas nepieciešamās klīniskās pārbaudes”, neiegūsiet. Tas neatbilst patiesībai. New York Times lapā nemaz nav informācijas par to, kad klīniskās pārbaudes noslēgsies (nav zināms, vai bija Jurāna raksta tapšanas brīdī). Kā jau norādīju iepriekš, trešās fāzes pētījumi joprojām noris un noritēs vismaz līdz nākamā gada oktobrim.

Tālāk TVNET rakstā ir izmantots salīdzinājums ar pirmajām izgudrotajām AIDS zālēm: “1987. gadā, tikai pēc četru mēnešu izmēģinājumiem, tika apstiprinātas pirmās zāles. (..) Tomēr šajā gadījumā, tā kā epidēmija skāra tikai daļu sabiedrības, nevis teju visu pasauli, cilvēki, kas cīnījās par savu dzīvību, neredzēja nepieciešamību apelēt pie Nirnbergas kodeksa punktiem.” Šīs zāles līdzīgi kā COVID-19 vakcīnas tika apstiprinātas ārkārtas kārtībā. Ja tic TIME rakstam[37] vai Vikipēdijas šķirklim par AZT zāļu vēsturi,[38] tad no pirmās veiksmīgās zāļu iedarbības laboratorijā līdz tās apstiprināšanai lietošanai ārkārtas kārtībā pagāja 20 vai 25 mēneši. Abos avotos arī var lasīt par ētiskajiem apgrūtinājumiem uzreiz pēc zāļu apstiprināšanas, bet nevar atrast apstiprinājumu, ka kāds būtu mēģinājis šīs zāles likt lietot piespiedu kārtā vai piedraudot ar atlaišanu no darba.

Kā var runāt par to, ka pētījumi ir pabeigti, ja vakcīnu aprakstos ir skaidri lasāms: “Reģistrācijas apliecības īpašniekam jāiesniedz šo zāļu pirmais periodiski atjaunojamais drošuma ziņojums 6 mēnešu laikā pēc reģistrācijas apliecības piešķiršanas.” Janssen vakcīnas apraksta 18. lpp. lasām: “Lai apstiprinātu Ad26.COV2.S Covid-19 vakcīnas efektivitāti un drošumu, reģistrācijas apliecības īpašniekam jāiesniedz randomizētā, placebo kontrolētā, novērotājam maskēto klīniskā pētījuma VAC31518COV3001 galīgais ziņojums.”[39] Minētais pētījums ir ASV klīnisko pētījumu reģistrā[40] un tur lasām, ka viena pētījuma stadija ir noslēgusies šī gada 22. janvārī (Primary Completion Date), bet viss pētījums noslēgsies (Study Completion Date) 2023. gada janvāra sākumā. Katram no šiem termiņiem reģistrā ir dotas arī definīcijas. Study Completion Date ir definēts šādi:

“Datums, kurā tika izmeklēts pēdējais klīniskā pētījuma dalībnieks vai kad viņam tika veikta intervence/ārstēšana, lai apkopotu galīgos datus par primārajiem iznākuma rādītājiem, sekundārajiem iznākuma rādītājiem un nevēlamajiem notikumiem (t.i., pēdējā dalībnieka pēdējais apmeklējums).” “Paredzamais” pētījuma pabeigšanas datums ir datums, ko pētnieki uzskata par pētījuma pabeigšanas datumu.

“Comirnaty” vakcīnas apraksta 4.4. punktā lasām: “Vakcīnas nodrošinātais aizsardzības ilgums nav zināms, jo to vēl nosaka pašlaik notiekošajos klīniskajos pētījumos”. Jau iepriekš minēju 4.8. punktā lasāmo frāzi “2. pētījumā joprojām notiek drošuma izvērtēšana.” Vai jūs šo otro izvilkumu, attiecinātu uz saviem bērniem vecuma grupā no 12 līdz 15 gadiem, uzskatāt par “ir izgājušas pilnīgi visas nepieciešamās pārbaudes”, kad “Comirnaty” (Pfizer-BioNTech) ir tieši tā vakcīna, ar kuru šobrīd Latvijā vakcinē bērnus.

Vakcīnšaubīgie un vakcīnticīgie

Dažkārt dzird sakām, ka šīs vakcīnas vispār nevar saukt par vakcīnām, drīzāk par “medicīnisku izstrādājumu” vai “medicīnisku produktu”, ja ne vienkārši par “eksperimentu”. Tā ir nederīga un maldinoša retorika. Tā cenšas diskreditēt vakcīnas, apzīmējot tās ar šaubas raisošiem terminiem. Jā, vakcīna ir šobrīd klīnisko izmēģinājumu stadijā un es, līdzīgi kā daudzi citi, uzskatu, ka iedzīvotāji ir pakļauti izmēģinājumam. Taču, ja kāds saka, ka vakcīna tāpēc nav “vakcīna”, tad nav jābrīnās, ka pamatstraume viņu ievietos vienā grupā ar rūdītiem konspirologiem, Satversmes oriģināla meklētājiem un līdzīgiem aktīvistiem. Pelnīti. Es esmu dusmīgs uz konspirologiem, kas ar savām neapdomīgajām un naivajām aktivitātēm ir radījuši stāvokli, kurā jebkāda diskusija par vakcināciju, ja vien neesat vakcīnticīgais, vispirms prasa sarunas biedra pārliecināšanu, ka neesat pilnīgi traks.

Parunājoties ar vakcīnticīgajiem draugiem no pamatstraumes, ātri atklājas, cik primitīvi priekšstati par šaubīgajiem valda sabiedrībā. Vakcinācijas fanātiķiem ir ļoti ērti samest vienā kaudzē visus iebildējus neatkarīgi no viņu faktiskās pozīcijas. Jūs var neklausīties, jo jūs esat no tās pašas grupas, kurai pieder viens vai otrs soctīklos pazīstams konspirologs un ekstrēmists. Un, ja nelīdz, tad, drošs paliek nedrošs, jums var piedēvēt saistību ar Kremli vai nedziedināmu atpalicību, kas esot saistīta ar atrašanos Krievijas informācijas telpas gūstā. Vakcīnticīgais aiztaisa acis, aizliek plaukstas priekšā ausīm un skaļi kliedz, lai nedzirdētu, kas jums ir sakāms. Metaforiski, protams, jo šajā attālinātajā laikmetā tādas pūles nav nepieciešamas. Šodien pietiek otram palūgt uzvilkt masku, palūgt ievērot distanci, bet vislabāk – palūgt sazināties attālināti. Un, kad viss ir attālināti, vakcīnticīgajam atliek vien nospiest podziņu “mute” un neviens netraucēs viņam turpināt dzīvi vienkāršajā, no jautājumu uzdevējiem brīvajā pasaulē.

Vakcīnšaubīgos tagad uzklausa tikai brīžos, kad gribas par kādu pasmieties, un atceras tikai tad, kad vajadzīgs pamatojums visu vakcīnšaubīgo nosaukšanai par negudriem. Vakcīna ir vakcīna, tā vienkārši vēl nav līdz galam izpētīta. Gan vakcīnšaubīgo, gan vakcīnticīgo pusē ir aktīvisti un ietekmīgas personas, kas ar saviem vienkāršotajiem izteikumiem grauj veselīgu informācijas un viedokļu apmaiņu šajā jautājumā un tādējādi grauj gan uzticēšanos vakcinācijai kā sabiedrības veselības instrumentam, gan sabiedrības veselības iestādēm, gan zinātnei kā tādai. Zinātnisma karogs ar maldinošo uzrakstu “zinātne” tiek novicināts gar ģīmi ikvienam, kurš atļaujas uzdot kādu jautājumu.

Par vakcīnticīgajiem saucu tos, kas ir tā koncentrējušies uz vakcinācijas aptveri kā mērķi, ka ir gatavi to sasniegt vai atbalstīt tās sasniegšanu jebkādiem necilvēcīgiem līdzekļiem. Sabiedrības veselība tā nestrādā. Sabiedrības veselība ir balstīta uz uzticēšanos starp uzraugošajām iestādēm un sabiedrību. Sabiedrība nesadarbosies, ja tai būs pamats uzskatīt, ka viņiem nestāsta “visu”. Uzstājīgā vakcīnu aģitācija un faktiskā piespiedu vakcinācija (alternatīvi piedāvājot atteikties no darba, ja ne profesijas) jebkuram domājošam cilvēkam liek šaubīties par vakcinācijas labumu. Ja vakcīna ir patiešām laba, kāpēc nerunāt atklāti par visu? Kāpēc runāt tā, it kā es nespētu pats izlasīt vakcīnas aprakstu, kur ir skaidri un gaiši uzrakstīts, kas vēl nav izpētīts? Kāpēc LSM rakstā, kur vakcīnšaubīgos pārstāv medmāsa, kas nedēļu vēlāk saķer COVID-19, šī gada 28. janvārī, uzskaitot sazvērestības teorijas, jau raksta, ka “nav zinātnisku pierādījumu, kas [bažas par ietekmi uz reproduktīvo veselību] apstiprinātu”.[41] Lai ko tādu uzrakstītu, jābūt vai nu melim, vai vienkārši neziņā par to, kā strādā zinātne, uz ko gulstas pierādījumu slogs un kas ir rakstīts vakcīnu aprakstos. Ja es atteiktos meklēt pierādījumus sava izgudrojuma kaitīgumam vai nebūtu tādus vēl atradis, tas nenozīmētu, ka ir pierādīts pretējais, proti, ka mans izgudrojums ir nekaitīgs. Vakcīnu aprakstos sadaļā “Fertilitāte” melns uz balta rakstīts: “Pētījumi ar dzīvniekiem neliecina par tiešu vai netiešu kaitīgu ietekmi attiecībā uz reproduktīvo toksicitāti.” Un viss. Citiem vārdiem sakot, ja esat vēl seksuāli aktīvā vecumā, jūs tagad esat ietekmes uz reproduktīvo sistēmu izmēģinātājs – jūs esat pētījuma dalībnieks vai dalībniece. Nav grūti izdomāt, ka janvārī neviena no vakcīnu pirmajos pētījumos iesaistītajām sievietēm nevarēja būt ieņēmusi un veiksmīgi iznēsājusi bērnu, par bērna veselību nemaz nerunājot. Ņemot vērā to, ka ģimenes veidošanu mūsu sabiedrībā joprojām uzskata par vienu no cilvēka dzīves pamata labumiem, nesaprast jaunu, veselīgu sieviešu un vīriešu šaubas par šīm vakcīnām ir apbrīnojama cietsirdība.

Ilgtermiņā šī autoritatīvā un zinātniski apšaubāmā uzstājība par vakcinēšanos būs sagrāvusi iespēju pielietot vakcināciju kā instrumentu, lai nodrošinātu mūsdienās pašsaprotamo starptautiski savienoto dzīvi. COVID-19 nav pēdējā jaunā slimība, pret kuru jaunākās paaudzes dzīves laikā būs nepieciešama masveida vakcinācija. Ir paredzams, ka šādi jauni vīrusi uzradīsies ik pēc kāda laika. Kā varasiestādes panāks iedzīvotāju vakcinēšanos nākotnē, kad vairums sabiedrības būs sapratuši, ka COVID-19 vakcīnu absolūtā drošuma apgalvojumi nav un nevarēja būt patiesi? Apgalvojumi par absolūto drošumu vai populācijas niecīgo risku attiecināšana uz indivīdu ir aplami jau šobrīd. Izlikties, ka tie ir patiesi, var tikai tik ilgi, kamēr apkārt ir vakcīnticīgo pūlis, kuri ir aizņemti attālinātajā dzīvē un negrib ne par ko diskutēt, jo “nejūtas eksperti” šajā vai jebkurā citā jautājumā, kas neskar viņus pašus.

Absolūtā, uz katru indivīdu attiecināmā drošuma pozīcija, kuru deklarē tādi cilvēki kā premjers Krišjānis Kariņš, Veselības ministrs Daniels Pavļuts, viedokļu līderi Jurģis Liepnieks un Mārcis Auziņš, ir apgāžama ar vienu vienīgu nevēlamu blakusparādību gadījumu, ar vienu vienīgu cilvēku ar imūnsistēmas traucējumiem, vai ar vienu vienīgu novērojumu. Cik ilgi COVID-19 vakcīnas ir tikušas lietotas? Apgalvojums, ka tūkstoš cilvēku novērošana viena gada garumā ir kā viena cilvēka novērošana tūkstoš gadu garumā, neiztur nekādu kritiku. Vēl nav pat divi gadi. Lūk, tāds arī ir maksimālais šobrīd dodamais COVID-19 vakcīnas drošuma termiņš – nepilni divi gadi. Nav brīnums, ka vakcīnšaubīgo un, vēl jo vairāk, izteiktu sazvērnieku vidū vairojas anekdotiski nostāsti par viena drauga brālēna kaimiņa mazmeitas labāko draudzeni. Jo ar to pietiek, lai apgāztu pamatstraumes dogmu un pateiktu, ka tā visa ir viena liela sazvērestība. Vai tas ir rezultāts, kuru vakcīnticīgie vēlējās?

Vakcīnticīgie nesaprot, kā strādā cilvēka prāts. Domājošs cilvēks neuzticas informācijai, kas “neliekas kopā”. Ja kaut kas “neliekas kopā” un sabiedriskais medijs spēlē līdzi, tad ir pašsaprotami, ka domājošais cilvēks meklēs alternatīvus ziņu avotus. Un atradīs. Šajos laikos kļūt par ziņu avotu ir vieglāk nekā SPKC mājaslapā atrast, kur nu vēl izlasīt 30 lappuses garu vakcīnas aprakstu valsts valodā. Sazvērestības teorija, atšķirībā no pamatstraumes stāsta, pieļauj šaubas. Tur nekad nekas nav līdz galam skaidrs, bet tieši tas arī padara vēl neizslēgto iespēju pasauli par ticamu un tādējādi savā ziņā neapgāžamu. Pamatstraumes stāsts ir tik neelastīgs, ka to apgāzt var jebkurš, kurš vēl miglaini atceras skolā par zinātni mācīto. Pamatstraumes stāsts ir, kāds ir, jo tā stāstnieki iedomājās, ka varēs ar viltu izdarīt labu darbu. Bet latvieši nav un nebūs muļķi.

Vakcīnticīgo aktivitātes soctīklos un medijos izgaismo zīmīgu cēlo melu blakusparādību. Proti, teju ikviens, kas publiski izsakās, ir kļuvis par tādu kā polittehnologu, kurš vērtē citu sabiedrības locekļu viedokli nevis pēc būtības, bet pēc iedomātā efekta, ko šī viedokļa paušana atstās uz kaut kādu iedomātu sabiedrības daļu, uz kuru pats “polittehnologs”, protams, noskatās no augšas kā uz intelektuāli zemāku šķiru. Ja kāds pasaka, ka šaubās par vakcināciju, tad viņš ir galvenokārt tautas ienaidnieks nevis tāpēc, ka šaubās, bet tāpēc, ka pateica publiski, ka šaubās. Jo tagad kaut kādi tumsoņi būs saklausījušies un arī sāks šaubīties! Tautas ienaidniekam nevar būt viedoklis nekur citur, kā tikai savā profesionālajā lauciņā. Cilvēkiem nevar būt viedoklis par savu bērnu vakcināciju vai par pandēmijas ierobežojumiem, jo viņi neesot imunologi, epidemiologi vai politiķi. Tā turpinot, drīz vairs nedrīkstēsiet runāt, ja vien pēc profesijas nebūsiet diktors.

Cēlo melu un sazvērestības teoriju apburtais loks

Valdības, pamatstraumes mediju un viedokļu līderu cēlo melu loģiskais rezultāts ir pretrunas. Kad sabiedrības loceklis dzird pretrunīgu oficiālo informāciju, viņš sāk apšaubīt teikto, viņš meklē uzticamākos informācijas avotus. Privātās attiecībās, ja viens cilvēks otru pakļauj pretrunīgiem meliem, bet dievojas, ka nemelo, agri vai vēlu meliem pakļautais, mēģinot šķetināt patiesību, sāk izrādīt paranojas pazīmes. Šo psiholoģiskās manipulācijas veidu sauc par pūderēšanu (gaslighting). Pamatstraumes stāsta apšaubītājs, līdzīgā aizdomu pilnā apmātībā šķetinot melus, atrod vienu it kā vispāratzītu avotu A un otru it kā vispāratzītu avotu B, kuros teiktais ir pretrunā. Ja šis cilvēks pamatstraumei sāk uzdot jautājumu – kāpēc starp A un B ir pretruna? – viņš ievērojamā daļas sabiedrības teju automātiski tiek apzīmogots kā sazvērestību teorētiķis jeb konspirologs. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš runā par “shēmu”, kurā starp A un B izgaismojas kaut kas aizdomīgs. Te veidojas apburtais loks. Nosaukts par konspirologu, cilvēks ir zaudējis tiesības piedalīties publiskā, pamatstraumes kontrolētā debatē. Protams, šis konkrētais arguments ir izmantojams no otras puses, proti, lai aizstāvētu arī nepatiesu sazvērestības teoriju vērpšanu un izplatīšanu. Sak, jūs mani klusināt, jo es runāju patiesību un tas pierāda manis teiktā patiesumu! No šī apburtā loka ir tikai viena izeja. Tas nav sazvērestības teorētiķu apklusināšanas ceļš, tas nav sazvērestības teorētiķu “atmaskošanas” ceļš Re:Baltica gaumē. Tas ir pilnīgas atklātības ceļš no oficiālajiem un pamatstraumes informācijas avotiem. Kad oficiālā retorika nebūs pretrunās ar novērojamo, kad retorika neiekļaus baiļu sēšanu un citas masu manipulācijas formas, kad tā nenoklusēs itin neko, tikai tad pamazām sabiedrība sāks ievērot, ka nepatiesās sazvērestības teorijas neatbilst faktiski notiekošajam tik precīzi, cik tam atbilst jaunais “oficiālais stāsts” jeb patiesība.

Vakcīnšaubīgajiem, pie kuriem nu pieskaitu arī sevi, publiskajā diskursā nereti pārmet pārējo sabiedrības locekļu dzīvību upurēšanu. Vakcīnticīgajiem, kas ir uz brīvu roku, labu gribēdami, ķērušies pie “zinātnes” (kur neesot viedokļu dažādības) slavēšanas, vakcīnšaubīgo klusināšanas un nosodīšanas, un pamatstāsta par vakcīnu absolūto drošumu kultivēšanas, ir jāpavaicā pašiem sev, vai viņu rīcība nav Latvijā faktiski kalpojusi pretējā efekta sasniegšanai. Tāpat kā reizēm šķiet, ka daži trakākie vakcīnšaubīgie ir patiesībā vakcīnticīgie, kas ar savām dīvainībām vēlas sagraut iebildēju pozīciju, tā daži vakcīnticīgie šķiet visīstākie klasiskā parauga antivakseri. Proti, tādi, kuri apšauba gadu desmitiem pārbaudītas un pilnībā apstiprinātas vakcīnas, bez kurām dzīvošana mūsdienu sabiedrībā nebūtu iespējama, daļa no kurām jau ir obligātas. Varētu padomāt, ka kādi īpaši viltīgi antivakseri ir sazvērējušies un, lai “glābtu” sabiedrību no vakcinācijas, ir nomaskējušies par vakcīnticīgajiem, cerot uz kārtīgu pretreakciju. Ja uz vakcīnticīgajiem paskatās šādā komiskā, sazvērnieciskā gaismā, tad vismaz viņu aktivitātes šķiet pakārtotas nospraustajam mērķim, jo ir skaidrs, ka kolektīvais Lielās talkas tipa fanātisms veselīgu un katrai konkrētai situācijai atbilstošu vakcināciju neveicina.

Pasaules veselības organizācija 2019. gadā nosauca vilcināšanos vakcinēties (vaccine hesitancy) kā vienu no 10 lielākajiem draudiem sabiedrības veselībai visā pasaulē. Vēl pirms šobrīd pieejamās COVID-19 vakcīnas saņēma ārkārtas atļaujas, zinātnieki nebija vienisprātis par šādu atļauju piešķiršanu, jo jebkādi sarežģījumi šajā informācijas laikmetā vai atļauju vēlāka anulēšana vairotu vilcināšanos vakcinēties un grautu uzticēšanos uzraugošajām institūcijām. Latvijā bažas par vakcinēties vilcināšanās pieaugumu ir piepildījušās. Bet ne vakcīnu izstrādātāju vai regulatoru dēļ. Vakcinācija un uzticēšanās tai kā sabiedrības veselības instrumentam Latvijā ir izgāzusies aplamās un melīgās komunikācijas ar sabiedrību dēļ.

Latvijas nevakcinētie neticēs vakcinācijai kā tādai, ja viņiem draudēs, ka nevakcinēšanās pret COVID-19 gadījumā valdība pieņems tādu vai citādu lēmumu. Piespiedu vakcinācija pret COVID-19, par piespiedu vakcināciju uzskatot gan vakcīnloteriju, gan tiesības darba devējiem atlaist nevakcinētos darbiniekus, gan draudus atjaunot lokdaunus, būs Helsinku deklarācijas pārkāpums. Vakcinācijā dalību ņēmušo mediķu atbildību šajā noziegumā agri vai vēlu Latvijas tauta izmeklēs. Visdrīzāk, ka tas nenotiks šīs valdības laikā, bet tas notiks.

No šīs bedres ārā ir tikai viens ceļš – pilnīgas atklātības ceļš. Tikai atsakoties no cēlo melu stratēģijas un atklāti runājot par patieso, dokumentāli fiksēto vakcīnu pētījumu statusu, sabiedrība atsāks uzticēties šai varai un sabiedriskajiem medijiem. Tikai pārstājot izlikties un izklāstot, kādi ir tie svaru kausi, kuru dēļ vēl pētāmās vakcīnas ir atļauts izmantot masveida vakcinācijā, sabiedrība atsāks apsvērt vakcinēšanos. Tikai pārstājot izlikties, ka šobrīd zināmā blakņu varbūtība ir vienīgais, kas stāv uz vakcīnšaubīgo svaru kausa, vakcīnšaubīgie sajutīsies puslīdz sadzirdēti. Uz šī svaru kausa ir nevis jau zināmās, bet procentuāli visā populācijā kopumā maz iespējamās blaknes un nezināmais vēl nepagājušā laika dēļ, vēl par maz izpētītā dēļ. Tikai sniedzot tās pašas kompensāciju un ārstēšanas garantijas, kā arī tiesības nepiedalīties, kādas pienākas paralēli notiekošo oficiāli reģistrēto pētījumu dalībniekiem, valsts var sagaidīt pakāpenisku sabiedrības noskaņojuma maiņu. Vecāki nelaidīs bērnus vakcinēties, kamēr vakcīnas nebūs izpētītas uz bērniem un kamēr svaru kauss starp vakcīnas nezināmajiem riskiem un COVID-19 riskiem nebūs nosvēries par labu vakcīnai arī šajā vecuma grupā. Lai tas notiktu, COVID-19 rādītājiem bērnu vidū būtu būtiski jāpieaug. Visbeidzot, sabiedrība vakcinēties neies kopā. Katrs cilvēks, ja viņš kopā ar savu ģimenes ārstu būs izlēmis tā darīt, vakcinēties dosies individuāli. Tas būs lēmums, ko pieņems ģimenes ārsts kopā ar pacientu, balstoties uz katra individuālajiem ieguvumiem un iespējamiem kaitējumiem no COVID-19 vakcīnas.

Latvijai ir pienācis izšķirīgs brīdis, kad katram, kuram cilvēktiesības ir dārgas, neatkarīgi no uzskatiem jautājumā par COVID-19 ierobežojumiem un praktisko pandēmijas pārvarēšanas stratēģiju, ir pienākums iesaukties – uzgaidiet! Mēs nevaram draudēt cilvēkam ar spaidiem, lai viņš vakcinētos ar vakcīnu, kura šobrīd vēl tiek pētīta, izliekoties, ka vakcinējamais cilvēks nav daļa no pētījuma, un izliekoties, ka viņam nav medicīniska pētījuma dalībnieka tiesību. Kā jau vairākkārt atzīmēju, vakcīnu pašreizējais statuss nav iemesls, lai pārtrauktu vakcināciju pret COVID-19. Vakcinācija ir viens no šobrīd efektīvākajiem pandēmijas ierobežošanas mehānismiem. Labums no vakcinācijas ar pašreiz pieejamajām vakcīnām sabiedrībai kopumā viennozīmīgi pastāv. Labums visai sabiedrībai no vakcīnām ir tik liels, ka regulatoru skatījumā tas atsver riskus, kuriem sabiedrība tiek pakļauta nepietiekamo, vēl nesavākto datu dēļ. Tieši tāpēc, ka pastāv šis lielais nezināmais, bet tomēr ne tik lielais kā paredzamais labums, ko sniedz vakcinācija, šīs bezprecedenta pandēmijas apstākļos gan ASV, gan ES regulatori ir piešķīruši pagaidu, ārkārtas atļaujas vakcīnu lietošanai. Taču ne tādas atļaujas, kas apliecinātu, ka šīs vakcīnas ir atzīta, pierādīta vai labākā zināmā metode COVID-19 novēršanai vai slimības gaitas atvieglošanai.

Piezīmes un atsauces

Pateicos atsevišķiem Twitter sekotājiem, kas iepazinās ar raksta melnrakstiem un izteica vērtīgus komentārus un ieteikumus. Visas kļūdas, ja rakstā tādas ir palikušas, ir manis paša.

Par “tirdzniecības atļaujas ar nosacījumiem” juridiskajiem aspektiem jau rakstījusi Baiba Rudevska.[42] Par Veselības ministra nekonsekventajiem apgalvojumiem ir daudzkārt rakstījuši citi, pirms dažām dienām arī Jūlija Stepaņenko.[43] Par vakcinācijas aģitācijas ar loterijas palīdzību neatbilstību Ministru kabineta noteikumiem par zāļu reklamēšanas kārtību ir rakstījis Mārtiņš Eikens.[44]

Šis raksts ne tuvu nav pilnīgs un nav arī pirmais vakcinācijas ētisko apsvērumu un pašreizējā izpētes statusa problemātikas apraksts. Rakstot atklāju vēl dažus Latvijas internetā atrodamus resursus, kuros ir atsauces uz šajā rakstā minētajiem dokumentiem un atzinumiem, taču šeit tos neminu, jo neesmu pārliecinājies par to, ka visa tajos atrodamā informācija un uz to balstītie secinājumi ir korekti.

[1] Nirnbergas kodekss: https://lv.wikipedia.org/wiki/Nirnbergas_kodekss

[2] Helsinku deklarācija angļu valodā: https://www.wma.net/policies-post/wma-declaration-of-helsinki-ethical-principles-for-medical-research-involving-human-subjects

[3] Helsinku deklarācijas teksts latviešu valodā: https://gec.biomed.lu.lv/uploads/materials/Helsinku_dek_LV.pdf. Tulkojums nav precīzs (piemēram, 18. punkts), tāpēc detalizētai izpētei iesaku lietot oriģinālu angļu valodā.

[4] “Vakcināciju pret Covid-19 veic tikai ar piekrišanu, un tā nav pretrunā ar Nirnbergas kodeksu”, Re:Baltica Re:Check, 09.07.2021: https://rebaltica.lv/2021/07/vakcinaciju-pret-covid-19-veic-tikai-ar-piekrisanu-un-ta-nav-pretruna-ar-nirnbergas-kodeksu

[5] Latvijas Ārstu ētikas kodekss: https://www.arstubiedriba.lv/assets/dokumenti/etikaskodekss.pdf

[6] Petīcija Lielbritānijas parakstu vākšanas vietnē par publisku izmeklēšanu saistībā ar valdības lēmumiem pandēmijas laikā: https://petition.parliament.uk/petitions/302576

[7] Eiropas savienības klīnisko pētījumu reģistrs: https://www.clinicaltrialsregister.eu. Starp citu, pirmās fāzes pētījumi publiskajā reģistrā netiek iekļauti.

[8] ASV klīnisko pētījumu reģistrs: https://clinicaltrials.gov

[9] Laura Dzērve, “Neautorizēta un eksperimentāla? ZVA kliedē maldus par Pfizer-BioNTech vakcīnu”, Delfi, 18.02.2021: https://www.delfi.lv/news/national/politics/neautorizeta-un-eksperimentala-zva-kliede-maldus-par-pfizer-biontech-vakcinu.d?id=52949511

[10] Tirdzniecības atļauja ar nosacījumiem (Conditional Marketing Authorisation): https://www.ema.europa.eu/en/human-regulatory/marketing-authorisation/conditional-marketing-authorisation

[11] Laura Dzērve, “Neautorizēta un eksperimentāla? ZVA kliedē maldus par Pfizer-BioNTech vakcīnu”, Delfi, 18.02.2021: https://www.delfi.lv/news/national/politics/neautorizeta-un-eksperimentala-zva-kliede-maldus-par-pfizer-biontech-vakcinu.d?id=52949511

[12] “Emergency Use Designation of COVID-19 Candidate Vaccines: Ethical Considerations for Current and Future COVID-19 Placebo-Controlled Vaccine Trials and Trial Unblinding”, PVO: https://apps.who.int/iris/bitstream/handle/10665/337940/WHO-2019-nCoV-Policy_Brief-EUD_placebo-controlled_vaccine_trials-2020.1-eng.pdf

[13] “Emergency Use Designation of COVID-19 Candidate Vaccines: Ethical Considerations for Current and Future COVID-19 Placebo-Controlled Vaccine Trials and Trial Unblinding”, PVO: https://apps.who.int/iris/bitstream/handle/10665/337940/WHO-2019-nCoV-Policy_Brief-EUD_placebo-controlled_vaccine_trials-2020.1-eng.pdf

[14] Luis Martinez, “Will the military make the COVID-19 vaccine mandatory?”, ABC News, 07.07.2021: https://abcnews.go.com/Politics/military-make-covid-19-vaccine-mandatory/story?id=78689440

[15] Fact Sheet for Recipients and Caregivers, Emergency Use Authorization of the Pfizer-BioNTech COVID-19 Vaccine to Prevent Coronavirus Disease 2019, 25.06.2021: https://www.fda.gov/media/144414/download

[16] Zāļu apraksts latviešu valodā Janssen (Johnson & Johnson) vakcīnai: https://www.ema.europa.eu/en/documents/product-information/covid-19-vaccine-janssen-epar-product-information_lv.pdf

[17] Zāļu apraksts latviešu valodā Vaxzevria, AstraZeneca jeb Oksfordas vakcīnai: https://www.ema.europa.eu/en/documents/product-information/vaxzevria-previously-covid-19-vaccine-astrazeneca-epar-product-information_lv.pdf

[18] Zāļu apraksts latviešu valodā Moderna vakcīnai: https://ec.europa.eu/health/documents/community-register/2021/20210106150575/anx_150575_lv.pdf

[19] Zāļu apraksts latviešu valodā: Comirnaty (Pfizer-BioNTech) vakcīnai: https://www.ema.europa.eu/en/documents/product-information/comirnaty-epar-product-information_lv.pdf

[20] SPKC, “Kas zināms par esošajām vakcīnām”: https://www.spkc.gov.lv/lv/kas-zinams-par-esosajam-vakcinam

[21] VAC31518COV3001, Janssen vakcīnas pētījums ASV klīnisko pētījumu reģistrā: https://clinicaltrials.gov/ct2/show/NCT04505722

[22] Pētījums D8110C00001, kurā pārbauda Vaxzevria (AstraZeneca) vakcīnas efektivitāti un drošumu gados vecākiem cilvēkiem, noslēgsies 2023. gada februārī: https://clinicaltrials.gov/ct2/show/NCT04516746

[23] Pētījums mRNA- 1273-P301, kurā pārbauda Moderna ražotās vakcīnas efektivitāti un drošumu, noslēgsies 2022. gada oktobrī: https://clinicaltrials.gov/ct2/show/NCT04470427

[24] Pētījums “Comirnaty” (Pfizer-BioNTech) vakcīnas efektivitātei un drošumam noslēgsies 2023. gada maijā: https://clinicaltrials.gov/ct2/show/NCT04368728

[25] Jerome Amir Singh, Ross E G Upshur, “The granting of emergency use designation to COVID-19 candidate vaccines: implications for COVID-19 vaccine trials”, The Lancet, Infectious Diseases, VOLUME 21, ISSUE 4, E103-E109, APRIL 01, 2021: https://www.thelancet.com/journals/laninf/article/PIIS1473-3099(20)30923-3/fulltext

[26] “Viens vai daži no miljona – Pavļuts par to, cik cilvēki nedrīkst vakcinēties veselības stāvokļa dēļ”, Delfi, 10.07.2021: https://www.delfi.lv/delfi-tv-ar-jani-domburu/raksti/viens-vai-dazi-no-miljona-pavluts-par-to-cik-cilveki-nedrikst-vakcineties-veselibas-stavokla-del.d?id=53375761

[27] Jan Jekielek, “Victor Davis Hanson on the Assault on Meritocracy, Politicization of the Virus, and the ‘Platonic Noble Lie’”, The Epoch Times: https://www.theepochtimes.com/exclusive-victor-davis-hanson-on-the-assault-on-meritocracy-politicization-of-the-virus-and-the-platonic-noble-lie_3875843.html

[28] Robert Malone, “Bioethics of Experimental COVID Vaccine Deployment under EUA: It’s time we stop and look at what’s going down”, TrialSite News: https://trialsitenews.com/bioethics-of-experimental-covid-vaccine-deployment-under-eua-its-time-we-stop-and-look-at-whats-going-down/

[29] Sabīne Bērziņa, “Covid-19 vakcīna nav gēnu terapija”, Re:Baltica: https://rebaltica.lv/2021/03/covid-19-vakcina-nav-genu-terapija/

[30] Abu Abed, “Gene Therapy Avenues and COVID-19 Vaccines”, Genes & Immunity, 22, 120–124 (2021): https://doi.org/10.1038/s41435-021-00136-6

[31]https://www.sec.gov/Archives/edgar/data/1776985/000119312519241112/d635330df1.htm

[32]https://www.sec.gov/Archives/edgar/data/1682852/000168285220000017/mrna-20200630.htm

[33] Piemērs no ES klīnisko pētījumu reģistra, Pfizer-BioNTech vakcīna kādā pētījumā Vācijā tiek atzīmēta kā nepiederīga gēnu terapijas produktu klasei, skatīt punktu D.3.11.3.2: https://www.clinicaltrialsregister.eu/ctr-search/trial/2020-002641-42/DE

[34] Abu Abed, “Gene Therapy Avenues and COVID-19 Vaccines”, Genes & Immunity, 22, 120–124 (2021): https://doi.org/10.1038/s41435-021-00136-6

[35] Juris Jurāns, “Vēstures stunda Gobzema izpratnē: Nirnbergas kodekss un Dāvida zvaigzne”, TVNET: https://www.tvnet.lv/7281342/vestures-stunda-gobzema-izpratne-nirnbergas-kodekss-un-davida-zvaigzne

[36] New York Times Coronavirus Vaccine Tracker: https://www.nytimes.com/interactive/2020/science/coronavirus-vaccine-tracker.html

[37] Alice Park, “The Story Behind the First AIDS Drug”, TIME: https://time.com/4705809/first-aids-drug-azt/

[38] Pirmo AIDS zāļu izstrādes vēsture Vikipēdijā: https://en.wikipedia.org/wiki/Zidovudine#History

[39] Zāļu apraksts latviešu valodā Janssen (Johnson & Johnson) vakcīnai: https://www.ema.europa.eu/en/documents/product-information/covid-19-vaccine-janssen-epar-product-information_lv.pdf

[40] VAC31518COV3001, Janssen vakcīnas pētījums ASV klīnisko pētījumu reģistrā: https://clinicaltrials.gov/ct2/show/NCT04505722

[41] Zane Mače, “Medmāsa ar 52 gadu darba pieredzi vakcinēties nesteidz. Kāpēc ir skepse un mīti par Covid-19 vakcīnām?”, Latvijas Radio “Atvērtie faili”: https://www.lsm.lv/raksts/zinas/zinu-analize/medmasa-ar-52-gadu-darba-pieredzi-vakcineties-nesteidz-kapec-ir-skepse-un-miti-par-covid-19-vakcinam.a390366/

[42] Baiba Rudevska, “Nav nekāda juridiska pamata ieviest līdz galam nepārbaudītu vakcīnu lietošanas obligātumu”, 08.07.2021: https://www.pietiek.com/raksti/nav_nekada_juridiska_pamata_ieviest_lidz_galam_neparbauditu_vakcinu_lietosanas_obligatumu/

[43] Jūlija Stepaņenko, “Ķeriet meli aiz astes – Pavļuta meli nekad nav bijuši tik redzami”, 09.07.2021: https://www.pietiek.com/raksti/keriet_meli_aiz_astes_-_pavluta_meli_nekad_nav_bijusi_tik_redzami/

[44] Mārtiņš Eikens, “Vai sabiedrība ir pamanījusi likumu, kas regulē zāļu reklamēšanu”: https://www.pietiek.com/raksti/vai_sabiedriba_ir_pamanijusi_likumu,_kas_regule_zalu_reklamesanu

Aborti un bēres Japānas reliģijā

Aborts kristīgajā izpratnē ir nedzimuša cilvēka noslepkavošana. Modernā ateistiskā doma mēģina aizstāvēt cinisko nostāju, ka aborts ir viens no paņēmieniem, kā regulēt dzimstību un “plānot ģimeni” tā saukto “reproduktīvo tiesību” ietvaros. To mēdz saukt arī par “veselības pakalpojumu”. Feministiskā kustība “Par izvēli” sludina, ka ieņemtais bērns ir “sievietes ķermeņa daļa” un nekas vairāk. Bet kā ir ar mākslīgo abortu Japānā?

Japānā abortētu vai mirušu piedzimušu mazuli un tā zaudēšanu sauc par mizuko. Mizuko ir sāpīgs notikums. Nereti mākslīgais aborts ir dažādu ārēju apstākļu uzspiesta traģēdija. Daļa sabiedrības domā, ka abortu skaita straujais pieaugums 20. gadsimta otrajā pusē ir saistīts ar seksa industrijas attīstību, morālo vērtību devalvāciju vai vienkārši izlaidību. Socioloģiskie pētījumi šīs nostājas pilnībā neapstiprina. Iemesli parasti ir citi, to ir daudz, bet tas ir cits stāsts. Tikmēr mākslīgais aborts atstāj dziļas rētas sievietes dvēselē un bieži neliek tai mieru daudzus gadus. Ko darīt? Mūsdienu japāņu sievietes mierinājumu meklē īpašos tempļa rituālos, kurus dēvē par mizuko kuijō (mizuko kuyō).

Lai izprastu japānietes dvēseli, jābūt zināšanām par japāņu reliģiju. Japāņu vecākā paaudze tic, ka pat koki un zāle ir apveltīti ar dvēseli, ko sauc par kami. Tad, kad viņu šīssaules eksistence būs beigusies, koki un zāle turpinās pastāvēt citā dimensijā. Turklāt tālākās eksistences uzdevums būs iegūt Budas līdzību. Kristietībā ir līdzīgs koncepts – teoze jeb “Dieva līdzības iegūšana” vai “dievišķošanās”, taču kristietībā šis process notiek dzīves laikā un tas attiecas tikai uz cilvēkiem. Japānas budisma un vietējās senreliģijas – šintoisma savienojums māca, ka ne tikai koki un zāle, bet arī kalni un upes ir dzīvi un nes sevī spēju laika gaitā iegūt Budas līdzību. Pat cilvēka radītām lietām – no lellēm līdz šujamadatām – ir dvēsele, un ne velti adatas, kas ražošanas procesā izbrāķētas kā nederīgas, tiek ar īpašu ceremoniju apbedītas, it kā tās būtu bijušas dzīvas. Tas pats notiek ar nolietotām lellēm. Lelles kopš senatnes uzskatīja par dzīvām būtnēm – par gara mājokli. Tās bija nevis spēļlietas, bet drīzāk bērnu sargātājas no ļauniem gariem. Šī tradīcija parādījās – liecina vēsture – laika posmā ap otrās tūkstošgades sākumu.

Viduslaikos Japānā bēru rituāli nepastāvēja. Zināms, ka 7.–8. gadsimtā parastie japāņi savus mirušos izmeta uz ceļiem, bet aristokrāti apglabāja bez īpašas aizgājēja piemiņas un kapavietu aizmirsa. 13.–14. gadsimtā no Ķīnas caur Koreju ienākušais budisms pārņēma šo eksistences nekopto lauku, proti, nāvi un pēcnāves redzējumu. Pagāja vēl divi gadu simti, līdz budisma elementi iesakņojās un kļuva par to šintoisma un budisma sinkrētismu, kuru Japānā redzam šodien.

“Bēru budisms” (sōshiki bukkyō) nenozīmē, ka ar visiem mirušajiem apietas vienādi, kā tas ierasts pie mums. Mizuko tam ir labs piemērs. Mizuko ietilpst visi bērni, kas pametuši šo pasauli vecumā līdz 7 gadiem. Mizuko ir dzemdībās mirušie vai mātes miesās mirušie, kā arī spontānā abortā zaudētie un mākslīgi abortētie. Bērniem arī ir gars, taču attiecības ar viņiem ir citādākas. Bērniem parasti neiekopa kapus, par viņiem publiski neatcerējās mirušo pieminēšanas reizēs, arī pats apbedīšanas rituāls bija atšķirīgs. Tikai atsevišķās vietās Japānā bija īpaši bērnu kapi, kurus sauc par kobaka. Cituviet mirušā bērna mutē vai zārciņā ielika sardīni kā aicinājumu nevis sasniegt Budas līdzību citā saulē, bet piedzimt vēlreiz šajā.

Bērna bērēs neaicināja budistu priesteri, kā tas notiek ar pieaugušajiem. Apbedīšanas ceremoniju uzņemās īpaša ciema biedrība. Ārējās atšķirības bēru norisē atspoguļoja atšķirības japāņu reliģiskajā antropoloģijā. Normāla, pieauguša cilvēka gars ir uenrei. Tam ir pēcnācēji, kas viņu pieminēs pēc nāves un izpildīs rituālus par godu aizgājušajam tēvam, mātei, vectēvam vai vecāmātei. Savukārt mirušo gari ir savu pēcteču aizsargi pret ļauniem gariem un nelaimju nesējiem.

Pavisam kas cits ir muenrei. Tie ir “gari bez radiem” jeb “gari bez attiecībām”. Tos nav, kam atcerēties, par viņiem nenes upurus un nepilda ceremonijas. Tie ir nelaikā mirušie – tādi kā karavīri un tie, kas gājuši bojā jauni, dzīvi neizbaudījuši un pēcnācējus pasaulē nelaiduši. Uzskatīja, ka viņu gari klīst apkārt, riebjot dzīvajiem un darot tiem ļaunu. Bet ar mizuko ir citādi.

Mūsdienās mizuko piemiņas rituāli norisinās pavasara un rudens saulgriežos, un tie notiek budistu tempļos. Tas ir laiks, kad japāņi tradicionāli apmeklē savu senču kapus. Aizvien vairāk budistu tempļu rīko šos piemiņas rituālus mizuko un būvē Džizō (“zemes dzemdes”) pieminekļus, kas simbolizē mizuko. Sievietes, kas piedzīvojušas “mizuko nelaimi” – sauksim to tā –, piedalās rituālos, apmeklē Džizō pieminekļus un stāsta, ka tas atvieglinot sirdi. Sirds smagumam ir ne tikai emocionāls, tam varbūt ir arī garīgs raksturs. Taču japāņa un japānietes mentalitātes īpatnības nosaka arī vēstures mantojums, kas ieguļas dvēselē kā savdabīgs pasaules un sevis redzējums.

Mākslīgo abortu parādība Japānā nav jauna. Edo periodā, 16.–19. gadsimtā, abortu sērgu izraisīja Japānas nereti sūrie vēsturiski ekonomiskie apstākļi. Japāņu pētnieki ir secinājuši, ka Japānas sabiedrība tolaik mākslīgos abortus attaisnoja, īpaši, ja tos diktēja nabadzība vai citi ārkārtēji, cilvēka dzīvību apdraudoši apstākļi. Smagi ekonomiskie apstākļi brīžiem noveda pat pie masveida bērnu nogalināšanas – infanticīda (mabiki).

Mūsdienu japāniete vairs nedzīvo šādos apstākļos, un parastais skaidrojums abortam ir nevēlēšanās pazemināt ierasto dzīves kvalitāti, kas Japānā par spīti ilgstošai ekonomiskai stagnācijai kolektīvā līmenī joprojām ir augsta. Tiesa, nereti šī individuālās dzīves kvalitātes uzturēšana prasa no eiropiešu skatpunkta pārcilvēciski garas darba stundas, kuras neplānota grūtniecība var apdraudēt. Savukārt Edo perioda ciema iedzīvotāja dzīve norisinājās visa ciema acu priekšā. Grūtniecību profesionālas acis sazīmēja ātri, un tā momentā kļuva par kopienas tenku priekšmetu. Arī mākslīgais aborts nebija noslēpums: to veica pieredzējusi un visiem zināma sieviete, taču šī operācija tolaik apdraudēja grūtnieces dzīvību. Lielā mērā šis notikums bija visas ģimenes atbildība un arī visas kopienas morālā atbalsta vai tā trūkuma jautājums. Taču mūsdienās viss notiek individuāli – no lēmuma pieņemšanas līdz nodoma īstenošanai. Arī morālā atbildība ir kļuvusi individuāla. Tas sirdsapziņas nastu padara daudz smagāku. Sirdsapziņas nastu mūsdienu Japānā joprojām uztver ļoti nopietni – ne viens vien augsta ranga japānis ir atņēmis sev dzīvību, nespējot sadzīvot ar sirdsapziņas pārmetumiem, kas radušies, pieviļot tuvākos un sev pakļautos vai savā atbildības laukā piedzīvojot kādu misēkli vai neveiksmi.

Kā japāņu tradicionālā doma redzēja bērna ienākšanu pasaulē? Japāņu pētnieki to skaidro šādi. Bērnus sūta gari – kami. Ja bērns šajā pasaulē kaut kāda iemesla dēļ nav pieņemts, proti, viņš mirst vai iet bojā mākslīgajā abortā pirms piedzimšanas, tad viņš atgriežas garu pasaulē, lai piedzimtu vēlreiz – tad, kad apstākļi būs mainījušies. Tādēļ budistu priesteri mizuko bērēs nepiedalījās, jo viņi ir tur, kur cilvēks ir dzimis, dzīvojis un aicināts līdzināties Budam, lai kopā ar viņu ieietu nebūtībā – nirvānā. Gar maziem bērniem budismam nav daļas. Tāda savulaik bija tradīcija, taču mūsdienu japāņi jau domā citādi. Šodien bērnu garīgo būtību pielīdzina pieaugušā būtībai un no tā izriet attiecīga rituālā uzvedība. Pirms aplūkot mūsdienu situāciju, jāmin daži vārdi arī par reliģiskās antropoloģijas kontekstu – par dzīvniekiem.

Uzmanīgs lasītājs droši vien aizdomāsies: kā ir ar dzīvniekiem – tiem, kurus cilvēki lieto uzturā? Kā ir ar zivīm, vaļiem un citām jūras būtnēm? Vai arī tie ir apveltīti ar garu? Jā – un tāpēc arī dzīvniekus apbērē. Tiek noturētas piemiņas ceremonijas – īpaši par tiem dzīvniekiem, kas ir sevišķā veidā pakalpojuši cilvēkiem. Piemēram, ir ierasts noturēt piemiņas ceremonijas par godu bitēm, kuras gājušas bojā Āzijas sirseņu uzlidojumos. Vispārīgi piemiņas rituāli budistu priestera vadībā notiek arī par dzīvniekiem, kas kalpojuši visai cilvēcei. Piemiņas torņus būvē kā memoriālus savu dzīvību upurējušajām dzīvajām būtnēm. Kōja kalns ir pazīstamākā vieta, kur atrodami šāda tipa monumenti. Turpretī mūsdienu civilizācija dzīvniekus ir pārvērtusi par gaļas avotu – par anonīmu biomasu, ar kuru apietas bez ceremonijām. Taču arī dzīvnieki grib dzīvot un mirstot viņi iznes upuri par mums – cilvēkiem.

Japānā nekas no tās kultūras un īpaši reliģiskās savdabības nepazūd bez pēdām. Tā ir arī ar pietāti pret dzīvnieka garīgo būtību. Mūsdienu pilsētu iedzīvotāji iegādājas mājas mīļdzīvniekus. Tradicionālajā valodā tāda jēdziena nav. Japāņi ir pielāgojuši angļu “pet” savai valodai, saucot pilsētu dzīvokļos mītošos dzīvniekus par “petto”. Arī tiem pienākas attiecīga bēru ceremonija, kapa vieta pēc kremācijas, aizlūgumi budistu priestera vadībā un ikgadīgas pieminēšanas, jo arī mīļdzīvnieki iemantos Budas līdzību.

Līdzīgi mūsdienās arī mirušiem maziem bērniem ir ierādīta vieta garīgajā kosmosā, taču ar vienu niansi. Budistu pēcnāves tradīcija aizgājējam piešķir īpašu pēcnāves vārdu. Pēcnāves vārdu piešķir pēc analoģijas ar jaundzimušo mūsu pasaulē. Kristīgajā, jūdaisma un islāma, kā arī hinduisma tradīcijā vārdi ir teofori, proti, tādi, kas satur Dieva vārdu, Viņa atribūtu vai kādu saikni ar Dievu. Kristīgā tradīcija kā personvārdus lieto arī tos, kurus Dievs pagātnē īpaši aicinājis savā kalpībā, piemēram, seno laiku un viduslaiku svētos. Ar to jaundzimušais kļūst par Dieva bērnu un atrodas Viņa īpašā apredzībā. Bet tā ir tradīcija. Mūsdienu latvieši, tieši pretēji, saviem bērniem par vārdu izvēlas tīkamus skaņu savirknējumus, kuriem nav nekādas nozīmes, it kā viņu bērni būtu tukši trauki. Mirušam japānim budistu vārdu dod sakarā ar viņa pāriešanu citā eksistences sfērā. Ja viņu sauks dzīves laika vārdā, viņš vairs neatsauksies. Tāds ir sadzīviskais šīs tradīcijas skaidrojums, taču patiesībā jaunais vārds ietver aizgājēja dzīves sasniegumus un iezīmē viņa pēcnāves ceļu uz Budas līdzību.

Bet kā dot vārdu mizuko, ja tā nesējs nav gājis šīs pasaules ceļus un nav līdzinājies Budas Gautamas dzīves gaitām? Un vēl – tautā uzskata, ka abortētā dzīvība pievienosies tiem neapmierinātajiem gariem, kas klīst apkārt, nesdami nelaimes un traģēdijas. Vēl vairāk – ja aborts ir bijis mākslīgs, tad ir skaidrs, kurš ir vainīgais un kuram pienākas izdzēstās dzīvības lāsts. Mūsdienu Japānā nedzīvi mirušos un abortētos “humanizē”, bet vēl aizvien tiem nav ne šīs pasaules vārda, ne pēcnāves budista vārda, ne skaidras identitātes. Viņu vārdus nepiemin dzimtas tempļos, bet īpašās aizlūgšanas vietās. Ja tomēr mizuko piešķir vārdu, tad tā vieta ir nevis uz mājas piemiņas plauktiņa, ko sauc par butsudan jeb “Budas altāri” un uz kura atrodas mirušo ģimenes locekļu piemiņas tāfelītes, bet gan zem tā.

Taču mākslīgais aborts lielākoties paliek tikai pašas mātes vai ģimenes noslēpums. Šis noslēpums ir bez vārda. Ja Edo laikmeta ciems dalījās sāpēs pēc notikušā, tad tagad tā ir tikai atsevišķā indivīda sāpe. Tieši tāpēc Japānā vairojas tempļi un īpašas ceremonijas, kas saistītas ar mizuko. Budistu tempļos mūsdienās ir aizvien vairāk nedzimušo bērnu “kapsētu”. Tās ir rindas ar mazām akmens figūrām, kas nereti tērptas bērnu drēbēs, lai pieminētu nedzimušos. Mazas rotaļlietas un augļi stāv aiz tempļu vitrīnām ar miniatūrām statujām, kuru nolūks ir nomierināt mātes negribēto.

Tikmēr japāņu prese prāto par to, kurā gadā nomirs pēdējais japānis, jo “uzlecošās saules zeme”, līdzīgi kā Latvija, ir visstraujāk izmirstošā valsts pasaulē.

Literatūra:

Bardwell Smith, Buddhism and Abortion in Contemporary Japan: Mizuko Kuyo and the Confrontation with Death, Albany, New York: Suny Press, 1992.

Bardwell Smith, “Buddhism and Abortion in Contemporary Japan: Mizuko Kuyo and the Confrontation With Death”, Japanese Journal of Religious Studies, 15(1), 1988, pp. 3–24.

Elizabet Kenney, “Pet Funerals and Animal Graves in Japan”, https://www.tandfonline.com/author/Kenney%2C+Elizabeth

Ģimenes gājiens Viļņā

Kādas muļķības! Kas tām ģimenēm uzbrūk? – rausta plecus un ķiķina lielākā daļa mana “sociālā burbuļa”. Tā mērenākā. Bet pārējie sāk aktīvi rīkoties: organizē šausmināšanos, nosodīšanu, dezinformēšanu un ņirgāšanos par organizatoriem, atbalstītājiem un potenciālajiem dalībniekiem. Viņi ceļ gaismā (vai izdomā) visu, ko vien var atrast un kam varētu piesiet neglītumu (no kāda uzvedības bērnudārzā līdz attiecībām ar sievu un vecāku vai vecvecāku biogrāfijām). Nekautrējas iedarbināt arī progresīvo seju analīzes metodi, pētot fotogrāfijas. Nopietni – šeit es nepārspīlēju. 5. maijā ilggadējais influenceris Andrjus Užkalnis vadošajā ziņu portālā Delfi rakstīja: “Atvieglināts galvas saturs, raugoties marša dalībnieku fotogrāfijās, diemžēl visbiežāk izpaužas tieši sejas vaibstos un mīmikā. Sasniedzot 30 gadu vecumu, katrs cilvēks pats atbild par savu sejas izteiksmi. Ja tavā sejā ir ieskābušas substances pazīmes, ja acis izstaro tukšumu un cieši sakniebtas lūpas rāda apslēptu agresiju un dziļu neapmierinātību ar sevi, tad tās tieši izriet no domām un noskaņojuma, ar kuru esi izvēlējies dzīvot.” Lai marša dalībniekus kompromitētu, dalībnieku vietā sacer “viņu himnas”.

Piemēram, tu neatbalsti “iespēju pasi” vai premjeres asprātības tev šķiet neveiklas? Ai, ai, zemāk vairs nav, kur krist, bet es tevi uzskatīju par tik gudru, gandrīz savējo!… Kur tālāk? Iesi teikt runu “ģimeņu maršā”! Bet tajā maršā taču dedzina gejus, sit sievas un bērnus! Ar naidā atplestām rīklēm un kociņiem degunā (atsauce uz vienu protestētāju pret bērnu testēšanu, kura iebāza degunā vates kociņus un acumirklī kļuva par testēšanas entuziastu ņirgāšanās mērķi)! Tādas ir šo tradicionālistu tradīcijas!

Tā cilvēki, kuriem nav nekā kopīga ne ar ģimenēm, ne maršiem, tiek mudināti raudzīties uz šo sarīkojumu un just pret to nepatiku. Pārbaudīju: nē, neviens tur nedzied slavas dziesmas vardarbībai pret gejiem, sievietēm vai bērniem un arī zem svešām gultām sveci turēt netaisās. Kūdīšanas tehnikas ir primitīvas. Nav un nekad nav bijis ne brīvs, ne domājošs tāds cilvēks, kurš raugās pār plecu, gaida atļauju un pēc komandas zviedz norādītajā virzienā – tāds, kurš, kūkumu uzmetis, aplaudē savai priekšniecībai, šņākdams ausī arī tev, lai loki muguru.

Pirms pieciem vai desmit gadiem “ģimenes aizstāvības” retorika izbrīnīja un smīdināja arī mani. Taču ne tāpēc, ka kāda priekšniecība man rādīja virzienu ar pirkstu, bet tāpēc, ka vietējās politiskās reālijas bija pavisam citas. Trauksme šķita mākslīgi sacelta – bez reāla pamata. Patiešām, kā tad vienu cilvēku heteroseksualitātei uzbrūk citu cilvēku homoseksualitāte, vienai mājsaimniecībai – kāda cita vai atteikšanās no tās, vienai laulībai – citu partnerība vai vienkārši zināšana, ka “mēdz būt arī tā”? Tieši šī “aizstāvības” mobilizācija man tolaik šķita daudz līdzīgāka uzbrukumam un vienīgā pieklājīgā uzvedība – viennozīmīgi aizstāvēt (jebkādu) personas privātumu no valsts, sabiedrības vai kopienas iejaukšanās un kontroles ar vārdiem “nav jūsu darīšana”. Varat nepiekrist, varat nesaprast, jums var nepatikt, bet nepiesienieties, neapvainojiet, institucionāli nesprediķojiet un neuzbrūciet.

Šodien mana motivācija un nostāja, raugoties uz personas un valsts attiecībām, nav mainījusies. Taču publiskās telpas režīms un situācija ir pavisam citādāka. Tagad “ģimenes aizstāvju” retorika vairs neizklausās smieklīgi – pat ja tā formulēta neprecīzi, neeleganti un negraciozi, pat ja starp tiem, kuri to izsaka, sastopami ne pārāk izglītoti, emocionāli nesavaldīgi vai vēl citā ziņā antipātiski subjekti. Salīdzinot viņiem parasti piedēvēto “dusmu” līmeni ar to labdabīgumu un tuvākmīlestību, ko iedomājas izstarojam tā sabiedrības daļa, kura nosoda un nicina “dusmīgos”, pat dusmīgākie no “ģimenes aizstāvjiem” liekas mīlīgi kā kaķēni. Ir parādījušās reālas briesmas personas tiesībām (pat tiesībām uz savu ķermeni – šeit es runāju par de facto aizvien vairāk redzamo prasību arī bērniem vakcinēties pret koronu), uzskatu brīvībai, dzīvošanai atbilstoši savai pārliecībai kopā ar citiem sev līdzīgiem un privātās dzīves (tātad arī ģimenes) neaizskaramībai. Tas nozīmē – briesmas arī pašai demokrātijai. Tikai šobrīd šīs briesmas rada nevis homofobi, seksisti vai tradicionālisti un nevis LGBT, bet gan ar “vienlīdzīgu tiesību”, LGBT un feminisma kārti manipulējoša ļoti īpaša – kontrolētas sabiedrības izveides un attīstības – platforma, nevalstiskais sektors un eirobirokrāti, kuri aizstāv savas pragmatiskās intereses.

“Ģimeņu aizstāvji” reāli aizstāvas nevis pret gejiem (lai arī reizēm, neveikli izsakoties, tā izklausās), bet gan no pieaugošām politiskām iniciatīvām norādīt, kā uzvesties mājās, kam strādāt garāžā, kam mazgāt traukus, kā veidot attiecības, kā audzināt bērnus, kādas rotaļlietas pirkt un kādas spēles spēlēt, kā viņus ģērbt, kādas grāmatiņas lasīt, kā vērtēt to, kas izlasīts, kā sazināties darbā, pagalmā vai tikšanās reizē. “Ģimeņu aizstāvji” aizstāvas pret uzbāzīgiem pedagogiem, sociālajiem darbiniekiem, nevalstībnieku, dienestu, padomju, centru, fondu un kaimiņu skatiem. Viņi aizstāvas pret aizdomām, sūdzībām, “dzimumaudzināšanas” stundām, ideoloģizētām absurdām apmācībām un kursiem, pret anketām “atpazīsti vardabību” (Domā, ka jums viss ir labi? Padomā vēlreiz!) – pret kūdīšanu, izsekošanu, pārbaudīšanu un pienākumu taisnoties. Viņi aizstāvas pret situāciju, kad jūsu dzīvi labāk pārzina kolēģi, garāmgājēji, kaimiņi, skolotāji, nevalstisko organizāciju darbinieki, policija un valsts – tikai ne jūs paši. Nē, jums nav kompetences, nē, jūs neesat eksperti, nē, jums nevar uzticēties, nē, jūs esat pārāk lieli muļķi un tumsoņas. Jūs ir jāizglīto un jūs ir jāpāraudzina! Pilsoņu tumsonības un muļķības tēma, starp citu, šogad dominē plašsaziņas līdzekļos. Tā ir kļuvusi par valdības un to atbalstošā izglītotā slāņa labo toni. Apelējot pie šīs pilsoņu muļķības, drastiski ir ierobežotas iespējas rīkot referendumu. Ir notikusi atteikšanās no tiešajām pilsētas mēru vēlēšanām. Ir redzami centieni atteikties arī no iespējas tieši vēlēt Seima locekļus, atstājot tikai izvēli pēc partiju sarakstiem.

Viņi aizstāvas nevis tāpēc, lai neierobežoti lietotu varu. Neviens ne reizi nav stāvējis protestā ar tādu lozungu, bet progresīvā sabiedrības daļa nepārstāj ad nauseam atkārtot, ka tieši sievu un bērnu sišana ir īstais un vienīgais iemesls, lai nepiekristu Stambulas konvencijai. Viņi aizstāvas, lai atbrīvotos no šī jaunā labā toņa, kas visus a priori apsūdz vardarbībā un fobijās, preventīvi uzrīda ekspertus un mūžam nomodā esošas virtuālās vai nevirtuālās patruļas. Viņi aizstāvas no nelūgtiem konsultantiem, kuri visus, izņemot sevi, uzskata par “baru”, kuram vajadzīga stingra uzraudzība. Viņi aizstāvas pret pūlēm rūpēties par citu pilsoņu domāšanu, iedarbinot veselu birokrātisko aparātu tās mainīšanai. Sākot jau ar to nelaimīgo konvenciju! Nē, tā nepavisam nav “pret vardarbību”. Tā nesamazinās vardarbību, tā palielinās propagandu, bailes, satraukumu, nedrošību, kontroli, kā arī radīs darba vietas nevienam nevajadzīgiem “speciālistiem”. Par to jau daudz ir ticis runāts, bet ne reizi netika atbildēts citādi, kā vien no jauna palaižot nodrillēto eirobirokrātu runas ierakstu. Tad lai viņi iet savā maršā! Par jūsu un mūsu (jā, es pati esmu no LGBT) brīvību!

Tā es rakstīju Delfi 11. maijā.

Un 15. maijā viņi atnāca. Pēc oficiāliem datiem, galvaspilsētas Viņģa parkā sapulcējās vismaz 10 000 cilvēku. Neoficiāli, spriežot pēc videoierakstiem, – divas vai trīs reizes vairāk. Nekādu incidentu, nekādas vardarbības, nekādas aklas pūļa trakošanas, kā tika pareģots. Ja neskaita sarīkojuma tiešraidēs youtube kanālā komentāros par “pūli” izlikušos provalstiskos troļļus, kuri kosmiskā ātrumā rakstīja pretīgākās zākas. Ieraudzījuši vecāka gadagājuma cilvēku, viņi ņirgājās par vecumu, ieraudzījuši apaļāku cilvēku – par resnumu, ieraudzījuši sievieti – ka “bāba”, vīrieti – ka “vecis”, nestilīgi apģērbušos – ka “pāķis”, un tādu, kurš neizskatījās kā izkāpis no vitrīnas, – ka “strādā par minimālo algu”. Un tā tālāk. Kā arī izmantoja visu homofobo un seksuālo apvainojumu klāstu. Tā pirmoreiz visa valsts ieguva tieši fiksētu pierādījumu tam, ko vērīgākie jau sen nojauta un par ko bija aizdomas: proti, iespēju pārliecināties, kas ir tie, kuri entos gadus raksta riebīgos anonīmos komentārus zem rakstiem vadošajos portālos, tā teikt, “ceļot vilni”, kā arī – kuri ir tie, kas patiesībā izplata “naida runu”, tīšām rakstot ar gramatiskām kļūdām, imitējot “tumsonīgo sabiedrību”, pret kuru pēc tam var mobilizēt “inteliģences” riebumu. Galu galā, lai atkautos no “hibrīdkara” kareivjiem dīvānos, komentārus nācās slēgt.

Neviena sarīkojuma prasība netika apmierināta. Šo prasību vidū bija aicinājums atcelt no amata veselības ministru Arūnu Dulki un “Brīvības” (Laisvės; patiesībā – “Nebrīvības”, “Antibrīvības”) partijas priekšsēdētāju Aušrini Armonaiti. Valdības pārstāvji pat neuzskatīja par vajadzīgu šo prasību komunicēt tālāk bez ņirgāšanās. 24. maijā stājās spēkā tā saucamā “iespēju pase” (galimybių pasas) – elektronisks vakcinēta pilsoņa kods mobilajā telefonā, kas dod īpašas iespējas: ēst kafejnīcu iekštelpās, apmeklēt kinoteātri vai teātri, rīkot privātus svētkus, ieiet universitātes ēkā… Gluži līdzīgi Ķīnas sociālās apdrošināšanas kartei, bet sniegto “iespēju” saraksts kļūst aizvien garāks. Pase ir jāatjauno ik nedēļu.

10. jūnijā Seima loceklis Mats Maldeikis apvainoja kukuļdošanas mēģinājumā cita Seima locekļa, opozīcijā esošās Darba partijas locekļa Mindauga Puidoka palīgu, un šo (ne palīgu, bet Seima locekli Mindaugu Puidoku) bez kādiem pierādījumiem un uzrādītas apsūdzības viņa kabinetā rupji aizturēja LR Īpašās izmeklēšanas dienests. Tā sagadījās, ka šis Seima loceklis bija viens no nedaudzajiem, kuri atklāti atbalstīja “ģimeņu maršu” un bija skeptisks par “iespēju pasi”, savukārt Mats Maldeikis – viens no daudzajiem “tumsonīgā pūļa” nosodītājiem un “iespēju pases” entuziastiem. Bet viņa māte – eiroparlamentāriete ekonomiste Aušra Maldeikiene pirms tam par “ģimeņu marša” dalībniekiem un atbalstītājiem izteicās izglītotajai sabiedrības daļai ierastā tonī: “Iereibuši, vulgāri, dīvaini un histēriski vīrieši, kuri veidoja absolūto runātāju vairākumu, ir tas, kas man personīgi visvairāk riebjas cilvēkos. Viņi ir dusmīgi, truli un šausmīgi tālu no jebkādas augstākas kultūras sfēras.”

Tā viss sakrīt, soli pa solim. Tāda tagad Lietuvā ir tumsa, tāda – gaisma. Bez pustoņiem, bez ēnām. Spriedze pieaug. Protesti turpinās.

No lietuviešu valodas tulkojusi Regīna Kvašīte.

Tautas nobalsošana par Satversmes 110. panta grozījumiem. Likumprojekts un tā anotācija

Šā gada 16. jūlijā “Latvijas vīru biedrība” (kā iniciatīvas grupa) Centrālajai vēlēšanu komisijai (turpmāk – CVK) iesniedza iesniegumu par parakstu vākšanas uzsākšanu Latvijas Republikas Satversmes 110. panta grozījumu projektam. Kopā ar iesniegumu tika iesniegts pilnīgi izstrādāts Satversmes 110. panta grozījumu projekts (turpmāk – likumprojekts vai Satversmes grozījumu projekts) un tā anotācija. Telos.lv ir nolēmis publicēt gan likumprojektu, gan tā anotāciju, lai katram sniegtu iespēju iepazīties ar šiem dokumentiem. Taču, pirms pievērsties to lasīšanai, būtu vērts ieskatīties gan likumprojekta būtībā, gan tā tālākajā procesuālajā ceļā.

Par ko ir šis likumprojekts:

Likumprojekts paredz veikt vairākus papildinājumus Satversmes 110. pantā, kas ir veltīts tieši laulības, ģimenes, bērnu un vecāku konstitucionālās aizsardzības jautājumiem. Tā kā Satversme ir veidota ļoti lakoniskā valodas stilā, tad arī juridiskās normas ir ļoti īsas un bez jelkādiem papildus precizējumiem. Tomēr pamattiesību jomā šāds lakoniskums ne vienmēr ir vēlams. Šī iemesla dēļ likumdevējs jau 2005. gadā nolēma Satversmes 110. pantā ietvert jēdziena “laulība” skaidrojumu, nosakot, ka “valsts aizsargā un atbalsta laulību – savienību starp vīrieti un sievieti [..]”. Taču jēdzienus “ģimene”, “vecāki”, “bērni” likumdevējs toreiz pat neiedomājās precizēt, jo to vispārpieņemtā izpratne un juridiskais skaidrojums (kas atrodams Latvijas tiesību sistēmā) bija (un joprojām ir) nepārprotami skaidrs. Pavisam drīz – tikai pēc nieka 15 gadiem – jēdziens “ģimene” pēkšņi un negaidīti piedzīvoja būtisku tā izpratnes maiņu. Nē, ne jau likumdevējs grozīja Satversmes 110. pantu, tajā iekļaujot citādāku ģimenes jēdziena izpratni. Tā bija Satversmes tiesa (turpmāk – ST), kura savā 2020. gada 12. novembra spriedumā lietā Nr. 2019-33-01 Satversmes 110. pantā “ielasīja” šādu – pavisam citādāku – jēdziena “ģimene” izpratni: “Ģimene ir sociāla institūcija, kas balstās uz sociālajā realitātē konstatējamām ciešām personiskām saitēm, kuru pamatā ir sapratne un cieņa. [..] Ciešu personisku saišu pastāvēšana starp personām izriet no to noslēgtās laulības vai radniecības fakta, tomēr sociālajā realitātē ciešas personiskas saites rodas arī citos veidos, piemēram, faktiskās kopdzīves rezultātā”. Tādēļ ST nosprieda, ka Satversmes 110. pantā esošais ģimenes jēdziens sevī ietver arī “viendzimuma partneru ģimenes”. Šo skaidrojumu ST tālāk apstiprināja savā 2021. gada 8. aprīļa spriedumā lietā Nr. 2020-34-03. Kā redzams, ST faktiski ir grozījusi Satversmes 110. pantā esošo ģimenes jēdzienu, tādējādi piesavinoties likumdevēja funkcijas. Tieši tā, jo viena lieta ir interpretēt tiesību normu (Satversmes 110. pantu), bet pavisam cita lieta ir faktiski grozīt šo normu, radot jaunu tiesību normu. ST kompetence aprobežojas tikai ar interpretāciju; savukārt tiesību normu (jo sevišķi – Satversmes tiesību normu) grozīšana ir vienīgi likumdevēja kompetencē. Likumdevējs Latvijā ir Saeima un tauta (sk. Satversmes 2. un 64. pantu). Kā redzams, tieši tauta šoreiz ir tā, kura Satversmē noteiktajā kārtībā var grozīt Satversmes 110. pantu, precizējot tajā esošo “ģimenes” jēdzienu tā, ka tas saskan ar Latvijas tiesību sistēmu. Faktiski šeit runa ir par ST pieļautās kļūdas konstitucionālu labošanu.

Likumprojektā tiek piedāvāts iekļaut Satversmes 110. pantā šādu ģimenes jēdziena precizējošu skaidrojumu: “Valsts aizsargā un atbalsta [..] ģimeni, kuras pamatā ir laulība, asinsradniecība vai adopcija”, nevis sociālā realitāte, kurā var sastapt jebko.

Nākamais papildinājums attiecas uz bērna tiesībām, tajās iekļaujot skaidru norādi uz bērna tiesībām augt ģimenē, kuras pamats ir māte – sieviete un tēvs – vīrietis. Šādi tuvākajā nākotnē varētu pasargāt Latvijas bērnus no “sociālā realitātē” sastopamiem bērnu “vecākiem” – divām vai vairākām mātēm (bet neviena tēva); diviem vai vairākiem tēviem (un nevienas mātes); vecākiem Nr. 1, 2, 3 utt. Jāatzīmē, ka šobrīd Satversmes 110. pantā termins “vecāki” arī nav skaidrots, tādēļ ilgi nebūs jāgaida, kad ST jēdzienā “vecāki” ielasīs visus un jebkuru, kas sastopami sociālajā realitātē un ar bērnu vai viņa vecāku būs izveidojuši faktiskas attiecības ciešu personisku saišu veidā.

Kā vēl viens jaunums ir Satversmes 110. panta papildināšana ar jaunu teikumu, konstitucionāli nostiprinot vecāku tiesību kodolu, proti: “Valsts aizsargā vecāku tiesības un viņu brīvību nodrošināt bērniem audzināšanu saskaņā ar savu reliģisko un filozofisko pārliecību”. Šī norma ir aizgūta no Latvijai saistošajiem starptautiskajiem līgumiem. Piešķirot šīm vecāku tiesībām un brīvībām konstitucionālu rangu, likumdevējs un tiesas būs spiesti respektēt vecāku kā bērna dabisko aizbildņu tiesības pašiem lemt par sava bērna audzināšanu (ievērojot bērna tiesības).

Un, visbeidzot, Satversmes 110. pantu paredzēts papildināt ar konstitucionāla līmeņa aizsardzības noteikšanu īpašām bērnu un vecāku kategorijām, t.i., kā valsts pozitīvo pienākumu nosakot īpaši palīdzēt arī:

bērnu ar invaliditāti vecākiem, kuri gādā par šiem bērniem (par kuru tiesiskajām un sociāli-ekonomiskajām vajadzībām ļoti bieži tiek aizmirsts);

daudzbērnu ģimenēm (kuru sociāli ekonomiskais stāvoklis bieži netiek ņemts vērā);

mātēm un tēviem, kuri bez otra vecāka gādā par bērniem (jo arī šie vientuļie vecāki netiek pienācīgi atbalstīti no valsts puses).

Svarīgi saprast, ka ar “īpašu palīdzību” jāsaprot ne tikai pabalsti, bet arī tādu tiesisko, ekonomisko un sociālo apstākļu radīšana šīm personu kategorijām, kas tādējādi atvieglotu viņu ikdienas dzīvi, darbu, ienākumu gūšanu un bērnu audzināšanu. Tas jo sevišķi svarīgi ir tagad, kad COVID-19 pandēmijas pasākumu rezultātā šo cilvēku un viņu bērnu stāvoklis ievērojami pasliktinās un turpinās pasliktināties, ja Latvijas tauta nepieprasīs cieņpilnu attieksmi pret sevi no valsts puses.

Kāda ir tālākā juridiskā procedūra:

Kas notiek ar likumprojektu pēc tam, kad tas ir iesniegts CVK? Saskaņā ar likuma “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu” 23. panta ceturto daļu CVK 45 dienu laikā pieņem vienu no šādiem lēmumiem:

reģistrēt Satversmes grozījumu projektu;

noteikt termiņu iesniegumā un Satversmes grozījumu projektā konstatēto trūkumu novēršanai;

atteikt Satversmes grozījumu projekta reģistrāciju.

Ja reģistrē Satversmes grozījumu projektu, tad tiek uzsākta vēlētāju parakstu vākšana. 12 mēnešu laikā ir jāsavāc ne mazāk kā vienas desmitās daļas vēlētāju paraksti. Ja tie tiek savākti, tad Satversmes grozījumu projekts tiek iesniegts Valsts Prezidentam, kuru viņš tālāk nodod Saeimai. Ja Saeima šo Satversmes grozījumu projektu pieņem bez pārgrozījumiem pēc satura, tad Satversmes grozījumu projekts ir pieņemts un Satversmes 110. pants tiek grozīts. Savukārt, ja Saeima šo Satversmes grozījumu projektu nepieņem, tad grozījumu projekts ir nododams tautas nobalsošanai (Satversmes 78. pants), kurai var būt tikai divi iznākumi – tauta balsojumā savāc nepieciešamo parakstu skaitu (vismaz puse no visiem balsstiesīgajiem; sk. Satversmes 79. panta pirmo daļu) un Satversmes grozījumi tiek pieņemti tautas nobalsošanā, vai arī tauta nesavāc nepieciešamo parakstu skaitu un Satversmes grozījumi netiek pieņemti.

Kā redzams, ceļš ir ilgs, grūts un sazarots, taču nav nepaveicams. Ja atsaka reģistrēt Satversmes grozījumu projektu, tad saskaņā ar likuma “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu” 23.1 pantu CVK atteikumu iniciatīvas grupa var pārsūdzēt Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamentā.

Grozījums Latvijas Republikas Satversmē

Izdarīt Latvijas Republikas Satversmē šādu grozījumu:

Izteikt 110. pantu šādā redakcijā:

“110. Valsts aizsargā un atbalsta laulību – savienību starp vīrieti un sievieti – un ģimeni, kuras pamatā ir laulība, asinsradniecība vai adopcija. Valsts aizsargā bērna tiesības, tostarp arī tiesības augt ģimenē, kuras pamats ir māte sieviete un tēvs vīrietis. Valsts aizsargā vecāku tiesības un viņu brīvību nodrošināt bērniem audzināšanu saskaņā ar savu reliģisko un filozofisko pārliecību.

Valsts īpaši palīdz bērniem ar invaliditāti un vecākiem, kas par viņiem gādā, bērniem, kuri palikuši bez vecāku gādības vai cietuši no varmācības, daudzbērnu ģimenēm, kā arī mātēm un tēviem, kuri bez otra vecāka gādā par bērniem”.

Satversmes 110. pants (pašreiz spēkā esošā redakcija)
Satversmes 110. panta grozījumu redakcija (tautas nobalsošanai)

“110. Valsts aizsargā un atbalsta laulību – savienību starp vīrieti un sievieti, ģimeni, vecāku un bērna tiesības. Valsts īpaši palīdz bērniem invalīdiem, bērniem, kas palikuši bez vecāku gādības vai cietuši no varmācības”. (15.12.2005. likuma redakcijā, kas stājās spēkā 17.01.2006.)
Izdarīt Latvijas Republikas Satversmē šādu grozījumu: Izteikt 110. pantu šādā redakcijā:“110. Valsts aizsargā un atbalsta laulību – savienību starp vīrieti un sievieti – un ģimeni, kuras pamatā ir laulība, asinsradniecība vai adopcija. Valsts aizsargā bērna tiesības, tostarp arī tiesības augt ģimenē, kuras pamats ir māte sieviete un tēvs vīrietis. Valsts aizsargā vecāku tiesības un viņu brīvību nodrošināt bērniem audzināšanu saskaņā ar savu reliģisko un filozofisko pārliecību.
Valsts īpaši palīdz bērniem ar invaliditāti un vecākiem, kas par viņiem gādā, bērniem, kuri palikuši bez vecāku gādības vai cietuši no varmācības, daudzbērnu ģimenēm, kā arī mātēm un tēviem, kuri bez otra vecāka gādā par bērniem”.

Likumprojekta “Grozījums Latvijas Republikas Satversmē”anotācija

I. Tiesību akta projekta izstrādes nepieciešamība

1. Pamatojums.

– Latvijas Republikas Satversmes (turpmāk – Satversme) 2. pants.

– Satversmes 64. pants.

– Satversmes 73. pants.

– Satversmes 78. pants.

– Likuma “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu” 22. pants un 23. panta pirmā, otrā un trešā daļa.

Satversmes 2. pants: “Latvijas valsts suverēnā vara pieder Latvijas tautai”.

Satversmes 64. pants: “Likumdošanas tiesības pieder Saeimai, kā arī tautai šinī Satversmē paredzētā kārtībā un apmēros”.

Satversmes 73. pants: “Tautas nobalsošanai nevar nodot budžetu un likumus par aizņēmumiem, nodokļiem, muitām, dzelzceļa tarifiem, kara klausību, kara pasludināšanu un uzsākšanu, miera noslēgšanu, izņēmuma stāvokļa izsludināšanu un tā izbeigšanu, mobilizāciju un demobilizāciju, kā arī līgumus ar ārvalstīm”.

Satversmes 78. pants: “Ne mazāk kā vienai desmitai daļai vēlētāju ir tiesība iesniegt Valsts Prezidentam pilnīgi izstrādātu Satversmes grozījumu projektu vai likuma projektu, kuru Prezidents nodod Saeimai. Ja Saeima to nepieņem bez pārgrozījumiem pēc satura, tad tas ir nododams tautas nobalsošanai”.

No tā izriet, ka Satversmes 78. pantā ir noteiktas tautas tiesības rosināt Satversmes grozījumus, savācot ne mazāk kā 1/10 daļu vēlētāju parakstu.

2. Pašreizējā situācija un problēmas, kuru risināšanai tiesību akta projekts izstrādāts, tiesiskā regulējuma mērķis un būtība.

2.1. Pašreizējā situācija.

2.1.1. Satversmes 110. panta apskats.

1. Satversmes 110. panta spēkā esošā redakcija ir šāda: “110. Valsts aizsargā un atbalsta laulību – savienību starp vīrieti un sievieti, ģimeni, vecāku un bērna tiesības. Valsts īpaši palīdz bērniem invalīdiem, bērniem, kas palikuši bez vecāku gādības vai cietuši no varmācības” (15.12.2005. likuma redakcijā, kas stājas spēkā 17.01.2006.). 2005. gadā, grozot minēto Satversmes pantu, Saeima likumprojekta anotācijā norādīja: “Pašlaik normatīvajos aktos netiek definēts, kas ir laulība. Ņemot vērā tradicionālo uzskatu par laulību un ģimeni, kas Latvijā izveidojies kultūrvēsturiskās attīstības gaitā, kā arī pastāvīgos apdraudējumus šai tradicionālajai vērtībai, ir nepieciešams Latvijas likumdošanā iekļaut laulības definīciju. Likumprojekts paredz iekļaut 110. pantā laulības definīciju, nosakot, ka valsts aizsargā un atbalsta laulību – savienību starp vīrieti un sievieti. Šāds grozījums konstitucionālā līmenī nostiprinās šobrīd Latvijā noteikto kārtību, ka laulība starp viena dzimuma personām ir aizliegta (Civillikuma 35.p.)” (sk. anotāciju šeit: https://www.saeima.lv/L_Saeima8/lasa-dd=LP1400_0.htm). Tātad Saeima kā likumdevējs jau 2005. gadā konstatēja, ka Latvijas likumos nekur nav tiešā veidā definēta laulība, tādēļ nolēma Satversmes 110. pantā iekļaut tās definīciju: “laulība – savienība starp vīrieti un sievieti”. Vienlaikus likumdevējs anotācijā ir skaidri norādījis uz laulības un ģimenes jēdzieniem, kādi tie Latvijā tradicionāli ir izveidojušies kultūrvēsturiskās attīstības gaitā, un arī secinājis, ka laulība un ģimene ir tradicionāla vērtība, kas jau likumprojekta izstrādes laikā tikusi pastāvīgi apdraudēta, galvenokārt – viena dzimuma personu savienību kontekstā. Šī anotācija ir izmantojama Satversmes 110. panta vēsturiskajā interpretācijā, kas ietver arī jēdziena “ģimene” vēsturisko izpratni Satversmes 110. pantā. Likumdevējs uzskatīja, ka laulības jēdziens Latvijas likumos nav definēts, tādēļ tā definīcija jāiekļauj Satversmes 110. pantā. Savukārt ģimenes jēdziens Latvijas likumos ir pietiekami skaidri definēts (sk. Civillikuma 214. p. un tiesisko regulējumu par radniecību), tādēļ juristiem tas nesagādā īpašas interpretācijas grūtības. No anotācijas arī redzams, ka likumdevējs jēdzienus “laulība” un “ģimene” nenošķir vienu no otra (lai gan pantā tos vienu no otra atdala komats), bet skata tos kopējā Latvijas tradicionālo vērtību gaismā.

2. Arī 1991. gada 10. decembra Latvijas Republikas konstitucionālā likuma “Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi” (zaudējis spēku 06.11.1998.) 36. panta pirmā un otrā daļa noteica līdzīgu izpratni, proti: “Ģimeni, laulību, kā arī mātes un bērna tiesības aizsargā valsts. Laulības pamatā ir sievietes un vīrieša brīvprātīga vienošanās, kā arī viņu tiesiskā vienlīdzība. [..]” (Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs, 1992. 30. janvāris, nr. 4/5).

3. Satversmes 110. panta pašreizējā redakcijā ir arī noteikts, ka “valsts aizsargā un atbalsta vecāku un bērna tiesības”. Diemžēl vecāku un bērna tiesību kodols šajā tiesību normā vispār netiek atsegts, tādēļ daudziem Latvijas iedzīvotājiem, izlasot šo tiesību normu, pat aptuveni netop skaidrs, ko tad šajā jautājumā Latvijas valsts īsti “aizsargā un atbalsta”.

4. Satversmes 110. panta otrais teikums nosaka: “Valsts īpaši palīdz bērniem invalīdiem, bērniem, kas palikuši bez vecāku gādības vai cietuši no varmācības”. Šajā tiesību normā ir noteiktas to personu kategorijas, kurām Latvijas valsts “īpaši palīdz”. Tie ir: “bērni invalīdi”, “bērni, kas palikuši bez vecāku gādības” un “bērni, kas cietuši no varmācības”.

2.1.2. Jēdziena “ģimene” juridiskā izpratne Latvijas tiesībās:

1. Dažādos normatīvajos tiesību aktos lietotie ar vienādiem terminiem apzīmētie jēdzieni (piemēram, “ģimene”) juridiskajā izpratnē var atšķirties (atkarībā no konkrētā normatīvā akta un tā mērķa). Šādus terminus dēvē par polisēmiskiem juridiskajiem terminiem, tas ir, tādiem, kur vienam terminam var būt vienlaicīgi divas un vairākas juridiskās nozīmes. Normatīvajos tiesību aktos lietotais termins “ģimene” ir polisēmisks, un tā juridiskais jēdzieniskais saturs dažādos tiesību aktos var būt atšķirīgs. Pati par sevi šī situācija no juridiskā viedokļa ir normāla. Vienlaikus jāatzīmē, ka nedrīkst jaukt viena un tā paša termina juridisko nozīmi ar ikdienas sarunvalodas izpratni. Piemēram, ja vairāki cilvēki paši sevi dēvē par “ģimeni”, tas vien nenozīmē, ka arī juridiski viņi kvalificēsies kā “ģimene”.

2. Jēdzieni “laulība” un “ģimene” primāri ir civiltiesību (tātad – privāttiesību, nevis sociālo tiesību, nodokļu tiesību, krimināltiesību vai citu publisko tiesību) jēdzieni. Tādēļ gan jēdziena “laulība”, gan jēdziena “ģimene” vispārējais juridiskais saturs jāmeklē Latvijas Republikas Civillikuma (turpmāk – CL) jeb privāttiesību normās (pārējie publisko tiesību jomas likumi ir uzskatāmi par speciālajiem likumiem attiecībā uz jēdzienu “ģimene” un tulkojami tikai attiecīgā likuma specifiskajām vajadzībām).

3. CL izdala jēdzienu “ģimene” šaurākajā nozīmē un plašākajā nozīmē.

Jēdziens “ģimene” tā šaurākajā nozīmē ir definēts CL 214. pantā: “Pie ģimenes šaurākā nozīmē pieder laulātie un viņu bērni, kamēr tie vēl atrodas nedalītā saimniecībā”. Kā redzams, ģimene šaurākajā nozīmē ir saistīta tieši ar laulību – savienību starp vīrieti un sievieti.

Jēdziens “ģimene” plašākajā nozīmē nav tieši definēts CL, bet no CL normu iekšējās sistēmas var skaidri izsecināt, ka “ģimene” plašākajā nozīmē ir radinieki (dažādās pakāpēs un līnijās). Par radniecību sauc divu vai vairāku personu starpā ar dzimšanu radušos attiecību. Radniecības tuvumu nosaka pēc līnijām un pakāpēm (CL 206. p.). Par to, kurš ietilpst šajās līnijās un pakāpēs, sk. CL 207. un 208. p. Šī radniecība kā ģimenes plašākā forma tiek izmantota arī likumiskās mantošanas tiesībās (sk. CL 398. p.), tas ir, no vienas puses, pēc likuma manto pārdzīvojušais laulātais un bērni, no otras puses, mantinieku lokā ietilpst radinieki, kuri ir sadalīti četrās šķirās (sk. CL 402., 403. un 404. p.).

4. Tā kā Satversmes 110. pants piešķir konstitucionālās aizsardzības rangu “laulībai” (savienībai starp vīrieti un sievieti) un “ģimenei”, tad šie abi jēdzieni ir jātulko tieši ģimenes tiesību gaismā. Attiecīgi jēdziens “ģimene” ir saprotams šādi:

1) laulātie (vīrietis un sieviete) un viņu bērni (kamēr tie vēl atrodas nedalītā saimniecībā);

2) radinieki (tēvs, māte, vectēvs, vecāmāte utt.; dēli, meitas, bērnu bērni, viņu bērni utt.; brāļi un māsas, viņu lejupējie; tēva un mātes brāļi un māsas un viņu lejupējie; vectēva un vecāsmātes brāļi un māsas, un viņu lejupējie utt.).

5. Tālāk Satversmes 110. pantā tiek īpaši uzsvērta vecāku un bērna tiesību aizsardzība (vecāku un bērnu attiecības arī izriet no radniecības starp bērna vecāku un pašu bērnu; sk. CL 207. p.). Kā redzams, “bērns” var juridiski ietilpt gan jēdziena “ģimene” šaurākajā nozīmē (kamēr vēl atrodas nedalītā saimniecībā ar vecākiem; CL 214. p.), gan jēdziena “ģimene” plašākajā nozīmē (ja vairs neatrodas nedalītā saimniecībā ar vecākiem; CL 207. p.). Tādēļ Satversmes 110. pantā ir bijis svarīgi līdzās jēdzienam “laulība” iekļaut arī jēdzienu “ģimene”.

2.1.3. Jēdziena “ģimene” interpretācijas savienojamība ar starptautiskajām tiesībām (sistēmiskā interpretācija).

1. 1948. gada 10. decembra ANO Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas (kas nav starptautisks līgums) 16. panta pirmā un trešā daļa nosaka: “1. Vīriešiem un sievietēm, kas sasnieguši pilngadību, ir tiesības bez jebkādiem ar rasi, tautību vai reliģisko pārliecību saistītiem ierobežojumiem stāties laulībāundibināt ģimeni. Viņiem ir vienlīdzīgas tiesības, stājoties laulībā, laulības laikā un šķirot laulību. [..] 3. Ģimene ir dabiska sabiedrības pamatšūniņa, un tai ir tiesības uz sabiedrības un valsts aizsardzību”. Arī 1966.gada 16.decembra ANO Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām (kas ir starptautisks līgums) 23. panta 1. un 2. punkts paredz tādu pašu izpratni: “1. Ģimene ir dabiska sabiedrības pamatšūniņa, un tai ir tiesības sabiedrības un valsts aizsardzību. 2. Vīriešiem un sievietēm, kas sasnieguši laulības vecumu, ir tiesības stāties laulībā un tiesības nodibināt ģimeni. [..]”.

2. Tātad Vispārējā Cilvēktiesību deklarācijā un Starptautiskajā paktā par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām ir skaidri lietota šāda juridiskās izteiksmes forma: ”stāties laulībā un (nevis “vai”) dibināt ģimeni”.

3. Tas pats izriet no 1966. gada 16. decembra ANO Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām (starptautisks līgums – ekonomiskajā un sociālajā jomā) 10. panta 1. punkta: “Šā pakta dalībvalstis atzīst, ka: 1. Jānodrošina iespējami plašāka aizsardzība un palīdzība ģimenei, kas ir dabiska sabiedrības pamatšūniņa, ir sevišķi tās dibināšanas posmā un kamēr tās pienākums ir gādāt par nepatstāvīgajiem bērniem un viņu audzināšanu. Laulība jāslēdz brīvi piekritušu personu starpā. [..]”.

4. No minētajām starptautisko tiesību normām izriet, ka jēdziens “ģimene” ir saprotams kā dabiska sabiedrības pamatšūniņa. “Dabiska” no tiesību filozofijas viedokļa nozīmē to, ka minēto starptautisko tiesību normu pirmavots ir objektīvi pastāvošā lietu kārtība jeb daba (nevis likumdevēja griba vai kādu šauru sabiedrības grupu intereses). Šī iemesla dēļ minētajos starptautiskajos dokumentos tiek lietots jēdziens “dabiska” ģimene.

5. No ANO Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 10. panta 1. punkta arī izriet, ka ģimenes pamatpienākums tās dibināšanas brīdī un sākotnējā posmā ir gādāt par nepatstāvīgajiem bērniem un viņu audzināšanu. Ģimenes pamats nav kopdzīve ekonomisku, sociālu vai seksuālu attiecību dēļ vai arī “objektīvās realitātes respektēšana”. Ģimenes pamats ir objektīvi pastāvošās lietu dabiskās kārtības respektēšana.

6. 1950. gada 4. novembra Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 12. pants arī paredz sekojošo: “Laulības vecumu sasniegušiem vīriešiem un sievietēm ir tiesības stāties laulībā un dibināt ģimeni saskaņā ar valsts iekšējām likumu normām, kas nosaka šo tiesību izmantošanas kārtību. Vienlaicīgi jāatzīmē, ka minētajā 12. pantā tiek lietots jēdziens “ģimene”, savukārt Konvencijas 8. pantā tiek lietots jēdziens “privātā un ģimenes dzīve”, kas liek secināt, ka Konvencijā jēdzieni “ģimene” un “ģimenes dzīve” nav sinonīmi.

7. Ja likumdevējs nolemtu respektēt objektīvo jeb sociālo realitāti, tad tam juridiski būtu jānostiprina un konstitucionāli jāaizsargā arī tādas kopdzīves formas, kas balstītas:

– poligāmijā (daudzsievībā) vai poliandrijā (daudzvīrībā) (sk. CL 38. p.);
– incesta kopdzīves formās (sk. CL 35.p. 1.d.);
– kopdzīves formās ar mazgadīgu personu (sk. CL 32. p.);
– viendzimuma kopdzīves formās (sk. CL 35.p. 2.d.), u.c.

Taču tās visas ir kopdzīves formas, kuras nepārprotami aizliedz CL 32., 35., 37. un 38. pants un kuras ir šķērslis laulības noslēgšanai, tātad – arī ģimenes kā dabiskas sabiedrības pamatšūniņas dibināšanai un funkcionēšanai. Likumdevēja pienākums nav apmierināt visas reālajā dzīvē (“sociālajā realitātē”) pastāvošās personu subjektīvās iegribas attiecībā uz dažādām kopdzīves formām, tās atzīstot par “ģimenēm” un piešķirot tām konstitucionālās aizsardzības rangu.

8. Satversmes 110. pantā ietvertais valsts pozitīvais pienākums: “valsts aizsargā un atbalsta laulību [..], ģimeni, [..]” pilnībā saskan ar minētajām starptautisko tiesību normām un ietver arī valsts pienākumu atturēties no tādu kopdzīves formu pielīdzināšanas laulībai un/vai ģimenei, kas apdraudētu ģimenes kā dabiskas, laulībā un asinsradniecībā (mutatis mutandis arī adopcijā) balstītas sabiedrības pamatšūniņas eksistenci un aizsardzību.

9. Jāatzīmē, ka ANO Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija kopā ar abiem minētajiem ANO starptautiskajiem paktiem veido tā saukto “Starptautisko cilvēktiesību hartu”.

2.2. Problēmas, kuru risināšanai tiesību akta projekts izstrādāts.

2.2.1. Jēdziena “ģimene” neleģitīma pārdefinēšana Satversmes tiesas spriedumos.

1. 2020. gada 12. novembrī Satversmes tiesa (turpmāk – ST) pasludināja spriedumu lietā Nr. 2019-33-01 “Par Darba likuma 155. panta pirmās daļas atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam”. Šā sprieduma rezolutīvās daļas 1. punktā ST nosprieda: “Atzīt Darba likuma 155. panta pirmo daļu, ciktāl tā neparedz aizsardzību un atbalstu bērna mātes partnerei sakarā ar bērna piedzimšanu, par neatbilstošu Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam un spēkā neesošu no 2022. gada 1. jūnija”.

1.1. Minētajā spriedumā ST ne tikai nosprieda, ka bērna mātes viendzimuma partnerei pienākas tāds pats atbalsts, kāds sakarā ar bērna piedzimšanu pienākas bērnu tēviem, bet arī interpretēja Satversmes 110. pantā esošo jēdzienu “ģimene”, ielasot tajā “viendzimuma partneru ģimenes” un tādējādi norādot likumdevējam uz to, ka tam ir pienākums noteikt viendzimuma partneru ģimenes attiecību tiesisko regulējumu un sociālās un ekonomiskās aizsardzības atbalsta pasākumus. ST spriedumā arī norādīja, ka “viendzimuma partneru ģimenes attiecību tiesiskais regulējums var būtiski ietekmēt visu tiesību sistēmu”. Šeit gan jāatgādina, ka ST iesniegtais pieteikums bija par pavisam konkrētas tiesību normas – Darba likuma 155. panta pirmās daļas – atbilstību vai neatbilstību Satversmes 110. pantam. No šāda pieteikuma nekādi nevarēja izrietēt aicinājums (uzdevums) ST veikt visas tiesību sistēmas maiņu.

1.2. Šī sprieduma motīvu daļā ST secināja, ka Satversmes 110. pantā ir definēts tikai laulības jēdziens, taču ģimenes jēdziens neesot konkretizēts un neizvirzot dzimumu par kritēriju tādu personu noteikšanai, kuras atzīstamas par ģimeni. Ģimenes jēdziens Satversmes 110. pantā tiešām nav speciāli definēts vai konkretizēts, jo jebkuram juristam ir skaidrs, ka ģimenes jēdziena vispārējā definīcija atrodama CL Ģimenes tiesību daļas normās. Tāpat Satversmē nav definēti un konkretizēti arī tādi jēdzieni kā “cilvēks”, “pamattiesības”, “bērns”, “vecāki”, “biedrības”, “politiskās partijas”, “sapulces”, “gājieni”, “valsts un pašvaldību iestādes”, “tiesas” utt. (šo sarakstu var turpināt ilgi) – visi šie Satversmes VIII nodaļā lietotie, bet tur nedefinētie, jēdzieni ir skaidroti citos Latvijas normatīvajos tiesību aktos (galvenokārt – likumos). Satversmes 89. pantā ir norādīts, ka “valsts atzīst un aizsargā cilvēka pamattiesības saskaņā ar šo Satversmi, likumiem un Latvijai saistošiem starptautiskajiem līgumiem”. Diemžēl ST šajā spriedumā ne tikai nav analizējusi CL 214. pantu un CL Ģimenes tiesību daļas Trešo nodaļu “Radniecība un svainība”, bet tos pat nav pieminējusi. ST tiesnesis A. Laviņš savās atsevišķajās domās (sk.: Satversmes tiesas tiesneša Alda Laviņa atsevišķās domas lietā Nr. 2019-33-01 “Par Darba likuma 155. panta pirmās daļas atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam” 4. punktu. Latvijas Vēstnesis, 2021. gada 12. janvāris, nr. 2021/7.8. Pieejams šeit: www.vestnesis.lv) ir skaidri norādījis, ka šīs lietas izskatīšanā svarīgi bija ņemt vērā CL 214. pantu, kā arī tos CL pantus (32.–38. p.), kuros likumdevējs ir nepārprotami noteicis gadījumus, kad laulības noslēgšana ir aizliegta. Tas savukārt atklāj Latvijas tiesību sistēmā pastāvošo tiesisko ideju par to, kādas personu kopdzīves jeb savienības formas vispār ir pieļaujamas gan no tiesību, gan morāles normu un ētikas vērtību skatupunkta – arī tad, ja personas izvēlējušās veidot faktisku kopdzīvi bez laulības noslēgšanas.

1.3. Tāpat ST nav ieskatījusies Latvijai saistošajos starptautiskajos līgumos (sk. iepriekš), kuros ir atrodamas skaidras norādes uz jēdziena “ģimene” izpratni starptautiskajās tiesībās. Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas 16. pants nav pieminēts (ir tikai citēts tās 1. pants). Savukārt ANO Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām nav vispār ne minēts, ne analizēts.

1.4. ST ir citējusi vairākus Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk – ECT) spriedumus lietās, kas skar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk – ECTK) 8. panta interpretāciju un piemērošanu. Taču ST nav paskaidrojusi, kādēļ Satversmes 110. pantā lietotā jēdziena “ģimene” interpretācijā tā izmanto ECT judikatūru, kas attiecas uz pavisam citu jomu – Konvencijas 8. pantā noteiktajām tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību (kuras atbilst Satversmes 96. panta, nevis 110. panta struktūrai un saturam). ECT judikatūra par Konvencijas 8. pantu attiecas uz “privāto un ģimenes dzīvi”, nevis jēdzienu “ģimene”, kas lietots Konvencijas 12. pantā. Citējot ECT judikatūru par Konvencijas 8. pantu, ST pieļāvusi vēl vienu juridisku kļūdu, proti, tā ir atsaukusies uz ECT spriedumiem un konkrētiem spriedumu paragrāfiem, kuros ECT skaidri runā par jēdzieniem “ģimenes dzīve” (angl. – “family life”) un “ģimenes saites” (angl. – “family ties”). Tajā pašā laikā ST norāda, ka šie ECT spriedumi nosakot likumdevēja pienākumu nodrošināt viendzimuma partneru ģimenes juridisku atzīšanu. Līdz ar to jākonstatē, ka ST ir nepareizi izmantojusi ECT spriedumus, piedēvējot tiem kā “autoritatīvam avotam” to, kas tur nemaz nav un nekad arī nav bijis pateikts. Jēdzieni “ģimene” (Konvencijas 12. p.) un “ģimenes dzīve” (Konvencijas 8. p.) nav sinonīmi. Otrs jēdziens ir daudz plašāks par pirmo. Tātad – patiesībā ECT savā judikatūrā Konvencijas 12. pantā sastopamo jēdzienu “ģimene” nemaz nav definējusi.

1.5. ECT spriedumi un to paragrāfi, uz kuriem atsaukusies ST 2020. gada 12. novembra spriedumā (sk. sprieduma secinājumu daļas 12.2. punktu, 26. lpp.):

1) 2015. gada 21. jūlija spriedums lietā Nr. 18766/11, 36030/11 Oliari un citi pret Itāliju, §§ 163–187:

* “ģimenes dzīve” (“familylife”) – §§ 163–183;

2) 2010. gada 24. jūnija spriedums lietā nr. 30141/04 Schalk un Kopf pret Austriju, §§ 87–95:

* ”ģimenes dzīve” (“family life”) – §§ 87, 88, 89, 90, 92, 94, 95;
* ”de facto ģimenes saites” (“de factofamily ties”); “ģimenes vienība” (“family unit”) – § 91;

3) ECT Lielās palātas 2013. gada 7. novembra spriedums lietā Nr. 29381/09, 32684/09 Vallianatos un citi pret Grieķiju, §§ 70–74:

* “ģimenes dzīve” (“family life”) – §§ 70–74.

1.6. Nevienā no iepriekš minētajiem ECT spriedumu paragrāfiem nav analizēts jēdziens “ģimene”, un ECT nekur tajos nav secinājusi, ka “Konvencijas 8. pants var prasīt, lai likumdevējs nodrošina viendzimuma partneru ģimenesjuridisku atzīšanu tikai tādā situācijā, kad šādu attiecību faktiska atzīšana jau ir notikusi valsts sociālajā un tiesiskajā realitātē. [..] Konvencijas 8. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas aptver un aizsargā arī viendzimuma partneru ģimenes [..]” (sk. ST sprieduma secinājumu daļas 12.2. punktu, 26. lpp.).

1.7. Šajā lietā ST tās saņemto pieteikumu par Darba likuma 155. panta pirmās daļas atbilstību Latvijas Republikas Satversmei vajadzēja skatīt nevis Satversmes 110. panta pirmajā teikumā esošā jēdziena “ģimene” kontekstā, bet gan šajā pantā esošo jēdzienu “vecāku un bērna tiesības” un/vai Satversmes 96. panta (tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi) gaismā.

2. 2021. gada 8. aprīlī ST pasludināja spriedumu lietā Nr. 2020-34-03 “Par Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 “Noteikumi par valsts nodevu par īpašuma tiesību un ķīlas tiesību nostiprināšanu zemesgrāmatā” 13. punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 91., 105. un 110. pantam” (lieta ierosināta pēc Latvijas Republikas tiesībsarga pieteikuma). Šī sprieduma rezolutīvajā daļā ST nosprieda: “Atzīt Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 “Noteikumi par valsts nodevu par īpašuma tiesību un ķīlas tiesību nostiprināšanu zemesgrāmatā” 13. punktu, ciktāl tas attiecas uz mantojuma atstājēja pārdzīvojušo tā paša dzimuma partneri, kuram ar mantojuma atstājēju bija izveidota ģimene, par neatbilstošu Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam un spēkā neesošu no 2022. gada 1. jūnija”.

2.1. ST šādi nosprieda, balstoties uz iepriekš minēto, proti, uz tās 2020. gada 12. novembra spriedumā lietā Nr. 2019-33-01 secināto. Līdz ar to var uzskatīt, ka ST 2021. gada 8. aprīļa spriedums lietā Nr. 2020-34-03 ir turpinājums ST 2020. gada 12. novembra spriedumā lietā Nr. 2019-33-01 norādītajiem tā motīviem.

2.2. Taču atkal jānorāda, ka tiesībsarga iesniegtais pieteikums ST bija pavisam konkrēts un aprobežojās tikai ar Ministru kabineta noteikumos Nr. 1250 noteikto valsts nodevas apmēru salīdzinājumu pārdzīvojušajam laulātajam un kādu nelaulātu personu pārdzīvojušajam tāda paša dzimuma partnerim.

2.3. ST tiesnesis A. Laviņš atsevišķajās domās norādīja, ka ST “faktiski formulēja atšķirīgu lietas pamatjautājumu, proti, tā uzskatīja, ka lietas pamatā ir jautājums par to, vai valsts ir izpildījusi no Satversmes 110. panta pirmā teikuma izrietošo pozitīvo pienākumu aizsargāt un atbalstīt viendzimuma partneru ģimeni. Tomēr šādā lietas pamatjautājuma formulējumā jau pašā par sevi ir ietverts tāds lietas risinājums, ka apstrīdētā norma neatbilst Satversmes 110. panta pirmajam teikumam. Tas ir vispārzināms fakts, ka Latvijā patlaban nav tiesiskā regulējuma, kas juridiski nostiprinātu viendzimuma partneru ģimenes attiecības. Satversmes tiesas pieeja, šādi formulējot no tiesībsarga pieteikuma izrietošo lietas pamatjautājumu, ir satraucoša, jo pēc būtības nozīmē, ka patlaban ikviens Latvijas tiesību sistēmā ietilpstošs normatīvais regulējums, kas noteiktu atbalstu paredz laulātajiem, bet neparedz viendzimuma partneriem, kuriem ir kopīga mājsaimniecība un faktiski izveidota ģimene, neatbilst Satversmes 110. panta pirmajam teikumam” (sk.: Satversmes tiesas tiesneša Alda Laviņa atsevišķās domas lietā Nr. 2020-34-03 “Par Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 “Noteikumi par valsts nodevu par īpašuma tiesību un ķīlas tiesību nostiprināšanu zemesgrāmatā” 13. punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 91., 105. un 110. pantam” 2. punktu. Latvijas Vēstnesis, 2021. gada 7. jūnijs, nr. 2021/108.7. Pieejams šeit: www.vestnesis.lv).

2.4. No šī ST sprieduma arī redzams, ka ST faktiski pielīdzināja pārdzīvojušo tā paša dzimuma partneri pārdzīvojušajam laulātajam (nevis ģimenes loceklim – radiniekam), lai gan Satversmes 110. panta pirmajā teikumā ir skaidri noteikts, ka laulība ir savienība starp vīrieti un sievieti. Līdz ar to ST sprieduma motivācijā vērojama dīvaina situācija attiecībā uz juridisko siloģismu, proti, ST tā paša dzimuma pārdzīvojušo partneri formāli subsumē Satversmes 110. panta pirmajā teikumā esošajam jēdzienam “ģimene”, taču faktiski un juridiski (pēc būtības) tā šādu pārdzīvojušo partneri ir subsumējusi Satversmes 110. panta pirmajā teikumā esošajam jēdzienam “laulātais”, kas viennozīmīgi ir pilnīgā pretrunā Satversmes 110. panta saturam un jēgai, kā arī likumdevēja gribai (par likumdevēja gribu un 110. p. vēsturisko interpretāciju sk. iepriekš). Tādējādi ST likumdevēja gribu ir aizstājusi un grozījusi ar savu – ST “gribu”. Šādas tiesības – aizstāt likumdevēju – ST nepiešķir neviens normatīvais tiesību akts, ieskaitot Satversmi (85. p.).

2.5. ST šo pieteikumu par Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 “Noteikumi par valsts nodevu par īpašuma tiesību un ķīlas tiesību nostiprināšanu zemesgrāmatā” 13. punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmei vajadzēja skatīt nevis Satversmes 110. panta pirmajā teikumā esošā jēdziena “ģimene” kontekstā, bet gan Satversmes 105. pantā ietverto “tiesību uz īpašumu” aspektā (sk. Satversmes tiesas tiesneša Alda Laviņa atsevišķo domu lietā Nr. 2020-34-03 “Par Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 “Noteikumi par valsts nodevu par īpašuma tiesību un ķīlas tiesību nostiprināšanu zemesgrāmatā” 13. punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 91., 105. un 110. pantam” 6. punktu).

2.2.2. Augstākās Tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta kopsēdes lēmums, ar kuru Senāts vēršas pie Satversmes tiesas.

1. 2021. gada 7. jūnijā Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departaments pieņēma kopsēdes lēmumu lietā Nr. SKA-[B]/2021, kurā nolēma: “1. Iesniegt pieteikumu Satversmes tiesai par Civilstāvokļa aktu reģistrācijas likuma 3. panta pirmās un trešās daļas, ciktāl tās neparedz tādu civilstāvokļa aktu veidu, kas ļautu reģistrēt viena dzimuma pāra ģimenes attiecības, atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 1. pantam un 110. panta pirmajam teikumam. 2. Apturēt tiesvedību administratīvajā lietā Nr. [..] līdz Satversmes tiesas nolēmuma spēkā stāšanās dienai”.

2. Šī lēmuma motīvu daļā ir norādīts, ka Senāts pilnībā pievienojas abiem iepriekš minētajiem ST spriedumiem un to argumentiem. Papildus tiem Senāts turklāt uzskata, ka Civilstāvokļa aktu reģistrācijas likums neatbilstot Satversmes 110. pantam, jo neparedzot viendzimuma pāru ģimenēm reģistrēt savas ģimenes attiecības vienotā reģistrā. Tādēļ Senāts uzskata, ka Civilstāvokļa aktu reģistrācijas likuma 3. panta pirmā un trešā daļa esot atzīstamas par spēkā neesošām.

3. Jāatzīmē, ka Senātā iesniegtā kasācijas sūdzība attiecas uz pavisam konkrētu pieteikumu par labvēlīga administratīvā akta izdošanu (uzdot dzimtsarakstu nodaļai izdot labvēlīgu administratīvo aktu par pieteicēju ģimenes attiecību reģistrāciju civilstāvokļa aktu reģistrā). Taču Senāts savā lēmumā ir izgājis tālu ārpus kasācijas sūdzības robežām, vērtējot likumdevēja pienākumu pieņemt ST un Senāta ieskatā nepieciešamus tiesībpolitiskus lēmumus un to rezultātā pieņemt konkrētus likumus un citas tiesību normas. Papildus abu iepriekš minēto ST spriedumu argumentiem Senāts pieteikumā vēl pievieno likumdevējam adresētu prasību grozīt Latvijas civilstāvokļa aktu reģistrācijas sistēmu. Tajā pašā laikā Senāts vispār nav pieminējis un ņēmis vērā to, ka civilstāvokļa aktu sistēma ir viengabalaini saistīta ar CL Ģimenes tiesību daļu (sk. Civilstāvokļa aktu reģistrācijas likuma IV un V nodaļu). Proti, civilstāvokļa aktos var reģistrēt (publisko tiesību aspekts) tikai to, ko paredz CL materiālās tiesību normas (privāttiesību aspekts).

4. Ar Satversmes tiesas 1. kolēģijas 2021. gada 7. jūlija lēmumu lietas ierosināšana pēc Augstākās tiesas pieteikuma (pieteikums Nr. 112/2021) tika atteikta (sk.: https://www.satv.tiesa.gov.lv/decisions/kolegijas-2021-gada-7-julija-lemums-pieteikums-nr-112-2021/). Atteikuma pamats: pieteikums neatbilst Satversmes tiesas likuma 18. panta pirmās daļas 4. punkta prasībām (Senāts nav sniedzis juridisko pamatojumu).

5. Iepriekš minēto problēmu vislabāk raksturo ST tiesneša A. Laviņa viedoklis, kas atspoguļots viņa atsevišķajās domās pie abiem ST spriedumiem, proti: “Tiesa lietu ir tiesīga izvērtēt tikai tiktāl, ciktāl uz to iespējams attiecināt tiesību (juridiskos) argumentus, tos atdalot no tiesībpolitiskiem argumentiem. Par jautājumiem, kuru izlemšanai nav noteikti pietiekami stingri juridiskie standarti, bet kuros izdarāmie secinājumi pārsvarā ir atkarīgi no politiskās lietderības, jālemj demokrātiski leģitimētiem, politiskiem valsts orgāniem, pirmām kārtām – likumdevējam (sk. Satversmes tiesas 2012. gada 3. februāra sprieduma lietā Nr. 2011-11-01 11.2. punktu). Tiesu vara nav demokrātiskā pilsoņu vairākuma vēlēta vara, un tādēļ tai nekādā ziņā nepiemīt demokrātiska leģitimācija īstenot politiskus apsvērumus (sk.: Dworkin R. Taking Rights Seriously. London: Harvard University Press, 1977, p. 84). Satversme raksturo attiecīgās valsts identitāti, aptverot ne vien tiesību, bet arī vēsturiskos, politiskos, nacionālos, kultūras un citus ārpusjuridiskos faktorus, kas raksturo attiecīgo valsti (sk.: Pleps J., Pastars E., Plakane I. Konstitucionālās tiesības. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2014, 19. lpp.). Konstitucionālās tiesības ir visciešāk saistītas ar politiku, un konstitucionālās tiesas vērtējums bieži tiek veikts uz politikas un tiesību saskares līnijas (sk.: Wilberg. H. J. Priekšvārds. Vorlander H. Iztulkotājs kā suverēns ar neierobežotu varu. Likums un Tiesības. 2001, Nr. 10, 299. lpp.). Tiesa, nodrošinot Satversmē ietverto vērtību aizsardzību, nedrīkst pārkāpt to robežu, aiz kuras sākas tiesībpolitiski apsvērumi un likumdevējam demokrātiski leģitīmi nodotā kompetence. Atbilstoši varas dalīšanas principam izšķiršanās par politiski lietderīgāko risinājumu ir likumdevēja uzdevums” (sk.: Satversmes tiesas tiesneša Alda Laviņa atsevišķās domas lietā Nr. 2019-33-01 “Par Darba likuma 155. panta pirmās daļas atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam” 3. punktu; Satversmes tiesas tiesneša Alda Laviņa atsevišķās domas lietā Nr. 2020-34-03 “Par Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 “Noteikumi par valsts nodevu par īpašuma tiesību un ķīlas tiesību nostiprināšanu zemesgrāmatā” 13. punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 91., 105. un 110. pantam” 4. punktu).

6. Šeit jāpiekrīt arī divu ECT tiesnešu – Aleša Pejhala (AlešPejchal) un Kšištofa Vojtičeka (KrzysztofWojtyczek) – atsevišķajām domām lietā Orlandi un citi pret Itāliju (2018. gada 14. marta spriedums lietā Nr. 26431/12; 26742/12; 44057/12; 60088/12), kurās viņi norādīja, ka [Itālijas] Konstitucionālā tiesa bija izteikusi savus uzskatus sprieduma motīvu daļā, nevis rezolutīvajā daļā. Sprieduma motīvu daļa nevar tikt uzskatīta par saistošu [Itālijas] Parlamentam [..]” (sk. Dissenting Opinion of Judges Pejchal and Wojtyczek, para. 11).

7. Arī no Satversmes tiesas likuma 32. panta otrās daļas neizriet, ka ST sniegtā attiecīgās tiesību normas interpretācija (kas ietverta sprieduma motīvu daļā) būtu saistoša Saeimai kā likumdevējam. Saskaņā ar Satversmes 64. pantu likumdošanas tiesības pieder Saeimai, kā arī tautai šinī Satversmē paredzētā kārtībā un apmēros. Satversmes tiesas likuma normām ir zemāks juridiskais spēks, nekā Satversmei, turklāt, Satversmes tiesas likuma 32. panta otrajā daļā minētā “valsts institūcija” nav attiecināma uz likumdevēju un “fiziskas personas” nav attiecināmas uz tautu kā suverēnās varas nesēju. Līdz ar to likumdošanas varas realizētājiem – Saeimai un tautai – ir konstitucionālas tiesības Satversmē paredzētā likumdošanas kārtībā labot Satversmes tiesas pieļautās juridiskās argumentācijas kļūdas un to iespējamās sekas Latvijas tiesību sistēmā.

8. Arī ECT tiesnesis K. Vojtičeks savās atsevišķajās domās lietā Xero Flor pret Poliju (ECT 2021. gada 7. maija spriedums, Nr. 4907/18) norādīja: “Uzskats, ka konstitucionālajai tiesai ir jābūt vienīgajai un galīgajai konstitūcijas interpretētājai, ir problemātisks. Demokrātiska sabiedrība ir “atvērta konstitūcijas iztulkotāju sabiedrība” (P. Häberle, “Die offene Gesellschaft der Verfassungsinterpreten: Ein Beitrag zur pluralistischen und “prozessualen” Verfassungsinterpretation”, Juristenzeitung, Vol. 30 (1975), No 10, pp. 297–305). Tiesību zinātnieki bieži skaidro, ka pēdējais vārds – kā galīgajam lēmējam konstitucionālajos jautājumos – ir satversmes varai (franču val. – “le pouvoir constituant”), kas pieder tautai, kuru savukārt parasti pārstāv parlaments, kas dažkārt savu konstitūcijas pieņemšanas varu dala ar pilsoņiem, kuri šajā procesā piedalās tiešā veidā ar referenduma palīdzību. Konstitucionālajā demokrātijā satversmes varas (“le pouvoir constituant”) nesējs konstitucionālās revīzijas ceļā var atcelt Konstitucionālās tiesas lemto” (sk.: Partly Concurring, Partly Dissenting Opinion of Judge Wojtyczek, para. 15.10).

2.3. Projektā ietvertā tiesiskā regulējuma mērķis un būtība

Tiesību akta projektā (Satversmes 110. panta grozījumu projektā) tiek paredzēti panta papildinājumi, kuri ir uzskatāmi par tādiem, kas konkretizē jau esošo tiesisko situāciju (padarot likumdevēja gribu skaidrāku), vai arī pievieno jaunas personu kategorijas, kurām pienāktos īpaša valsts palīdzība.

1. Satversmes 110. panta pirmās daļas pirmajā teikumā aiz vārda “ģimeni” tiek pievienots teksts, kas konkretizē Latvijas tiesību sistēmā (tai skaitā – Latvijai saistošajos starptautiskajos līgumos) esošo jēdziena “ģimene” juridisko izpratni: “[..] ģimeni, kuras pamatā ir laulība, asinsradniecība vai adopcija [..]”.

1.1. Šāds jēdziena “ģimene” skaidrojums atbilst CL 214. pantā esošajam jēdziena “ģimene” skaidrojumam šaurākajā nozīmē: “Pie ģimenes šaurākā nozīmē pieder laulātie un viņu bērni, kamēr tie vēl atrodas nedalītā saimniecībā”. Tas atbilst arī CL Ģimenes tiesību daļas Trešās nodaļas “Radniecība un svainība” sistēmiskajai interpretācijai, kas norāda uz jēdziena “ģimene” izpratni plašākā nozīmē, kas balstās uz asinsradniecību. Arī adopcijas rezultātā adoptētais kļūst par adoptētāju ģimenes locekli (Civillikuma 172. p.).

1.2. Ģimene, kas balstīta laulībā, atrodama,piemēram, 1948. gada ANO Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas 16. pantā:

“1. Vīriešiem un sievietēm, kas sasnieguši pilngadību, ir tiesības bez jebkādiem ar rasi, tautību vai reliģisko pārliecību saistītiem ierobežojumiem stāties laulībāun dibināt ģimeni. Viņiem ir vienlīdzīgas tiesības, stājoties laulībā, laulības laikā un šķirot laulību.

2. Laulību var slēgt tikai ar abu nākamo laulāto brīvu un pilnīgu piekrišanu.

3. Ģimene ir dabiska sabiedrības pamatšūniņa, un tai ir tiesības uz sabiedrības un valsts aizsardzību”.

1.3. Arī 1966. gada ANO Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 23. pants paredz:

“1. Ģimene ir dabiska sabiedrības pamatšūniņa, un tai ir tiesības uz sabiedrības un valsts aizsardzību.

2. Vīriešiem un sievietēm, kas sasnieguši laulības vecumu, ir tiesības stāties laulībā undibināt ģimeni.

3. Laulību nedrīkst slēgt bez to personu brīvas un pilnīgas piekrišanas, kas stājas laulībā.

4. Šā Pakta dalībvalstīm jāveic attiecīgie pasākumi, lai nodrošinātu laulāto tiesību un pienākumu vienlīdzību, stājoties laulībā, laulības laikā un tās šķiršanā. Laulības šķiršanas gadījumā jāparedz nepieciešamā ikviena bērna aizsardzība.”

1.4. Līdzīga norma ir ietverta arī 1966. gada ANO Starptautiskajā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 10. panta pirmajā daļā:

“Šā pakta dalībvalstis atzīst, ka:

“1. Jānodrošina iespējami plašāka aizsardzība un palīdzība ģimenei,kas ir dabiska sabiedrības pamatšūniņa, it sevišķi tās dibināšanas posmā un kamēr tās pienākums ir gādāt par nepatstāvīgajiem bērniem un viņu audzināšanu. Laulība jāslēdz brīvi piekritušu personu starpā”.

1.5. Tātad – dabiskas ģimenes izveidošanas priekšnoteikums ir sievietes un vīrieša savienība. Vārds “dabiska” norāda uz dabisko tiesību skolas ietekmi uz minēto starptautisko dokumentu saturu. Tas nozīmē, ka šie starptautiskie dokumenti paši nedefinē to, kas ir “ģimene”, bet tikai konstatē to, kā tas ir cilvēka dabā iekārtots, un paredz šī dabiskā veidojuma aizsardzību.

1.6. Tālāk tiek norādīts, kur tiek balstīta dabiska ģimene:

1) laulībā (starp vīrieti un sievieti);

2) asinsradniecībā (“ģimene” paplašinātā nozīmē, kā to paredz arī CL; arī, ja runa ir par vienu vecāku un bērnu – tos abus saista asinsradniecība; tas pats attiecas uz vecāku, bērnu un vecvecākiem, kuri dzīvo kopā un audzina bērnu, u.tml.);

3) adopcijā (kas ir dabas imitācija – adoptio naturam imitatur – un sniedz bez vecāku gādības palikušiem bērniem ģimeni; sk. CL 172. p.).

1.7. Visas šīs dabiskās ģimenes formas ir minētas arī CL, runājot par ģimeni šaurākā nozīmē (sk. CL 214. p.).

2. Satversmes 110. panta pirmās daļas otrajā teikumā arī ir paredzēti skaidrojoši papildinājumi attiecībā uz bērna tiesību kodolu: “[..] valsts aizsargā bērna tiesības, tostarp arī tiesības augt ģimenē, kuras pamats ir māte sieviete un tēvs vīrietis”.

2.1. Šeit līdzās bērna tiesībām īpaši tiek uzsvērts, ka tajās ietilpst arī tiesības augt ģimenē, kuras pamatu veido bērna vecāki – māte sieviete un tēvs vīrietis. Šāda norma nākotnē ļautu izvairīties no vārda “vecāki” pārdefinēšanas, tajā ielasot tādus pseidojēdzienus kā “vecāks Nr. 1” un “vecāks Nr. 2” un par bērna “vecākiem” sākot dēvēt divas viena dzimuma personas, kas neatbilst dabiskajai lietu kārtībai un bioloģiskajai realitātei. Tas ir tādēļ, ka Satversmes 110. panta 1. teikuma pašreizējā redakcijā tiek lietots tikai vārds “vecāki”, to nepaskaidrojot. Tādēļ šis jēdziens šobrīd ir “atvērts” dažādiem pārdefinēšanas mēģinājumiem no ST u.c. puses. Sekojot ST argumentācijas virzienam tās 2020. gada 12. novembra spriedumā lietā Nr. 2019-33-01, kurā ST noteica, ka Satversmes 110. pantā lietotais ģimenes jēdziens “nav konkretizēts un neizvirza dzimumu par kritēriju tādu personu noteikšanai, kuras atzīstamas par ģimeni” (sk. sprieduma 12.1. punktu), jau šobrīd var paredzēt, ka ST kādā no saviem nākamajiem spriedumiem pateiks, ka arī Satversmes 110. pantā lietotais jēdziens “vecāki” nav konkretizēts un neizvirza dzimumu par kritēriju tādu personu noteikšanai, kas atzīstami par bērna vecākiem.

2.2. Šāds normas saturs saskan arī ar 1989. gada ANO Bērnu tiesību konvencijas 7. panta pirmo daļu:

“Ikvienu bērnu reģistrē tūlīt pēc dzimšanas, un viņam kopš piedzimšanas brīža ir tiesības uz vārdu, tiesības iegūt pilsonību, kā arī, ciktāl iespējams, tiesības zināt savus vecākus un būt viņu aizgādībā”.

2.3. Sk. arī Konvencijas 8. pantu:

“1. Dalībvalstis apņemas respektēt ikviena bērna tiesības aizsargāt savu identitāti, tostarp pilsonību, vārdu un ģimenes saites, kā paredzēts tiesību aktos, nepieļaujot nelikumīgu iejaukšanos.

2. Ja bērnam nelikumīgi tiek atņemti daži vai visi identitātes elementi, dalībvalstis nodrošina pienācīgu palīdzību un aizstāvību viņa identitātes drīzākai atjaunošanai”.

3. Satversmes 110. panta pirmās daļas trešajā teikumā ietverta norāde uz vecāku tiesību vissvarīgāko pamatelementu, proti: “Valsts aizsargā vecāku tiesības un viņu brīvību nodrošināt bērniem audzināšanu saskaņā ar savu reliģisko un filozofisko pārliecību”. Šī tiesību norma konkretizē šobrīd Satversmes 110. panta 1. teikumā vispārīgi pieminētās “vecāku tiesības”.

3.1. Satversmes 110. panta grozījumu redakcijā tiek piedāvāts iekļaut Latvijai saistošajās starptautiskajās cilvēktiesību normās atrodamās vecāku tiesību aizsardzības normas.

3.2. ANO Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas 26. panta 3. daļā ir noteikts, ka “vecākiem ir pirmtiesības izvēlēties, kāda veida izglītību iegūs viņu bērni”.

3.3. Šāda norma ietverta arī ANO Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 18. panta 4. daļā: “Šā pakta dalībvalstis apņemas cienīt vecāku un attiecīgos gadījumos likumīgo aizbildņu brīvību nodrošināt savu bērnu reliģisko un tikumisko audzināšanu saskaņā ar savu pārliecību”.

3.4. Ļoti līdzīga norma ietverta arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Pirmā papildprotokola 2. pantā (tiesības uz izglītību): “[..] Veicot funkcijas, kuras tā uzņemas attiecībā uz izglītību un mācībām, valsts ievēro vecāku tiesības nodrošināt saviem bērniem tādu izglītību un mācības, kas ir saskaņā ar viņu reliģisko pārliecību un filozofiskajiem uzskatiem”.

3.5. Sk. arī ANO Bērnu tiesību konvencijas 18. panta 1. un 2. daļu:

“1. Dalībvalstis dara visu iespējamo, lai nodrošinātu tāda principa atzīšanu, saskaņā ar kuru abi vecāki ir vienādi atbildīgi par bērna audzināšanu un attīstību. Vecāki vai aizbildņi ir galvenās personas, kas atbildīgas par bērna audzināšanu un attīstību. Viņu galvenais pienākums ir gādāt par bērna interesēm.

2. Lai garantētu šajā konvencijā paredzētās tiesības un sekmētu to īstenošanu, dalībvalstis sniedz vecākiem un aizbildņiem pienācīgu palīdzību ar bērnu audzināšanu saistīto pienākumu izpildē un nodrošina bērnu aprūpes iestāžu un dienestu izveidi.”

3.6. Šī iemesla dēļ Satversmes 110. panta grozījumu redakcijā tiek lietots vārds “audzināšana”, kas ir plašāks nekā “izglītība”. Tāpat tiek lietots arī vārds “brīvības” (nevis “tiesības”), jo vecāki no dabas ir galvenie atbildīgie par bērna audzināšanu, nevis valsts viņiem šīs “tiesības” piešķir – valsts var tikai respektēt un ievērot šīs vecāku brīvības (sk. arī CL 223. pantu, saskaņā ar kuru tēvs un māte uz aizgādības tiesību pamata ir sava nepilngadīgā bērna dabiskie aizbildņi).

3.7. Latvijas Republikas konstitucionālā likuma “Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi” (zaudējis spēku 06.11.1998.) 36. panta trešajā un ceturtajā daļā vecāku tiesības bija vairāk konkretizētas, nekā pašreizējā Satversmes 110. panta pirmajā teikumā, kur tās ir tikai minētas. Konstitucionālā likuma 36. pantā bija noteikts: “Rūpēties par bērniem un viņu audzināšanu pirmām kārtām ir vecāku vai aizbildņu tiesības un pienākums. Sabiedrība un valsts rūpējas, lai vecākiem vai aizbildņiem būtu iespējams pildīt savus pienākumus pret bērniem”.

4. Satversmes 110. panta otrajā daļā ietverti sabiedrībai svarīgi papildinājumi tām personu kategorijām, par kurām valsts uzņemas īpašu gādību:

4.1. “Valsts īpaši palīdz bērniem ar invaliditātiun vecākiem, kas par viņiem gādā [..]”.

1. Šajā tiesību normas projekta tekstā vārds “bērns invalīds” tiek aizstāts ar 2006. gada ANO Konvencijā par personu ar invaliditāti tiesībām lietoto vārdu “bērns ar invaliditāti”. Vienlaikus šī norma tiek papildināta arī ar īpašu aizsardzību un atbalstu šādu bērnu vecākiem, kuri gādā par šo bērnu.

2. Tas saskan ar minētās ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 23. panta 3., 4. un 5. daļā ietvertajām Latvijas starptautiskajām saistībām, proti:

“3. Dalībvalstis nodrošina, ka bērniem ar invaliditāti ir vienlīdzīgas tiesības attiecībā uz ģimenes dzīvi. Lai īstenotu šīs tiesības un nepieļautu bērnu ar invaliditāti slēpšanu, pamešanu, atstāšanu novārtā un nošķiršanu, dalībvalstis apņemas sniegt savlaicīgu un plašu informāciju, pakalpojumus un atbalstu bērniem ar invaliditātiun viņu ģimenēm.

4. Dalībvalstis nodrošina, ka bērns netiek nošķirts no vecākiem pret viņu gribu, izņemot tad, ja kompetentas iestādes, kas pakļautas tiesas kontrolei, saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem un procedūrām nosaka, ka šāda nošķiršana ir nepieciešamam bērna vislabākajām interesēm. Nekādā gadījumā bērnu nedrīkst nošķirt no vecākiem vai nu paša bērna, vai viena vai abu vecāku invaliditātes dēļ.

5. Ja tuvākie ģimenes locekļi nespēj rūpēties par bērnu ar invaliditāti, dalībvalstis dara visu iespējamo, lai nodrošinātu alternatīvu aprūpi, ko var sniegt attālākie radinieki, bet, ja tas nav iespējams, tad ģimenes vidē sabiedrībā”.

3. Sk. arī ANO Bērnu tiesību konvencijas 23. panta otro daļu:

“2. Dalībvalstis atzīst, ka ikvienam bērnam ar garīgiem vai fiziskiem traucējumiem ir tiesības uz īpašu aprūpi, un veicina un nodrošina to, lai bērnam, kam uz to ir tiesības, un par viņa aprūpi atbildīgajām personām atbilstoši pieejamiem resursiem tiek sniegta lūgtā palīdzība, kas būtu piemērota konkrētā bērna stāvoklim un viņa vecāku vai citu par bērnu atbildīgo personu apstākļiem.”

4.2. “Valsts īpaši palīdz [..] daudzbērnu ģimenēm [..]”.

1. Pie īpaši atbalstāmām ģimenēm tiek norādītas daudzbērnu ģimenes, kuras daudz biežāk tiek pakļautas nabadzības riskam, nekā ģimenes, kurās aug viens vai divi bērni. Tas tādēļ, ka bērnu vecāki ir divi, bet aprūpējamo bērnu skaits viņiem ir lielāks. Cerams, ka šī norma liks valstij daudz vairāk respektēt daudzbērnu ģimeņu vajadzības un radīt daudz labvēlīgākus mehānismus šo ģimeņu un tajās augošo bērnu labklājības nodrošināšanai.

2. Saskaņā ar ANO Bērnu tiesību konvencijas 27. panta 2. un 3. daļu:

“2. Vecāki vai viens no viņiem, vai citas par bērnu atbildīgas personas ir galvenie atbildīgie par bērna attīstībai nepieciešamo dzīves apstākļu nodrošināšanu savu spēju un finansiālo iespēju robežās.

3. Dalībvalstis saskaņā ar saviem apstākļiem un iespējām veic attiecīgus pasākumus, lai sniegtu palīdzību vecākiem un citām par bērnu atbildīgām personām šo tiesību īstenošanā, un vajadzības gadījumā nodrošina materiālo palīdzību un atbalsta programmas, īpaši attiecībā uz uzturu, apģērbu un mājokli.”

4.3. “Valsts īpaši palīdz [..], kā arī mātēm un tēviem, kuri bez otra vecāka gādā par bērniem”.

1. Kā nākamā īpaši atbalstāmā ģimeņu kategorija minēti t.s. vientuļie vecāki. Taču uzreiz arī jāuzsver, ka pantā apzināti netiek lietoti vārdi “vientuļie vecāki”, lai tādējādi netiktu sekmēta bērnu vecāku faktiskā kopdzīve, nenoslēdzot laulību.

2. Tādējādi šis pants īpašu aizsardzību un atbalstu no valsts puses paredz vienam no vecākiem, ja:

1) otrs bērna vecāks ir miris;
2) bērnam nav noteikta paternitāte (tas ir, otrs bērna vecāks nav zināms);
3) otrs bērna vecāks ir tik slims, ka nespēj pats parūpēties par bērnu.

3. Tāpēc pantā tiek lietoti vārdi “[..] kuri bez otra vecāka gādā par bērniem”.

4. Vārds “gādā” saskan ar CL 177. pantu, saskaņā ar kuru līdz pilngadības sasniegšanai bērns ir vecāku aizgādībā.

5. Formulējums “mātes un tēvi, kuri bez otra vecāka gādā par bērnu” ir balstīts CL 177. un pārējos pantos lietotajā terminā “aizgādība”, kā arī CL 178. un 178.1. pantā noteiktajā regulējumā par “kopīgo aizgādību” un “atsevišķo aizgādību”. Tādēļ tiek lietots vārds “gādā” (tam ir viena sakne ar vārdu “aizgādība”) un “bez otra vecāka [gādā]” (norāda, ka negādā atsevišķi; resp. netiek lietots formulējums “mātes un tēvi, kuri atsevišķi gādā par bērniem”).

6. Līdz ar to piedāvātais formulējums attiektos tikai uz tiem vecākiem, kur otrs vecāks ir vai nu miris, vai arī bērnam nav noteikta paternitāte, vai otrs vecāks ir tik smagi slims, ka nespēj rūpēties par bērnu. Pārējie gadījumi, kuros abi vecāki ir dzīvi, bet dzīvo šķirti (veicot kopīgo aizgādību vai atsevišķo aizgādību), netiktu aptverti, un tādēļ šādi vecāki nevarētu baudīt īpašo konstitucionālo aizsardzību.

3. Projekta izstrādē iesaistītās institūcijas.

Projekts nav izstrādāts institūciju ietvaros.

4. Cita informācija.

1. Projektu izstrādājuši Saeimas vēlētāji – Latvijas Republikas pilsoņi (Satversmes 2., 64. un 78. p.; likuma “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu” 2. p.).

2. Satversmes 110. panta grozījumu projekts izstrādāts, pēc iespējas respektējot Satversmes lakonisko stilu. Taču lakoniskums nav bijis likuma grozījumu izstrādātāju galvenais mērķis.

2.1. Vissvarīgākais bijis – izstrādāt tādu panta grozījumu projekta redakciju, kas atspoguļotu tautas gribu un nākotnē novērstu iespēju nelabticīgiem Satversmes 110. panta interpretētājiem un piemērotājiem izmantot tieši šo lakoniskumu, lai ielasītu Satversmes 110. pantā to, kas tur nekad nav bijis ietverts un kas ir pretējs tautas vairākuma gribai un Satversmes ievadā skaidri noteiktajai Latvijas identitātei, kuru Eiropas kultūrtelpā kopš senlaikiem veido latviešu un lībiešu tradīcijas, latviskā dzīvesziņa, latviešu valoda, vispārcilvēciskās un kristīgās vērtības.

2.2. Izmantojot Satversmes ievadu Satversmes VIII nodaļas interpretācijā, nav pieļaujams atsaukties tikai uz ievadā minēto “saliedētas sabiedrības pamatu” (sk. ST 2020. gada 12. novembra sprieduma lietā Nr. 2019-33-01 12.3 punktu, 28. lpp.), vienlaicīgi pilnībā ignorējot jau minētos Latvijas identitātes elementus, kā arī tajā pašā ievadā minēto ikviena pienākumu “rūpēties par sabiedrības kopējo labumu, izturoties atbildīgi pret citiem, nākamajām paaudzēm, vidi un dabu”. Ar vārdu “daba” būtu jāsaprot ne tikai Latvijas flora, fauna un dabas ainava, bet arī cilvēka daba, kuras pamatā ir dabiska savienība starp vīrieti un sievieti kā ģimenes veidošanas pamats (sk. arī Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas 16. p.; ANO Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 23. p.; ANO Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 10.p. 1.d.). Tikai savienībā starp vīrieti un sievieti var dabiski dzimt bērni – Latvijas nākamās paaudzes.

2.3. Attiecībā uz Satversmes lakonisko stilu ir jāņem vērā arī Satversmes VIII nodaļas iekļaušana Satversmē tikai 1998. gada 15. oktobrī (sk.: Grozījumi Latvijas Republikas Satversmē: Latvijas Republikas likums. Latvijas Vēstnesis, 1998. gada 23. oktobris, Nr. 308/312). Šīs nodaļas saturs aptuveni atbilst 1991. gada 10. decembrī pieņemtajam un spēku zaudējušajam konstitucionālajam likumam “Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi” (sk.: konstitucionālais likums “Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi”. Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs, 1992. gada 30. janvāris, Nr. 4). Atšķirībā no pārējām Satversmes nodaļām, Satversmes VIII nodaļa ir veltīta specifiskajai cilvēka pamattiesību un pamatbrīvību jomai, kur tiesību normu lakoniskais stils nav pārāk vēlams un tādēļ nevar arī būt šādu tiesību normu izstrādes būtiska prasība. Turklāt Satversmes Pamattiesību nodaļas izstrādātāji ir paši apzinājušies trūkumus, kas saistīti ar vēlmi saglabāt šiem grozījumiem Satversmes valodas un juridiskās tehnikas stilu (sk.: Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VIII nodaļa. Cilvēka pamattiesības. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2011, 16. lpp.).

2.4. Satversmes 110. pants ir formulēts valsts pozitīvā pienākuma formā. Šādā gadījumā lakonisks juridiskais stils nav vēlams, jo lakoniskums ne tikai skar tiesību normas formas stilu, bet var būtiski ietekmēt arī tajā iekļauto tiesību, pienākumu un jēdzienu interpretāciju un tādējādi šīs tiesību normas saturu. Ir svarīgi arī atzīmēt, ka valsts pozitīvā pienākuma gadījumā tiesību normai būtu jābūt daudz skaidrākai un saprotamākai, nekā tas pieļaujams valsts negatīvā pienākuma gadījumā. Tas savukārt ietekmē tiesību normas lakoniskā stila ievērošanas robežas.

3. Latviskā dzīvesziņa.

3.1. Latvijas Dievturu sadraudze ir uzsvērusi, ka latviešu tautas dzīvesziņā neskaitāmu paaudžu pieredzē izveidojušās ģimenes un dzīves godu tradīcijas ir latviešu patības un izdzīvošanas pamatā. Nav pieļaujama nepārdomāta tiesisko normu ieviešana, kas varētu kropļot seno mantojumu, grozot jēdzienu saturu. Valodas pētījumi liecina, ka vārdiem “ģimene” un “ģints” ir ļoti sena izcelsme, tāpēc droši var apgalvot, ka tikpat sena ir arī pati ģimene. Latviskā ģimenes jēdziena būtība nav tikai juridiskā civilstāvokļa aktā, bet arī ģimeniski tikumisko vērtību kultūrvēsturiskajā piederībā. Ģimene ir viss kopums, kas ar radniecības saitēm apvieno visas dzīvās pēctecīgās paaudzes (bērni, vecāki, vecvecāki). Caur to uzturētā un paustā godu rituālā forma un attiecību tikumiskās vērtības ir arī garīguma saites ar ģimenes un dzimtas tradīcijām un tautas kultūras mantojumu kopumā. (Sk.: Latvijas Dievturu sadraudzes viedoklis par ģimeni. Pieejams šeit: https://dievturi.blogspot.com/2021/01/latvijas-dievturu-sadraudzes-viedoklis.html).

3.2. Pastāv viedoklis, ka Latvijas tiesību sistēmā latviskās tradīcijas nekad nav tikušas iedibinātas. Tomēr, izpētot vēsturiskos Latvijas tiesību avotus, ir pamats secināt, ka tiesību sistēma Livonijā tika veidota atbilstoši Rietumeiropas feodālo valstu paraugam, kas cita starpā ietvēra arī vietējo paražu tiesību respektēšanu un materializēšanu. Latviskās tiesiskās tradīcijas netika iznīcinātas, nodibinot Livonijā Rietumeiropai raksturīgo tiesību modeli. Šajā vēstures periodā tās no nerakstītas mutvārdu tradīcijas ieguva rakstveida un oficiālu formu. Tā kā mutvārdu tradīcija – dainas, pasakas, teikas, ticējumi un tautasdziesmas – tika apkopotas un rakstveidā fiksētas tikai 19. gs. otrajā pusē, secināms, ka latviešu paražu tiesības rakstveidā ir fiksētas sešsimt gadus agrāk un ir pirmā rakstiski fiksētā latviešu kultūras forma. (Sk.; Smiltēna A. Latvijas rakstīto tiesību pirmsākumi un nerakstītā latviskā dzīvesziņa. Grām: Tiesību efektivitāte postmodernā sabiedrībā. Latvijas Universitātes 73. zinātniskās konferences rakstu krājums. Rīga: LU akadēmiskais apgāds, 2015., 389., 393. lpp.).

4. Kristīgās vērtības.

4.1. Atsauce uz “kristīgajām vērtībām” norāda uz latviešu nācijas, Latvijas tautas un Latvijas valsts piederību noteiktai civilizācijai, konkrēti – Eiropas (jeb, plašāk runājot, Rietumu) civilizācijai, bet Eiropas (Rietumu) civilizācijas pamatā ir noteikts skaits pamatatziņu un pamatvērtību, kas nāk tieši no kristīgās reliģijas dogmām un postulātiem.

4.2. Diemžēl vārdkopu “kristīgās vērtības” ar laiku sāk piepildīt ar citu saturu – arī attiecībā uz izpratni par to, kas ir ģimene. Tādējādi notiek mēģinājumi paplašināt ģimenes un laulības izpratni. Kristīgās vērtības ir tās, kas atklāj, ka laulība un ģimene ir savienība starp vīrieti un sievieti. Kristīgās vērtības atgādina, ka vispārcilvēciskās vērtības saglabā savu spēku, ceļ sabiedrību un nodrošina tās ilgtspēju tikai tad, ja tās neatkāpjas no dabiskā likuma, kas ierakstīts cilvēka būtības dziļumos, un dievišķās atklāsmes (piemēram, desmit baušļi), ko mums atklāj kristietība. Tādējādi kristīgās vērtības stāv vispārcilvēcisko vērtību sardzē un tās aizsargā no subjektīviem izkropļojumiem. (Sk.: Stankevičs Z. Ceturtās sarunas par Latviju – Satversme. Vispārcilvēciskās un kristīgās vērtības. (29.10.2019.) Audioieraksts pieejams: https://www.satv.tiesa.gov.lv/press-release/ceturtas-sarunas-par-latviju-satversme-visparcilveciskas-un-kristigas-vertibas/)

4.3. Gan Satversmes ievadā minēto kristīgo vērtību kā Latvijas identitāti veidojošu konstitucionālu vērtību vārdā, gan Latvijas tautas ilgtspējas vārdā iecerēto Satversmes grozījumu mērķis ir stiprināt laulību un ģimeni un aizsargāt to no subjektīviem izkropļojumiem un nepamatotiem mēģinājumiem paplašināt to izpratni, piepildot ar saturu, kas pretējs kristīgajām vērtībām un dabiskajam likumam.

5. Satversmes 110. panta grozījumu projektā pants ir sadalīts divās daļās bez šo daļu numerācijas. Abas daļas vienu no otras atdala atstarpe (līdzīgi tam, kā tas ir Satversmes 14., 18., 32., 66., 68., 79. un 101. pantā);

1) pirmā daļa regulē laulības, ģimenes, bērnu un vecāku tiesību aizsardzību un atbalstu no valsts puses;
2) otrā daļa uzsver gadījumus, kuros valsts īpaši palīdz noteiktām vecāku, bērnu un ģimeņu kategorijām. Analoģiska struktūra ir arī pašreiz spēkā esošajam Satversmes 110. pantam. Sadalījums divās daļās Satversmes 110. pantu padarīs pārskatāmāku.

6. Iespējamie iebildumi, atsaucoties uz “starptautiskajiem standartiem”, juridiski ir pilnīgi nepamatoti.

6.1. Nav un nevar būt neviena Latvijai saistoša starptautiskā līguma, ar kuru jebkurai suverēnai valstij būtu aizliegts rīkot referendumus (tautas nobalsošanas) šādos vai līdzīgos jautājumos.

6.2. Dažādu starptautisko organizāciju ieteikumi un rezolūcijas šīs valsts pamatlikumā nostiprinātās tiesības ierobežot nevar, jo tiem nav saistoša juridiska spēka (sk. piem.: Revised Statute of the European Commission for Democracy through Law, Art. 3(2) (adopted by the Committee of Ministers on 21 February 2002 at the 784th meeting of the Ministers’ Deputies), Resolution (2002)3. Pieejams: https://www.venice.coe.int/WebForms/pages/?p=01_01_Statute; sk. arī: W. Hoffmann-Riem. The Venice Commission of the Council of Europe – Standards and Impact // The European Journal of International Law, Vol. 25, No. 2, 2014, p. 580).

6.3. Pat ja pieņemtu, ka šādiem nesaistošiem starptautisko organizāciju ekspertu grupu dokumentiem ir augstāks juridiskais spēks par Satversmi (kas tā nav un nevar būt) un apgalvotu, ka par iesniegto likumprojektu Satversmes 110. panta grozījumiem nedrīkst rīkot tautas nobalsošanu, jo 110. pants attiecoties uz cilvēktiesībām, tad tik un tā šāds apgalvojums neizturētu kritiku, jo: 1) apzīmējums “cilvēktiesības” ir pārāk plašs, lai uz to pamata atteiktu tautas nobalsošanu; 2) šāds apgalvojums faktiski liegtu tautai konstitūcijā nostiprināt savas cilvēktiesības lielākā mērā; 3) lai ieteikums par cilvēktiesībām kā šķērsli tautas nobalsošanai vispār būtu juridiski spējīgs darboties, tas vispirms būtu jāietver pašā konstitūcijā (Satversmes 73. p.).

6.4. Turklāt – jautājumi, par kuriem Latvijā nevar rīkot tautas nobalsošanu (referendumu), ir izsmeļoši uzskaitīti Satversmes 73. pantā. Šis saraksts nav paplašināms tiesību normu interpretācijas ceļā. Satversmes 73. pants ir konstitucionāla ranga tiesību norma.

7. Iesniedzamie Satversmes 110. panta grozījumi pilnībā atbilst Satversmei, Latvijas Republikas noslēgtajiem starptautiskajiem līgumiem, ANO Vispārējai Cilvēktiesību deklarācijai un Latvijas Republikas likumiem (sk. iepriekš un turpmāk).

8. Referendumi citās Eiropas valstīs (īss apskats).

8.1. 2012. gada 25. martā Slovēnijā notika referendums par jauno ģimenes tiesību likuma stāšanos spēkā. Situācijas apraksts:

1) 2012. gada 3. martā Slovēnijas parlaments pieņēma jaunu ģimenes tiesību likumu, kas faktiski pielīdzināja laulībai jebkuru divu, arī viendzimuma personu, savienību. Izņēmums bija viendzimuma personu tiesības adoptēt bērnus. Izmantojot savas konstitūcijā paredzētās tiesības, Slovēnijas sabiedrības iniciatīvas grupa savāca nepieciešamos 40 000 parakstus, lai ierosinātu referendumu par parlamenta pieņemto likumu (sk. https://web.archive.org/web/20131203021939; http://www.sta.si/en/vest.php?s=a&id=1722536);
2) rezultātā, piedaloties 30,1% balsstiesīgajiem vēlētājiem, no kuriem 54,55% (jeb 278 330 vēlētāji) balsoja “pret”, bet 45,37% (jeb 231 196 vēlētāji) balsoja “par”, likuma teksts tika noraidīts (sk. https://web.archive.org/web/20120328175018; http://volitve.gov.si/Druzinski2012);
3) 2015. gada 3. martā Slovēnijas parlaments pieņēma grozījumus “Laulību un ģimenes attiecību likumā”, nosakot, ka laulība ir “divu personu savienība”, nevis vīrieša un sievietes savienība (sk. https://www.icj.org/wp-content/uploads/2013/05/Slovenia-Marriage-and-Family-Relations-Act-1977-eng.pdf), kā to noteica likuma iepriekšējā redakcija (sk. http://www.pisrs.si/Pis.web/pregledPredpisa?id=ZAKO7083&d-49683-s=2&d-49683-p=1&d-49683-o=2);
4) sabiedrības iniciatīvas grupa arī šoreiz savāca nepieciešamos 40 000 parakstus un, pamatojoties uz Konstitūcijas 90. pantu, aicināja parlamentu izsludināt referendumu. Parlaments 2015. gada 26. martā šādu aicinājumu noraidīja, pamatojoties uz 2013. gadā pieņemtajiem grozījumiem Konstitūcijas 90. pantā, kas ierobežoja referendumu rīkošanas tiesības atsevišķos jautājumos (sk. https://politicalscience.ceu.edu/sites/politicalscience.ceu.hu/files/attachment/basicpage/1096/alenka.krasovec_1.pdf);
5) 2015. gada 22. oktobrī Konstitucionālā tiesa lēma, ka parlamentam nav tiesību pasludināt šāda referenduma rīkošanu par antikonstitucionālu (sk. https://au.news.yahoo.com/slovenia-court-allows-referendum-on-halting-gay-marriage-29884850.html), un parlaments bija spiests izsludināt referendumu, kas notika 2015. gada 20. decembrī;
6) saskaņā ar Konstitūcijas 90. pantu likums referendumā tiek noraidīts, ja, piedaloties vismaz vienai piektajai daļai vēlētāju, vairākums referendumā nobalso “pret”. Referendumā piedalījās 1 715 518 vēlētāju jeb 36,38% no kopējo vēlētāju skaita, kas bija vairāk par nepieciešamajiem 20%. 63,51% no derīgajiem biļeteniem bija balsojumi “pret” šo likumprojektu, bet tikai 36,49% to atbalstīja. Līdz ar to, Slovēnijas tauta notikušajā referendumā noraidīja parlamenta likumprojektu par laulību kā divu personu savienību (sk. https://www.reuters.com/article/us-slovenia-rights-idUSKBN0U30BS20151220).

8.2. 2013. gada 1. decembrī Horvātijā notika konstitucionālais referendums. Situācijas apraksts:

1) balsstiesīgajām personām bija jāatbild uz jautājumu: “Vai jūs piekrītat nostiprināt laulību kā savienību starp vīrieti un sievieti Horvātijas konstitūcijā?”;
2) referendumu rosināja Horvātijas parlaments, pamatojoties uz sabiedriskas kustības “Ģimenes vārdā” (“U ime obitelji”) savāktajiem 683 948 parakstiem. Referendumā piedalījās 37,88% vēlētāju un 65,87% jeb 946 433 vēlētāji izteicās par labu konstitūcijas grozījumiem, bet 33,51% jeb 481 534 vēlētāji bija pret šādiem grozījumiem konstitūcijā. (Sk. https://www.usud.hr/en/history-and-development-croatian-constitutional-judicature#12);
3) pamatojoties uz referenduma rezultātiem, 2014. gada 15. janvārī konstitūcijas 62. pants tika papildināts ar jaunu otro daļu, kas nosaka laulību kā vīrieša un sievietes savienību. (Sk. https://www.usud.hr/sites/default/files/dokumenti/The_consolidated_text_of_the_Constitution_of_the_Republic_of_Croatia_as_of_15_January_2014.pdf).

8.3. 2015. gada 7. februārī Slovākijā notika referendums. Situācijas apraksts:

1) referenduma mērķis bija – nostiprināt pirms gada Konstitūcijā ietverto laulības kā vīrieša un sievietes savienības jēdzienu (sk. https://www.bbc.com/news/world-europe-31170464). Iniciatīvas grupai savācot 400 000 parakstu, kas pārsniedza Konstitūcijas 95. pantā noteikto 350 000 parakstu minimumu (sk. https://www.prezident.sk/upload-files/46422.pdf). Slovākijas parlaments atbalstīja referenduma rīkošanu, bet prezidents izsludināja referenduma datumu (sk. https://spectator.sme.sk/c/20052785/president-announces-the-referendum-on-protection-of-the-family.html), iepriekš pārbaudot referenduma jautājumu atbilstību Konstitūcijai Konstitucionālajā tiesā (Konstitūcijas 95. pants);
2) referendumā balsstiesīgajiem iedzīvotājiem tika uzdoti trīs jautājumi:
– “Vai piekrītat tam, ka tikai viena vīrieša un vienas sievietes savienība ir saucama par laulību?”
– “Vai piekrītat tam, ka viendzimuma pāriem vai grupām nebūtu atļaujams adoptēt bērnus?”
– “Vai piekrītat tam, ka skolas bez bērna vai vecāku piekrišanas nedrīkst mācīt bērniem par seksuālo uzvedību un eitanāziju?”;
3) ceturto referenduma jautājumu par reģistrētām partnerattiecībām atcēla Konstitucionālā tiesa, atzīstot tikai pirmos trīs jautājumus par atbilstošiem Konstitūcijai (sk. http://web.archive.org/web/20141209034357/https://abcnews.go.com/International/wireStory/slovakia-hold-referendum-sex-marriage-27218382);
4) referenduma dalībnieku skaits nesasniedza nepieciešamos 50% no balsstiesīgo iedzīvotāju skaita, lai referendums tiktu atzīts par notikušu saskaņā ar Konstitūcijas 98. pantu (sk. https://www.prezident.sk/upload-files/46422.pdf). Referendumā piedalījās tikai 21,41% no balsstiesīgajiem iedzīvotājiem. Uz pirmo jautājumu “jā” atbildēja 94,50% jeb 892 719 referenduma dalībnieku, uz otro jautājumu pozitīvu atbildi sniedza 92,43% jeb 873 224 cilvēki, bet uz trešo – 90,32% jeb 853 241 balsotāji (sk. https://archive.ph/20150208063828/http://volbysr.sk/en/tab01.html).

8.4. Īrijā 2015. gada 22. maijā notika referendums par viendzimuma laulību statusu jeb “referendums par trīsdesmit ceturto grozījumu Konstitūcijā” (sk. https://www.irishtimes.com/news/politics/marriage-referendum/legal-bids-to-challenge-same-sex-marriage-result-due-1.2237552). Situācijas apraksts:

1) balsstiesīgajiem iedzīvotājiem tika piedāvāts izteikt viedokli par grozījumiem Konstitūcijā, kas noteica, ka laulība var tikt noslēgta starp jebkurām divām personām (sk. http://www.irishstatutebook.ie/eli/cons/en/html#article25_5_4);
2) grozījumus sākotnēji rosināja Konstitucionālais Konvents 2013. gadā (sk. https://web.archive.org/web/20130822105439; https://www.constitution.ie/AttachmentDownload.ashx?mid=42285e46-fae2-e211-a5a0-005056a32ee4), un saskaņā ar Īrijas Konstitūciju jebkurš grozījums Konstitūcijā ir jāpārapstiprina tautas referendumā;
3) referendums notika un tajā piedalījās vairāk kā puse no balsstiesīgajiem iedzīvotājiem (60,52%);
4) “par” grozījumiem nobalsoja 62,07% jeb 1 201 607 iedzīvotāju, “pret” nobalsoja 37,93% jeb 734 300 iedzīvotāju (sk. http://www.irisoifigiuil.ie/currentissues/Ir260515.PDF#page=3).

8.5. 2018. gada 6. un 7. oktobrī Rumānijā notika referendums (sk. http://referendum2018.bec.ro/wp-content/uploads/2018/10/prezenta_16.01.pdf). Situācijas apraksts:

1) balsstiesīgajiem iedzīvotājiem tika piedāvāts izteikt viedokli par Konstitūcijas 48. panta grozījumiem, nosakot, ka laulība ir savienība starp vīrieti un sievieti, nevis savienība starp laulātajiem, kā tas noteikts Konstitūcijā (sk. http://www.cdep.ro/pls/dic/site.page?den=act2_2&par1=2#t2c2s0sba48);
2) referendumu rosināja iniciatīvas grupa, kura iepriekšējā gadā šim nolūkam bija savākusi tuvu 3 miljonus parakstu (sk. https://www.romania-insider.com/initiative-changing-family-definition-romanian-constitution-voted-deputies);
3) Rumānijas parlaments atbalstīja referenduma rīkošanu, tomēr vairākas reizes pārcēla referenduma datumus, par ko 2018. gada 14. septembrī divas starptautiskas organizācijas iesniedza sūdzību Konstitucionālajā tiesā pret šādiem Konstitūcijas grozījumiem (sk. https://www.euronews.com/2018/09/14/legal-challenge-over-romania-s-homophobic-gay-marriage-referendum). Tiesa atzina, ka nepastāv šķēršļi šāda referenduma rīkošanai (sk. https://news.sky.com/story/romanian-court-gives-go-ahead-for-homophobic-referendum-11500638), un referendums notika;
4) neskatoties uz to, ka 2014. gadā minimālais referenduma dalībnieku skaita slieksnis tika pazemināts no 50% uz 30%, 2018. gada 6. un 7. oktobra referenduma kopējo dalībnieku skaits sasniedza tikai 21,1%, kas nozīmēja, ka referendumu nevar uzskatīt par notikušu. Kopumā par laulībām kā vīrieša un sievietes savienību nobalsoja 3 531 732 balsstiesīgie iedzīvotāji jeb 93,4%, bet “pret” nobalsoja 249 412 jeb 6,6% balsstiesīgo iedzīvotāju (sk. http://referendum2018.bec.ro/wp-content/uploads/2018/10/prezenta_16.01.pdf).

II. Tiesību akta projekta ietekme uz sabiedrību, tautsaimniecības attīstību un administratīvo slogu

1. Sabiedrības mērķgrupas, kuras tiesiskais regulējums ietekmē vai varētu ietekmēt

Jebkurš Latvijas iedzīvotājs.

2. Tiesiskā regulējuma ietekme uz tautsaimniecību un administratīvo slogu

Projekts šo jomu neskar.

Valsts ekonomiskā un sociālā atbalsta pasākumi bērnu ar invaliditāti vecākiem, daudzbērnu ģimenēm, kā arī mātēm un tēviem, kuri bez otra vecāka gādā par bērniem, ir veicami ikgadējā budžeta likuma ietvaros, kā arī ietverami speciālajos likumos un likumpakārtotajos aktos.

III. Tiesību akta projekta ietekme uz valsts budžetu un pašvaldību budžetiem.

Projekts šo jomu neskar.

IV. Tiesību akta projekta ietekme uz spēkā esošo tiesību normu sistēmu.

1. Nepieciešamie saistītie tiesību aktu projekti.

Nav.

2. Atbildīgā institūcija.

Nav.

3. Cita informācija.

1. Attiecībā uz jēdzienu “ģimene” tiesību akta projekts precizē Satversmi, saskaņojot to ar jau šobrīd spēkā esošām normām, kas paredzētas CL 214. pantā (“ģimene šaurākā nozīmē”) un CL Ģimenes tiesību daļas Trešajā nodaļā “Radniecība un svainība” (attiecībā uz jēdziena “ģimene plašākā nozīmē” sistēmisko interpretāciju). Minētais mutatis mutandis attiecas arī uz CL Ģimenes tiesību daļas Otrās daļas Otro apakšnodaļu “Adopcija” (sk. arī šīs anotācijas I sadaļu). Līdz ar to projekts nekādi nesašaurina un citādi nemaina Satversmes 110. pantā esošo jēdzienu “ģimene”, bet gan tikai to konkretizē jeb padara skaidrāku.

2. Attiecībā uz Satversmes 110. panta grozījumu projekta otrajā daļā minētajām īpašas rūpes prasošām personu kategorijām tiek konkretizēts un skaidri norādīts no Satversmes pašreizējās 110. panta redakcijas jau tagad izrietošā valsts pienākuma saturs. Projekts skaidrāk izdala un pasvītro šādas personu kategorijas:

1) par bērniem ar invaliditāti gādājošie vecāki;
2) daudzbērnu ģimenes;
3) mātes un tēvi, kuri bez otra vecāka gādā par bērniem,

un nosaka, ka valstij tām īpaši jāpalīdz (nevis tikai jāaizsargā un jāatbalsta). Pašreizējā Satversmes 110. panta redakcijā minētās personu kategorijas subsumējamas jēdzienos “vecāki”, “bērni” un valsts pienākums ir tās “aizsargāt un atbalstīt” (nenorādot uz īpašu atbalstu). Līdz ar to, izstrādājot jaunus normatīvos tiesību aktus vai grozot esošos, likumdevējam turpmāk būs jāvelta īpaša uzmanība minētajām personu kategorijām.

V. Tiesību akta projekta atbilstība Latvijas Republikas starptautiskajām saistībām.

1. Saistības pret Eiropas Savienību.

1. Likumprojekts šo jomu neskar.

2. Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību (konsolidētā versija) (turpmāk – LES) 4. panta 2. punkta pirmo teikumu “Savienība respektē dalībvalstu vienlīdzību saistībā ar Līgumiem, kā arī to nacionālo identitāti, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām [..]”.

3. Pašlaik Eiropas Savienības tiesā (turpmāk – EST) izskatīšanā atrodas lieta Nr. C-490/20 V.M.A. pret Stolichna obshtina (prejudiciālo jautājumu uzdeva Bulgārijas tiesa), kurā EST vēl nav taisījusi spriedumu, taču 2021. gada 15. aprīlī ir publicēti EST ģenerāladvokātes J. Kokotes (J. Kokott) secinājumi, kuros attiecībā uz minēto LES pantu dalībvalstu ģimenes tiesību kontekstā ir norādīts sekojošais:

1) EST jau iepriekš ir netieši atzinusi (savā 2018. gada 5. jūnija spriedumā lietā C-673/16 Coman u.c., 42. un 43. punkts), ka tiesību normas, kas regulē laulību, ir nacionālās identitātes daļa saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu (sk. secinājumu 76. punktu);
2) ģimenes tiesības ir īpaši jūtīga joma, ko raksturo koncepciju un vērtību daudzveidība dalībvalstu un to veidojošo sabiedrību līmenī. Ģimenes tiesības – vai nu uz tradicionālām, vai “modernākām” vērtībām balstītas – ir valsts paštēla izpausme gan politiskā, gan sociālā aspektā. [..] tās ir nacionālās identitātes izpausme, kas raksturīga politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām (sk. secinājumu 77. punktu);
3) juridiskā ziņā definīcija, kas ir ģimene vai kāds no tās locekļiem, skar sabiedrības pamatstruktūras. Tādēļ šī definīcija var ietilpt dalībvalsts nacionālajā identitātē LES 4. panta 2. punkta izpratnē (sk. secinājumu 79. punktu);
4) nacionālās identitātes mērķis – saglabāt politiskajās un konstitucionālajās pamatstruktūrās īpašo pieeju, kas raksturīga katrai dalībvalstij (sk. secinājumu 87. punktu);
5) tā kā Eiropas Savienībai nav kompetences šajā jomā, tad valstu ģimenes tiesības principā nav pakļautas pārbaudei Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas kontekstā, jo dalībvalstis šajā jomā neīsteno Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Ņemot vērā šīs jomas īpaši jūtīgo raksturu un būtisko nozīmi, tā var ietilpt nacionālajā identitātē LES 4. panta 2. punkta izpratnē, un tas nozīmē, kas Savienība respektē vērtību un koncepciju atšķirības (sk. secinājumu 98. punktu).

4. No iepriekš minētā izriet, ka LES 4. panta 2. punkts pilnībā pieļauj, ka ģimenes jēdziena definīcija ir dalībvalstu nacionālās identitātes sastāvdaļa, kas raksturīga politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām. Savukārt Satversmes Ievadā skaidri noteikts, ka “Latvijas identitāti Eiropas kultūrtelpā kopš senseniem laikiem veido latviešu un lībiešu tradīcijas, latviskā dzīvesziņa, latviešu valoda, vispārcilvēciskās un kristīgās vērtības [..]”. Nosauktie Latvijas identitāti veidojošie elementi ietekmē arī ģimenes jēdziena izpratni Latvijas tiesību sistēmā. Saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu Eiropas Savienība respektē šo Latvijas nacionālās identitātes elementu – ģimenes jēdziena juridisko definīciju. Diemžēl ST savā 2020. gada 12. novembra spriedumā lietā Nr. 2019-33-01 šos Latvijas identitātes svarīgos elementus apzināti vai neapzināti ir vulgarizējusi un noniecinājusi, nodēvējot tos par “sabiedrībā pastāvošiem stereotipiem”.

2. Citas starptautiskās saistības

1. Tiesību akta projekts neattiecas uz jaunu starptautisko saistību ieviešanu.

2. Tiesību akta projekts atbilst jau esošajām Latvijas Republikas starptautiskajām saistībām, kas izriet no šādiem Latvijas Republikai saistošiem starptautiskajiem līgumiem un citiem starptautiskajiem dokumentiem (piemēram, deklarācijām):

1) ANO Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas 16. pants, 26. panta trešā daļa;
2) ANO Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 18. panta ceturtā daļa un 23. pants;
3) ANO Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 10. panta pirmā daļa;
4) ANO Bērnu tiesību aizsardzības konvencijas 7. un 8. pants, kā arī 18. panta pirmā un otrā daļa, 23. panta otrā daļa un 27. panta otrā un trešā daļa;
5) ANO Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 23. pants;
6) Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 12. pants un Pirmā papildprotokola 2. pants;
7) Līguma Par Eiropas Savienību (konsolidētā versija) 4. panta 2. punkta pirmais teikums, saskaņā ar kuru “Savienība respektē dalībvalstu vienlīdzību saistībā ar Līgumiem, kā arī to nacionālo identitāti, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām [..]”.

3. Cita informācija.

Par Latvijas Republikas starptautiskajām saistībām sk. arī šīs anotācijas I sadaļu.

VI. Sabiedrības līdzdalība un komunikācijas aktivitātes.

1. Plānotās sabiedrības līdzdalības un komunikācijas aktivitātes saistībā ar projektu.

1. Tiesību akta (Satversmes grozījumu) projekta īpatnība ir tā, ka tas ir izstrādāts un tālāk tiks virzīts izskatīšanai Satversmes 64. un 78. pantā paredzētajā procedūrā, pamatojoties uz principu, saskaņā ar kuru likumdošanas tiesības pieder Saeimai, kā arī tautai Satversmē paredzētajā kārtībā un apmēros (Satversmes 64. p.).
2. Tiesību akta projektam vispirms jāsavāc ne mazāk kā 1/10 daļas vēlētāju paraksti, un tikai tad to varēs iesniegt Valsts Prezidentam nodošanai Saeimai (Satversmes 78. p. pirmais teikums). Ja Saeima to nepieņems bez pārgrozījumiem pēc satura, tad Satversmes grozījumu projekts būs nododams tautas nobalsošanai (Satversmes 78. p. otrais teikums; likuma “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu” 1. panta 4. punkts).
3. Saeimā izskatīšanā pašlaik atrodas partijas “Nacionālā Apvienība” izstrādātais un 2021. gada 7. janvārī iesniegtais likumprojekts “Grozījums Latvijas Republikas Satversmē”, Nr. 893/Lp13 (pieejams šeit: https://titania.saeima.lv/LIVS13/SaeimaLIVS13.nsf/0/A38F6751399F389CC225865600317857?OpenDocument), kas paredz izdarīt grozījumus Satversmes 110. pantā.

2. Sabiedrības līdzdalība projekta izstrādē.

1. Tiesību akta projekts ir tapis kā sabiedrības dabiska un loģiska reakcija uz diviem Satversmes tiesas spriedumiem (2020. gada 12. novembra spriedumu lietā Nr. 2019-33-01 un 2021. gada 8. aprīļa spriedumu lietā Nr. 2020-34-03) un Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta 2021. gada 7. jūnija kopsēdes lēmumu lietā Nr. SKA-[B]/2021.

2. Pēc Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra sprieduma lietā Nr. 2019-33-01 pasludināšanas 2020. gada 25. novembrī platformā ManaBalss.lv (turpmāk – ManaBalss) tika iesniegta pilsoņu iniciatīva ar prasību “likumdevējam Satversmē jānostiprina dabiskas ģimenes tiesiskā atzīšana, aizsardzība un atbalsts no valsts un sabiedrības puses, kā arī jāaizsargā bērna tiesības uz māti sievieti un tēvu vīrieti, nākotnē nepieļaujot to pārdefinēšanu, piemēram, par “vecāku Nr. 1” un “vecāku Nr. 2”. Tā kā pilsoņu iniciatīvas iesniegumā tika prasīts Latvijas pamatlikuma – Satversmes – grozījums, ManaBalss apgalvoja, ka tā vērtēšanai esot piesaistījusi vairākus konstitucionālo tiesību zinātājus un citus juristus. Piesaistītie juristi norādījuši uz iespēju ManaBalss kā nevalstiskas organizācijas platformai šo iniciatīvu publicēt, kas veicinātu sabiedrības daļas nostājas izpausmi un veselīgu politiskās diskusijas daļu. Tomēr tie arī skaidri iezīmējuši, ka šāda iniciatīva nebūtu reāli ieviešama Latvijas Republikas likumdošanā. Pamatojoties publiski pieejamajos ManaBalss iniciatīvu kvalitātes kritērijos un organizācijas darba stratēģijā, kas fokusējas tieši uz praktiski ieviešamām likumdošanas un rīcībpolitikas iniciatīvām, ManaBalss komanda nolēma attiecīgo iniciatīvas iesniegumu nepublicēt. Pamatojums: 1) iesūtītā iniciatīva esot jāskata kontekstā ar neseno Satversmes tiesas spriedumu, kas atzīstot viendzimuma pāra tiesības uz bērna dzimšanas atvaļinājumu. Praktiski tas nozīmējot, ka valstij esot pienākums aizsargāt arī viendzimuma partneru ģimenes, tāpēc esot paredzami grozījumi virknē likumu; 2) Satversmes tiesas spriedums esot saistošs arī likumdevējam, uzliekot par pienākumu salāgot attiecīgās likumu normas. Arī konservatīvi politiķi atzīstot, ka pēc šā sprieduma Saeimai ir jāmaina visi likumi, kas patlaban neaizsargājot visas ģimenes; 4) runa esot par ģimeni, kas likumos nav skaidri definēta, un tuvākajā nākotnē šis jautājums ne vien būs politiskajā dienaskārtībā, bet tā izskatīšanā Saeimai saistošs būs arī nesenais Satversmes tiesas spriedums. Ar to esot jārēķinās arī publiskajās diskusijās – šim spriedumam valstī ir augstākā autoritāte; 4) ne vien likumdevējs, bet arī jebkurš pilsoņu kopums nevarot aicināt pieņemt tādu likumprojektu, kas pārkāpjot personu pamattiesības, kas izrietot no šā Satversmes tiesas sprieduma. Kā Saeimas, tā jebkura tautas kopuma rīcības brīvība šai gadījumā tiesiski esot ierobežota, un tā nevarot būt pretrunā vispārējiem tiesību principiem un pārkāpt personām piešķirtās pamattiesības; 5) līdz ar to arī iniciatīvas “Par dabiskas ģimenes aizsardzību Latvijas Republikas Satversmē” aicinājums esot pretrunā Satversmes tiesas sniegtajai Satversmes interpretācijai. Neatkarīgi no eventuāli gūtā sabiedrības atbalsta jebkādā formā – vai tā būtu iniciatīva ManaBalss, vai kā citādi – Latvijā par likumu kļūt tas nevarot (sk. Kāpēc ManaBalss izlēma nepublicēt iniciatīvu “Par dabiskas ģimenes aizsardzību Latvijas Republikas Satversmē”. Pamatojums un juridiskie atzinumi, 09. Dec (2020). Pieejams šeit: https://manabalss.lv/site_posts/kapec-manabalss-izlema-nepublicet-iniciativu-par-dabiskas-gimenes-aizsardzibu-latvijas-republikas-satversme-pamatojums-un-juridiskie-atzinumi). Kā redzams, platforma ManaBalss ar apšaubāmu juridisko pamatojumu un bez nevienas atsauces uz tiesību normām 2020. gada 9. decembrī atteica Latvijas pilsoņiem realizēt savas Satversmes 2. un 64. pantā paredzētās konstitucionālās tiesības. Tā kā ManaBalss nav norādījusi viņu pieaicināto juristu vārdus, nav iespējams pārliecināties par to, vai šie juristi ir bijuši saistīti ar Satversmes tiesas procesu lietā Nr.2019-33-01. Ja tomēr pieaicinātie juristi ir bijuši kaut kādā veidā saistīti ar minēto procesu, tad šāda situācija būtu uzskatāma par neētisku, taču sabiedrībai diemžēl netika nodrošināta iespēja par to pārliecināties.

3. Tiesību akta projekta izstrādē piedalījās vairāki Latvijas juristi, t.sk. tiesību zinātņu doktori un zvērināti advokāti. Tiesību akta projekta teksts ir saskaņots ar valodniekiem.

3. Sabiedrības līdzdalības rezultāti.

1. Konsultācijas ar sabiedrību par ģimenes jēdzienu notikušas dažādos veidos, piemēram, aicinot pievienoties Memorandam ģimenes vērtību stiprināšanai, kurā viens no punktiem nosaka: “Latvijas kā stipras un ilgtspējīgas valsts pamats ir ģimene, kas balstīta laulībā starp vīrieti un sievieti. Tā ir labvēlīgākā un drošākā vide bērnu attīstībai. Šādas ģimenes aizsardzība jānodrošina, veidojot valsts politiku, izstrādājot normatīvos aktus un plānošanas dokumentus.” Memorandam ģimenes vērtību stiprināšanai līdz 2021. gada 15. jūlijam bija pievienojušās 249 juridiskās personas (108 nevalstiskās organizācijas, 59 uzņēmumi un 82 draudzes) un 4985 privātpersonas.

2. 2021. gada 15. maijā norisinājās Starptautiskās Ģimenes dienas tiešsaistes pasākums, kurā piedalījās vairāk nekā 70 individuālie dalībnieki un ģimenes. Pasākuma tiešraidi noskatījās vairāki tūkstoši skatītāju, jo tā tika translēta sociālajos tīklos un TV kanālā “TV24Rīga”.

3. 2021. gada 26.–30. aprīlī pētījumu aģentūra “Factum Interactive” veica Latvijas iedzīvotāju sabiedriskās domas interaktīvu aptauju, uzdodot šādu jautājumu: “Ģimenes jēdzienu arvien biežāk mēdz attiecināt arī uz kopā dzīvojošiem viena dzimuma partneriem. Vai, ņemot vērā šo tendenci, Satversmē būtu jānostiprina papildu aizsardzība un atbalsts tradicionālai jeb dabiskai ģimenei, kuras pamatu veido māte (sieviete) un tēvs (vīrietis?”. Aptaujas rezultāti parāda, ka 56% respondentu atbildējuši apstiprinoši ar “Jā”, 37% atbildēja “Nē”, 7% ar “Grūti pateikt” (sk.: https://reitingi.factum.lv/sabdoma/?fbclid=IwAR2UgXR6tlcteiNwMvzzVJJ0zJhytQuhOdoZUYCuI29m9qKu3mY5aFOFHxo ). Tātad – Latvijas iedzīvotāju vairākums principā atbalsta minētos Satversmes 110. panta grozījumus.

4. Sabiedrības līdzdalības rezultāti izriet no likuma “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu” 1. panta 4. punkta, 11. panta pirmās un otrās daļas, 22. un 23. panta, 27. un 28. panta.

Likumprojekta anotācijas PDF lejuplādēt šeit: LVB_anotacija_referendumsLejupielādēt

Satversmes grozījumu likumprojekta PDF lejuplādēt šeit: LVB_likumprojekts_referendumsLejupielādēt

Satversmes 110. panta redakcijas salīdzinājumu lejuplādēt šeit: LVB_redakcijas_salīdzinājumsLejupielādēt

Kas ir klasiskā izglītība ?

Šopavasar Prinstonas Universitātes Klasisko studiju fakultāte nolēma atcelt prasību studentiem apgūt sengrieķu un latīņu valodas.[1] Turpmāk, pateicoties šim “dekolonizēšanas” solim, bakalaura grādu klasiskajās zinībās varēs iegūt, nezinot nevienu vārdu sengrieķu un latīņu valodā. Oksfordas Universitātē var dzirdēt nopietnus bakalaura studentu, doktorantu un akadēmiķu aicinājumus rasisma apkarošanas vārdā dedzināt grāmatas senajās valodās.[2] Tie ir tikai daži no pēdējo gadu piemēriem, kas liecina par apzinātu vēršanos pret klasisko izglītību.

Tikmēr daudzviet pasaulē dibina jaunas skolas, kuru mērķis ir apzināti piedāvāt “klasisko izglītību”. Šo skolu dibinātāji un pasniedzēji, kā arī vecāki, kuri tām uztic savus bērnus, ir ļoti dažādi. Viņu vidū ir visu konfesiju kristieši, citu ticību pārstāvji un neticīgie. Viņu vidū ir gan valstslietās iesaistītie, gan apolitiskie un gan pilsētnieki, gan lauku iedzīvotāji. Zīmīgi ASV kontekstā ir arī tas, ka klasiskās izglītības kustībai ir pārliecināti aizstāvji no visām rasēm. Viņus vieno pārliecība, ka sniegt skolēniem un bērniem iespēju iepazīties ar seno pasauli un tās ietekmi uz Rietumu kultūru ir labi un pareizi un ka šīs zināšanas ir ļoti noderīgas.

“Klasiskais”

Sāksim ar pašu jēdziena “klasika” skaidrojumu.

Klasiskais vēsturiski ir saistīts ar dzimtas saitēm vai pārticību, tas ir, ar piederību noteiktai “klasei” jeb šķirai. Pēc ķēniņa Servija Tullija nodokļu reformas 6. gs. pr. Kr. latīņu vārds classis apzīmēja jebkuru no piecām sabiedrības kārtām. Vēlāk sāka runāt par vir classicus – cilvēku, kurš pieder sabiedrības augstākajai kārtai.[3] Šis kārtas nosaukums norādīja uz ģimenes pārticību un dzimtas senču panākumiem.

Klasiskais ir saistīts ar kvalitātes vērtējumu. Vai nu tāpēc, ka dzimtas senčiem bija augsti mērķi un standarti, viņi bija veiksmīgi un guva panākumus, vai arī tāpēc, ka mantojums un pārticība ļāva ieguldīt augstvērtīgos artefaktos un kultūrā, jēdziens classicus iemantoja ar augstu kvalitāti un augstvērtību saistītu nozīmi. “Klasisks” nozīmes ziņā sāka līdzināties jēdzienam “labs” vai “labākais” – piemēram, labākais mākslas darbs, skaņdarbs vai teksts. Svarīga kļuva arī kvalitātes ētiskā puse, kuras centrā bija noteikti ar labu audzināšanu un labu izglītību saistīti tikumi. Tā kā tieši dzimtas pārticība tolaik ļāva sniegt bērniem labu izglītību un izglītības centrā bija tikumiska audzināšana, nostiprinājās abas “labā” nozīmes: labais kā tehniski augstvērtīgais un labais kā tikumiski pilnīgotais.

Klasiskais var būt saistīts arī ar noteiktu laika posmu. 17. gadsimtā angliski rakstošajiem “klasisks” bija jebkurš grieķu vai romiešu rakstnieka darbs.[4] Savukārt Francijā par klasiku sauc gan antīkās pasaules literatūru, gan arī 17.–18. gs. franču literatūras un filozofijas zelta laikus (âge classique).

Mūsdienās jēdziens “klasisks” ir ieguvis abas pirmās un dažkārt pat visas trīs savstarpēji saistītās nozīmes, augstai kvalitātei pārklājoties ar konkrētu laika posmu. Turpretī “klasikas” veiktā cilvēka morālā pilnīgošana izglītībā vairs nav centrāla – parādība, kuru jau sāka pamanīt 1930. un 1940. gados.[5] Paradoksālā kārtā tieši senā ētosa jeb raksturmācības iztrūkums ir nonivelējis arī pašu zināšanu apguvi un izpratni par to vērtību. Humanitārās izglītības “dekolonizācijas” pārmērības es saistu tieši ar šo pārrāvumu starp zināšanām kā informāciju un morāli jeb krietna rakstura audzināšanu.

Tomēr arī ārpus universitātēm vēl ir sastopama Rietumiem senāk raksturīga parādība: klasiskā izglītība kā praktiska un ētiska pilnveidošanās, izmantojot pēc iespējas plašākas un dziļākas zināšanas par seno grieķu un romiešu vēsturi, filozofiju un literatūru, atziņas ilustrējot ar konkrētiem vēsturiskiem piemēriem.

Klasiskās izglītības saturs un ētoss

Klasiskās izglītības tradīcija, protams, nav gluži viendabīga. Jau Platons 5. gadsimtā pr. Kr. šķita “moderns”. Viņš gan balstījās garā izglītības tradīcijā, gan arī to kritizēja un pārveidoja. Sens nostāsts vēsta, ka Aleksandrijas grieķiem patika metafizika un enciklopēdiskas zināšanas, savukārt romiešiem – tieši praktiskas zināšanas. Pēc kristietības izplatīšanās šajā tradīcijā atkal daudz ko kritizēja un noraidīja, taču to arī papildināja. Nedaudz abstrahējoties, tomēr, manuprāt, var runāt par Rietumu izglītības būtību vai kodolu, kas apvieno dažādus laikmetus un pat kultūras un nepārrauti turpinās līdz pat mūsdienām. Šis kodols būtu:

noteikta mācīšanās kārtība, kas sastāvēja no artes liberales jeb “brīvajām” vai, vēl labāk, “atbrīvojošajām mākslām”;

latīņu un/vai sengrieķu valodas;

stabils un grūti maināms pamattekstu un kultūras kanons;

vienota filozofiska antropoloģija un pasaules uzskats.

Artes liberales

Anglosakšu zemēs “liberal arts” jeb brīvās mākslas vēl joprojām ieņem svarīgu lomu izglītībā. Vispārīgi tās apzīmē humanitārās zinātnes un tātad ietver vēsturi, filozofiju un daiļliteratūru. Taču Aristotelam, Ciceronam un senajā tradīcijā kopumā “brīvās mākslas” saprata daudz precīzāk. Tās apzīmēja dažādas prasmes, kas ļāva kļūt par labu domātāju, neatraujamu no būšanas par krietnu cilvēku, un labu runātāju – proti, labu pilsoni par excellence.

Romiešu autors Varrons (1. gs. pr. Kr.) uzskaitīja deviņas brīvās mākslas, taču parasti tradīcijā runā par septiņām. Šīs septiņas ir gramatika, dialektika jeb loģika, retorika, aritmētika, mūzika, ģeometrija un astronomija jeb fizika. Pēdējās četras šajā sarakstā sauc par quadrivium jeb “četru ceļu krustcelēm”. Tās māca par skaitļiem (aritmētiku) un skaitļu izmantojumu (mūziku), par telpu (ģeometriju) un telpas izmantojumu (astronomiju un fiziku).

Savukārt pirmās trīs mākslas – dialektiku, gramatiku un retoriku – sauc par trivium jeb “triju ceļu krustcelēm”. Tās māca par valodu un pareizu tās lietojumu. Gramatika nodarbojas ar vārdiem, teikumiem un pareizu teikumu veidošanu. Tā māca par valodas daļām – lietvārdiem, darbības vārdiem, locījumiem, izteiksmēm un tamlīdzīgi.[6] Dialektika jeb loģika māca par apgalvojumiem, pamatojumiem, loģiskām attiecībām starp izteikumiem un kā tos pareizi veidot; tā māca definēt jēdzienus, pareizi argumentēt un atšķirt pareizus slēdzienus no aplamiem. Savukārt retorika māca par teikumu un iztirzājumu uzbūvi veselās runās vai nobeigtos darbos; tā māca pareizi un skaisti izteikties. Lielākie retorikas skolotāji Isokrats, Aristotels, Cicerons un Augustīns uzskatīja, ka īstais retorikas mērķis ir nevis runātāja, bet gan patiesības uzvara, izmantojot pārliecinošus izteiksmes līdzekļus.

Tieši retorikā, kas, kā redzējām, balstās gramatikā un dialektikā, artes liberales nosaukums iegūst savu vainagojumu. Cilvēks, kurš šīs mākslas labi apguvis, māk pareizi domāt un pareizi runāt. Pareiza domāšana un tikuma izkopšana ļauj viņam dzīvot labu dzīvi un piedalīties valstiskajā kopienā kā labam pilsonim.

Linguae duae

Kā redzējām, triviums ir izglītība par vārdiem un caur tiem. Izglītība paredz valodas prasmi. Bet kuras valodas prasmi? Senie grieķi, protams, mācīja sengrieķu valodā, un romieši sākumā latīņu, vēlāk arī sengrieķu. No Romas laikiem līdz pat 20. gadsimtam Rietumos starptautiskā izglītotu cilvēku valoda gandrīz visās jomās bija latīņu un sengrieķu.

Pat tad, ja latīņu vai sengrieķu valodas nebija dzimtās, to apgūšanu uzsāka jau bērnībā. Mērķis bija ne tikai mācēt valodas, lai izlasītu tekstus, bet arī labi rakstīt un pat runāt, īpaši latīņu valodā, kas Rietumos bija visu zinātņu valoda. Pēc Boēcija (6. gs.) sengrieķu valoda pazuda no latīnisko Rietumu izglītības programmas, taču, sākot ar agrīno renesansi, tādi humānisti kā Petrarka un pāvests Pijs II (ne viens, ne otrs sengrieķu valodu neprata), kā arī Piko della Mirandola, Erasms un Toms Mors (visi trīs prata sengrieķu valodu) pieprasīja, lai studenti apgūtu arī sengrieķu valodu. Drīz tā kļuva par normu un saglabājās mūsu izglītības tradīcijā līdz pat 20. gadsimtam.

Tekstu un kultūras kanons

Bet ko lasīt šajās valodās? Grieķu un romiešu pamata kanons cita starpā ietver:

grieķu dzejniekus Homēru, Hēsiodu un Pindaru, kā arī romiešu dzejniekus Vergīliju, Horāciju un Ovidiju;

dramaturgus Aishilu, Sofoklu un Eurīpidu;

grieķu vēsturniekus Hērodotu, Tūkididu un Ksenofontu un romiešu vēsturniekus Sallustu, Tacitu un Titu Līviju;

filozofus Platonu un Aristotelu;

oratorus un valstsvīrus grieķus Dēmostenu un Isokratu un romiešus Ciceronu un Cēzaru.

Viduslaiku Rietumeiropā vairums grieķu autoru no kanona bija pagaisuši. Viņu vietā lasīja kristīgos latīņu jaunpienācējus Augustīnu un Boēciju. Renesanses laikā, pateicoties atjaunotām valodas prasmēm, grieķu autori atgriezās kanonā līdz ar austrumu kristiešiem Basiliju Lielo, Jāni Zeltamuti un citiem baznīctēviem. Šķirstot 16. gadsimta jezuītu darbu Ratio Studiorum jeb Mācību kārtību, var redzēt, kā ik dienu, stundu pēc stundas, skolēni – arī Latvijā – lasīja, komentēja, mēģināja stilistiski atdarināt un galu galā līdzināties šiem un citiem kanoniskajiem autoriem (un tas viss notika latīņu un sengrieķu valodā).

Mūsdienās var šķist dīvaini, cik maz kanons divu tūkstošu gadu laikā ir mainījies. Tomēr šī stabilitāte nebija sastingusi un spēja iekļaut un integrēt jaunus darbus. Taču tā notika lēni – pēc ilgāka pārbaudes posma.

Filozofiskā antropoloģija un pasaules uzskats

Šodien gramatiku un retoriku var apgūt labās ģimnāzijās, senās valodas daudzviet arī vēl pasniedz, taču lielā mērā ir zudusi tieši šī kanona nestā antropoloģija jeb izpratne par cilvēka iedabu un cilvēka attiecībām ar pasauli. Taču tieši antropoloģiskā izpratne tai izglītības struktūrai, kuru dēvē par klasisko, piešķīra pamatojumu un jēgu.

Platonam un Aristotelam filozofijas jeb prātniecības – un abu izpratnē tātad arī izglītības – mērķis bija rūpes par dvēseli un cilvēka saprātīgās iedabas izkopšanu un pilnīgošanu. Pat ja tikumu nevar iemācīt, kā domāja orators Isokrats, “brīvās mākslās” tik un tā ir labākais veids, kā uz tikumu tiekties.[7] Piemēram, īsts orators ir tikai tāds cilvēks, kurš ir taisnīgs un kurš cenšas izglītot taisnīgumā arī savus klausītājus.[8] Platona dialogos lasām, ka vienīgā īstā izglītība ir tā, kura māca, kā valdīt pār sevi un citiem, ja tas uzticēts, ar tikuma palīdzību.[9] Aristotels savukārt raksta, ka “īstā izglītība” nozīmē izaugt par tādu cilvēku, kurš “priecājas un skumst par to, par ko vajag priecāties un skumt.”[10] Tādi domātāji kā Cicerons, Kvintiliāns vai Seneka un vēlākie kristiešu autori uzskatīja, ka dzīvei ar zināšanām, bet ar nepilnīgu vai samaitātu “gudrību” nav jēgas, un tāda izglītība, kas neieaudzina tikumu, ir nederīga izglītība. Lai gan starp minētajiem autoriem ir būtiskas atšķirības, viņus vieno kopīga izpratne par to, kas ir cilvēks un kādai jābūt saistībai starp domāšanu, zināšanām un rīcību.

Klasiskā izglītībā tās platoniskajā, aristoteliskajā un kristīgajā formā balstījās konkrētos metafiziskos pamata principos: esība pati par sevi ir laba; cilvēks un Visums ir brīnumaini, vēl jo vairāk tādēļ, ka Visums ir izzināms; skaistais, patiesais un labais nav šķitumi, bet ir īsti un objektīvi; cilvēks nav vienpatns, bet ir radīts dzīvot kopā ar citiem un veidot kopienu, kas viņam pašam ļauj pilnveidoties; cilvēka būtība un iedaba paredz priecāšanos par skaisto, labā mīlēšanu un patiesības par sevi, pasauli un Dievu meklēšanu. Dziļā izpratnē viss ir savstarpēji saistīts, un tajā, ko sauca par λόγος, ir apkopotas visas lietas, arī spēja spriest un šīs spriestspējas mērķis – labais. Lai arī visa esošā λόγος ir neredzams, to var meklēt un atrast caur redzamo. Bez šīm pamata atziņām klasiskā izglītība kļūst tikai par zināšanu uzkrāšanu un tīri intelektuālu spēli bez dziļākas nozīmes. Klasiskā izglītība to noraida.

Vai klasiskā izglītība ir nepieciešama?

Protams, nav tā, ka visi klasiski izglītoti cilvēki ir krietni cilvēki. To atzīst arī Cicerons. Tomēr klasiskā izglītība ir vitāli nepieciešama gan sabiedrībai, gan katram cilvēkam. Bet ko tas nozīmē un kādā ziņā nepieciešama?

Sāksim ar kanonu – pamattekstu krājumu. Mēs visi esam grieķu un romiešu senatnes, kā arī kristietības mantinieki. Ir labi pazīt un saprast savas saknes. Lai gan vairumam ļaužu nav ne grieķu, ne romiešu senču, nepastāv zeme, kuru katru dienu neietekmētu šo abu valodu un to kultūru mantojums. Un tas ir kas vairāk par tikai vēsturisku saikni. Senie saskatīja daudz kā tādu, ko mēs šodien vairs neredzam, un tik labi to ietērpa vārdos, ka mēs paši spētu tā noformulēt varbūt tikai garas dzīves izskaņā.

Klasiskā izglītība paredz arī atmiņas vingrināšanu. Savulaik skolotāji lika daudz iekalt no galvas. Skolēni zināja no galvas gan notikumus, gan notikumu datumus, gan arī loģikas un retorikas likumus. Anglosfērā iekalšanas metodi jau kādu laiku kritizē un tā ir sastopama arvien retāk, jo vairs netiek uzskatīta par piemērotu sapratnes padziļināšanai un “kritiskajai domāšanai”. Taču, par spīti sliktajai slavai, pamata faktu un atziņu, kā arī svarīgāko tekstu zināšana no galvas ir nepieciešama visa veida augstākas pakāpes domāšanai. Ja nav “datu”, nav arī nekā, par ko domāt.[11] Bez šīs disciplīnas skolēns nav īsti “brīvs”.

Zināšanu un faktu iekalšanas metode attiecas gan uz dicendi peritia jeb prasmēm, gan uz viri bonitas jeb rakstura tikumiem. Uzsver gan labus, gan sliktus un vidusmēra piemērus no vēstures, mitoloģijas, literatūras un Svētajiem Rakstiem. Seneka rakstīja, ka ceļš uz labu raksturu caur abstraktiem principiem ir daudz sarežģītāks un nedrošāks nekā caur piemēriem.[12] Mēs mācāmies stāstus par krietniem cilvēkiem, tos atceramies un pēc tam mēģinām atdarināt. Līdzīgi, dzirdot stāstus par sliktiem cilvēkiem, mēs tos atceramies, un, cerams, izvairāmies sekot viņu piemēram. Mēs mācāmies just līdzi citiem viņu ciešanās – piemēram, redzot Priamu pie sava ienaidnieka Ahilleja kājām, lai lūgtu mirušā dēla Hektora ķermeni. Mēs apbrīnojam Antigones drosmi, kura, pretojoties valdnieka pavēlei, vēlas apbedīt savu brāli – vai Cicerona drosmi, kurš iestājās pret Katilīnu pēc Cēzara nāves. Antīkais periods, protams, nav vienīgais laika posms, kurā atrodami zīmīgi piemēri – un mūsdienu klasiskās izglītības skolās atrodas vieta arī jaunāku laiku klasiķiem, piemēram, Dostojevskim –, tomēr antīkais varoņu un ļaundaru klāsts ir īpaši bagāts, tādēļ klasiskā metode to pamatoti liek apmācības centrā.

Valodā nav jābūt nedz pedantam, nedz filoloģiskam deterministam. Idejas ir tulkojamas. Tomēr tulkojumā daudz kas arī pazūd. Bez svešvalodu zināšanām mēs esam atkarīgi no citu tulkojumiem un vārdu izvēlēm. Ideju avoti ir svarīgi, un, ja gribam patstāvīgi lasīt Platona vai Lukrēcija rakstīto, tad sengrieķu un latīņu valodas ir jāzina. Patiesībā vairums latīņu un grieķu tekstu – daži teic, ka līdz 90% – nemaz nav pārtulkoti kādā no lielajām mūsdienu valodām, jo vēl līdz nesenam laikam inteliģence tos spēja lasīt oriģinālā.[13] Cicerons, kurš pats daudz tulkojis no grieķu valodas uz latīņu un kurš skaidri apzinājās savu kultūru starpnieka lomu, dedzīgi mēģināja lasītājus pārliecināt par veltīšanos grieķu valodai.

Klasiskās izglītības bagātību un nepieciešamību pierāda tās daudzās paaudzes, kuras tā ir iedvesmojusi un vadījusi. No Gvatemalas līdz Maskavai gandrīz katrs dižs rakstnieks, gleznotājs, mūziķis, zinātnieks, domātājs, advokāts un ārsts līdz 20. gadsimta vidum ir balstījies klasiskajos avotos. Par spīti nopietnām nacionālām, konfesionālām un ideoloģiskām atšķirībām klasika ļauj runāt par kopīgu kultūru.

Vai klasiskā izglītība gadījumā nav elitāra, rasistiska vai vienkārši bezjēdzīga?

Sena, ar augstiem ideāliem apveltīta tradīcija nepazūd bez iemesla un neatdzimst bez pretestības. Pret klasisko izglītību visbiežāk dzirdami šādi iebildumi:

Klasiskā izglītība nav noderīga ikdienas dzīvei. Skolas gados iekaltās senās valodas un vēsturiskos faktus cilvēki, visticamāk, neizmantos. Labākajā gadījumā šī izglītība ir greznība, bez kuras var mierīgi iztikt.

Kā dārga greznība, klasiskā izglītība ir derīga tikai elitei un tai nav vietas egalitārā sabiedrībā.

Kā elites rotaslieta, klasiskā izglītība jau no pirmsākumiem ir bijusi patriarhāls kundzības rīks, lai valdītu pār citām tautām un iznīcinātu to kultūras. Tā ir likusi pamatu franču un britu impēriju rasismam un greznojusi itāļu un vācu fašismu. Klasiskās izglītības atdzīvināšana šodien nozīmētu atbalstu sistēmiskajam rasismam un vardarbībai.

Atspēkošu šos iebildumus.

1. Klasiskā izglītība nav praktiska. Šis ir sens un labi saprotams iebildums. Atbilstoši stereotipam, romieši bija “praktiskāki” nekā grieķi. Vergilija Aineidā, kuru reizēm sauc par romiešu Bībeli, galvenā varoņa tēvs Anhisijs, nonācis pazemē, pareģo romiešu likteni. Viņš saka, ka cittautieši var kļūt par labākiem runātājiem, zinātniekiem un mākslas darbu radītājiem, taču romiešiem jāprot valdīt pār impēriju un tās tautām, izturoties labi pret uzvarētajiem un pārmācot lepnos.[14] Lai citi dara, ko grib, mēs, romieši, darīsim ko “īstu” un praktisku. Zīmīgi, ka šie panti atrodas slavenākā romiešu dzejas darba svarīgākajā daļā. Tomēr līdzīgi domāja arī daudzi grieķi. Jau tradīcijas aizsākumos Sokratam bija sevi jāaizstāv pret apsūdzībām laika izniekošanā un tukšā gudrošanā.

Izteikti praktiskais inženieris un arhitekts Vitrūvijs savā darbā Par arhitektūru apraksta ideālo arhitekta izglītību, sacīdams, ka arī gramatika un filozofija ir nepieciešamas, lai prastu labi celt ēkas. Būvmāksla paredz ne tikai telpu, akmeņu un upju pazīšanu, tā prasa arī cilvēka iedabas, kopienu dzīves un nemateriālo vajadzību saprašanu, kas ļauj noteikt, vai un ko būvēt vai nebūvēt. Paradoksālā kārtā it kā nepraktiskākās lietas kļūst par svarīgākajām.[15]

2. Klasiskā izglītība der tikai elitei. Arī šis iebildums izskanējis jau senāk un tajā ir liela daļa patiesības. Neaizmirsīsim vārdu classis un classicus sākotnējās nozīmes. “Brīvās mākslas” pretstatīja “nebrīvajām” – visam, kas tika darītas ar rokām. Taču tādi kristiešu skolotāji kā Sv. Benedikts, Sv. Basilijs un citi pacēla roku darba vērtību sabiedrības acīs, vienlaikus padarot “brīvās mākslas” pieejamas ikvienam. Iecerētais mērķis un iznākums nebija vienkārši Cicerona nocitēšana. Klasiskā izglītība nebija tikai elites patēriņam. Viduslaikos un renesanses laikā bērni klasiskās zinības varēja apgūt, sākot no piecu gadu vecuma līdz apmēram četrpadsmit gaud vecumam. Tās varēja apgūt klosteros. Piemēram, Sv. Akvīnas Toms tās apguva Montekasīno benediktiešu abatijā. Dante Florencē tās apguva katedrāles skolā un tad dominikāņu “studiumā”. Viljams Šekspīrs tās apguva Karaļa Eduarda skolā Stratfordā. Pēc šādas skolas beigšanas daudzi turpināja studēt “nebrīvās” mākslas, teiksim, arhitektūru, vai darīja ko citu – piemēram, sāka nodarboties ar dramaturģiju kā Šekspīrs. Citi pēc četrpadsmit gadu sasniegšanas turpināja padziļinātākas studijas universitātē maģistra grāda līmenī. Gadiem ejot, students aizvien dziļāk ieauga literatūras kanonā, pats sacerot tekstus, runas un dzeju. Sākot no astoņpadsmit gadu vecuma, varēja studēt jurisprudenci, medicīnu, filozofiju un teoloģiju. Universitātes līmeņa studijas nebija “obligātas”. Šekspīram pietika ar “gramatikas skolu”. Jā, pateicoties iegūtajai izglītībai, viņš kļuva par elites locekli, tomēr viņam šī statusa nebija dzimšanas brīdī. Viņa darbi ārkārtīgi aizrāva visu sociālo šķiru pārstāvjus, no nabaga līdz karalienei.

3. Klasiskā izglītība ir rasistiska. Grieķi un romieši pakļāva daudzas tautas un karagājienos nogalināja daudzus cilvēkus. Taču klasiskā literatūra nav monodija, jo paši kanona autori, piemēram, Tacits vai Augustīns kritizē gan valdniekus, gan paši sevi un savu kultūru. Katru reizi, kad vēsturi izmanto, lai attaisnotu netaisnību, jāņem vērā, ka šāda divkosība ir pret klasiskās izglītības garu. Turklāt tradīcija pati piedāvā rīkus, ar kuriem netaisnību labot.

V. E. B. Dibuā, viens no ietekmīgākajiem 20. gadsimta afroamerikāņu intelektuāļiem, cītīgi strādāja, lai tiktu dibinātas skolas, kurās melnādainie varētu apgūt sengrieķu un latīņu valodas, literatūru un kultūru – nevis, lai aizmirstu, ka viņi bija “melnie”, bet gan tāpēc, ka ar šīs izglītības palīdzību jebkurš cilvēks var kļūt labāks un pilnīgāks. Kaut arī šķiet, ka šādi projekti tikpat kā nav pārdzīvojuši 20. gadsimtu, Dibuā ideju sekotāja afroamerikāņu Hovarda Universitātes profesore Anika Pratera – vismaz šajā ziņā Dibuā ideju sekotāja – nesen nodibināja kristīgi ievirzītu klasisko skolu.[16]

Ievērojamos latviešu kultūras darbiniekus – Ausekli, Krišjāni Baronu, Aspaziju, Raini, Čaksti un citus – klasiskā izglītība nepadarīja mazāk latviskus. Tāpat klasiski izglītotie un izglītojošie jezuīti latgaliešu kultūrā iemūžināja mirušo ofīcija dziedājumu tradīciju. Šķiet, ka šādi soļi ļāva iemantot, tieši pretēji, “vairāk” latvietības, arī pašiem klasiķiem kļūstot par tautas skolotājiem. Seneka raksta, ka mums visiem ir divas tēvzemes, divas republikas: pirmā ir tā, kurā mēs esam dzimuši, otrā ir tā, kuras pilsoņi ir visi, kuri tiecas pēc gudrības.[17] Mēs studējam antīkos autorus ne tikai tādēļ, ka klasiķi ir mūsu senči, bet vēl vairāk tādēļ, ka viņi mums māca kaut ko vispārēju, visiem cilvēkiem būtisku – būtisku ne tikai britiem, frančiem vai itāļiem, būtisku ne tikai sabiedrības augstākajam slānim, bet visiem. Šāds skatījums ir patiesi atbrīvojošs.

Klasiskās izglītības nākotne Latvijā un pasaulē

Dekolonizētāji un antirasisti Rietumu universitātēs sapņo par romiešu grāmatu sārtiem. Daži akadēmiķi pret šo tendenci pagaidām vēl drosmīgi cīnās. Nezinu, kā šis karš beigsies. Taču, manuprāt, ilgtermiņā daudz nozīmīgāka būs kustība par labu klasiskās izglītības pēctecībai vai atdzimšanai arī sākumskolu, pamatskolu, vidusskolu un ģimnāziju līmenī.

Izcelšu divus klasiskās izglītības izdzīvošanas modeļus, kurus nacionālā līmenī varētu saukt par itāļu un amerikāņu modeļiem, attiecīgi – par “konvencionālo klasicismu” un “kovboju klasicismu”.

Itālijas jeb konvencionālais modelis ir ļoti sens. Var teikt, ka Apenīnu pussalā klasiskās izglītības tradīcija nekad nav pilnībā pārtrūkusi. Modernās klasiskās izglītības sistēmas saknes atrodamas Benedeto Kročes (demokrāta) un Džovanni Džentiles (fašista) izglītības reformu plānā agrīnajos 1920. gados. Kopš tā laika šīm skolām, par spīti augstāk minētajai kritikai, vienmēr ir bijusi nozīmīga loma itāļu sabiedrībā. Vēl šodien klasiskās izglītības modelis no valsts puses saņem lielu atbalstu. Ap 30% skolēnu apmeklē valsts skolas jeb licei, kurās latīņu valoda ir jāapgūst ļoti augstā līmenī.[18]Liceo scientifico jeb eksakto zinātņu licejos skolēniem (ap 15% no visiem) latīņu valoda un literatūra ir jāmācās 4–5 stundas nedēļā piecu gadu garumā. Līdzīgi ir liceo classico jeb klasiskajos licejos, kur mācās 6.7% Itālijas skolēnu, tikai tajos programmu papildina 3–4 stundas sengrieķu valodas un literatūras katru nedēļu. Manuprāt, astoņpadsmitgadīgs vidusmēra itāļu ģimnāzijas absolvents ir lasījis daudz vairāk grieķu un latīņu kanona tekstu nekā jebkuras amerikāņu vai britu universitātes bakalaura absolvents.

Mācību mērķi paredz kritiskās domāšanas un valodu apguvi, Itālijas un Eiropas sakņu, galveno tekstu, reliģiju un kultūru pārzināšanu no antīkajiem laikiem līdz pat mūsdienām.[19] Jāpiebilst, ka Itālija un tās skolas nav konfesionālas. Kristīgā reliģija ir izvēles mācību priekšmets.

Savukārt Amerikas dinamiskais un radošais “kovboju klasicisms” ir jaunāka un daudzveidīgāka parādība. 20. gadsimta vidū izglītības tradīcija tika būtiski pārtraukta. Valsts skolās latīņu valoda kļuva par retumu, bet sengrieķu valoda faktiski izzuda. Nesekmējās arī ar citiem priekšmetiem: 2012. gadā 30% no amerikāņu universitāšu studentiem domāja, ka Bagdāde ir Afganistānas galvaspilsēta, savukārt 12% uzskatīja, ka Everests ir kaut kur Amerikā.[20] 2008. gadā 57% no absolventiem izkrita pilsonisko pamatprasmju eksāmenā.[21] Nav pārsteigums, ka daudzi amerikāņu vecāki satraucās par izglītības sistēmas stāvokli un rīkojās līdzīgi saviem priekštečiem: pametot, viņuprāt, nefunkcionējošu tradīciju un iedibinot jaunu.

Tādu angļu autoru kā Dorotijas Seiersas, K. S. Lūisa un Džona Henrija Ņūmena iedvesmoti, vecāki un pasniedzēji, kuri paši nereti nebija klasiski izglītoti un nemācēja latīņu valodu, atzina klasiskās tradīcijas nozīmi. Viņi uzsāka mājmācības pulciņus un kopienas, iesākumā bērnu izglītošanai atvēlot vien dažas stundas. Skaidrs un sakarīgs pasaules uzskats, smags darbs ar pamata zinību iemācīšanos no galvas, augsti ētiskie ideāli un bieži vien ticība palīdzēja šiem vecākiem – kas paši visbiežāk nebija klasiski izglītoti, bet, kā Sokrats, zināja, ka daudz nezināja, – organizēt mācību programmas. Pirms četrdesmit gadiem bija tikai trīs klasiskās izglītības skolas – viena Aidaho,[22] viena Indiānā un viena Kanzasā.[23] Tagad situācija ir mainījusies. Pirmā skolēnu paaudze paši ir kļuvuši par pasniedzējiem un mērķē daudz augstāk, nekā viņu vecāki. Šobrīd ASV pastāv simtiem skolu – gan kristīgo privātskolu, gan daļēji valsts paspārnē uzturētu skolu ar tūkstošiem skolotāju un desmitiem tūkstošu skolēnu.

Piemēram, Kristiešu klasisko skolu asociācija apvieno neatkarīgās protestantu skolas, kuras pirms divdesmit gadiem bija tikai 57,[24] taču šodien jau ir 240, apmācot 40 000 skolēnu.[25] Tāpat ir arī jaunas, neatkarīgas katoļu klasiskās skolas, kā arī diecēžu jeb katoļu draudzes skolas, kuras pastāvēja jau iepriekš, taču tagad ir pārstrādājušas mācību saturu. Katoļu Brīvo mākslu izglītības institūta uzskaitē ir aptuveni 100 šādu skolu, ieskaitot veselas diecēzes, piemēram, Denverā, Kolorado, Linkolnā vai Nebraskā.[26]

Galu galā gan pavalstu, gan federālā līmenī šo skolu snieguma augsto kvalitāti nebija iespējams ignorēt. Tāpēc arī izveidoja visiem pieejamas nekonfesionālas skolas pēc tā dēvētā “čārtera” modeļa, proti, ar sabiedrisko finansējumu, bet privātu pārvaldi. Tāda, piemēram, ir Great Hearts Academy, kura Arizonas un Teksasas pavalstīs dibinājusi divdesmit astoņas skolas. Šajās skolās 1300 skolotāji apmāca 50800 bērnus un jauniešus vecumā no pieciem līdz astoņpadsmit gadiem.[27] Gada atskaitē uz jautājumu: “Kāpēc mēs pastāvam?”, akadēmijas vadība atbildēja: “Patiesā, Skaistā un Labā dēļ.” Šo skolu absolventi daudz labāk iztur valsts pārbaudījumus nekā publisko skolu beidzēji.[28]

Baltijā ir pastāvējusi gara klasiskās izglītības tradīcija – no jezuītu skolām līdz starpkaru perioda ģimnāzijām. Šobrīd gan stāvoklis neizskatās daudzsološi.[29] Vai šāda izglītība ir atdzīvināma 21. gadsimta Latvijā? Nevilcinoties es atbildētu, ka noteikti.

Taču ko tieši piedāvāt? Jādomā analoģiski, un pagaidām varu atbildēt tikai ar vēl vienu piemēru. Tuvāk Latvijai, ar līdzīgu okupācijas pieredzi, atrodas Slovākija. Pirms aptuveni 10 gadiem kāds vīrs vārdā Dr. Mārtiņš Luterāns (Martin Luteran – katolis, par spīti vārdam!), Oksfordas jurisprudences un tiesību filozofs, nodibināja Antona Noivirta kolēģiju (Kolegium Antona Neuwirtha).[30] Ik gadu divdesmit Bratislavas Universitātes studenti dzīvo vienkopus ārpus pilsētas un līdztekus studijām apmeklē Kolēģijas seminārus. Viņi mācās un raksta esejas par morāles filozofiju, vēsturi, teoloģiju, politisko filozofiju un jurisprudenci, mākslu, kristietību un Rietumu kultūras vēsturi. Tā viņi iepazīstas ar klasiskās izglītības pamatiem pat bez valodu zināšanām un kā absolventi atgriežas slovāku sabiedrībā, lai katrs savā jomā iedzīvinātu klasiskos ideālus.

Pirmajām Kolēģijas absolventu paaudzēm šobrīd jau ir savi bērni, kuriem vecāki grib piedāvāt labāku izglītību, nekā paši saņēmuši. Nesen tika nodibināta klasiskā pamatskola. Vienlaikus Kolēģija rīko jaunu 25 nedēļu lasīšanas grupu programmu jauniešiem “Dižo darbu akadēmiju” (Great Works Academy). Tā jau savā otrajā gadā sastopama 35 ģimnāzijās Slovākijā ar 44 pasniedzējiem un vairāk nekā 350 skolēniem. Katru nedēļu viņi lasa tekstus, skatās kādu prezentāciju un klausās mūziku, pieredzēto un apgūto analizē un pārrunā. No Platona Valsts līdz Pikaso Gernikai. Viņiem māca domāt par Rietumu kultūras pamatiem tādā veidā, kas ir saskaņā ar klasiskās izglītības galvenajiem mērķiem: atbildīgu sevis un pasaules izziņu. Kolēģijas komanda gatavo stundu materiālus un pārraudzības plānus, un, atbildot ārvalstu pieprasījumam, ir pat tulkojusi materiālus angļu valodā un ir gatava apmācīt ārzemju pasniedzējus.

Kolēģijas vadība ir jautājusi, vai viņu piedāvājums interesētu arī Latvijas ģimnāzijas un vidusskolas. Es ceru, ka interesēs. No šī slovāku piemēra ir svarīgi mācīties, ka klasisko izglītību ir iespējams atdzīvināt arī pēckomunistiskā valstī.

Kāpēc ne Latvijā?

[1]https://www.theatlantic.com/ideas/archive/2021/06/princeton-classics-major-latin-greek/619110/ ; https://www.nationalreview.com/news/princeton-removes-greek-latin-requirement-for-classics-majors-to-combat-systemic-racism/

[2] Dzirdēts semināros un lekcijās; bet par ideoloģisko kontekstu, skat. https://www.varsity.co.uk/news/19740; https://www.chronicle.com/article/if-classics-doesnt-change-let-it-burn

[3] Auls Gellijs, Atikas naktis, 6 (7), 13, 1.

[4] Skat. Oxford English Dictionary, art. “Classic”, def. 1–5.

[5] Piemēram Klaivs Steipls Luiss (C.S. Lewis) savā The Abolition of Man (1943) un Doroteja Seiersa (Dorothy Sayers), The Lost Tools of Learning (1947). Īstenībā, kā redzēsim tālāk, jau no pašiem pirmsākumiem tradīcijā netrūkst brīdinājumu par to, kas notiek, kad galva (intelekts) tiek nošķirta no sirds (rakstura).

[6] Miriam Joseph Rauh, C.S.C., The Trivium: The Liberal Arts of Logic, Grammar, and Rhetoric, ed. Marguerite McGlinn, Philadelphia: Paul Dry Books, 2002.

[7]Ibid.

[8] Isokrats, Pret sofistiem, 6.

[9] Platons, Likumi, I, 643e–644a.

[10] Aristotels, Nīkomaha raksturmācība, 1104b10–13.

[11] Pētījumi par klasiskās un modernās izglītības pretstatiem apkopoti: Daisy Christodoulou,Seven Myths about Education, London: Routledge & The Curriculum Centre, 2013.

[12] Seneka, Vēstules par ētiku, VI, 5: “Longum iter est per praecepta, breve et efficax per exempla.”

[13] Christophe Rico, “A New Renaissance of Latin”, 2020/04/24.

[14] Vergilijs, Aineida, VI, 847–853.

[15] Marks Vitrūvijs, Par būvmākslu, 1.

[16] Dani Bostick, “Not for All: Nostalgic Distortions as a Weapon of Segregration in Secondary Classics”, American Journal of Philology, vol. 141, no. 2 (562), Summer 2020, pp. 283–306; Anika Prather, “Forbidden Love: A Black Woman’s Journey to Falling in Love with Classical Education,” lekcija, 20. okt. 2020, Society for Classical Learning: https://societyforclassicallearning.org/forbidden-love-a-black-womans-journey-to-falling-in-love-with-classical-education/ ; skat. arī viņas trīsdaļīgo bloga eseju “Classical Learning in Black History”, Classical Learning Test blogā,https://blog.cltexam.com/classic-learning-in-black-history-part-i/.

[17] Seneka, Par vaļu, IV, 1.

[18] “Share of Students Enrolled at Upper Secondary Schools in Italy for the Academic Year 2019/2020, by Type of Lyceum,” Statista, 2021/16/03: https://www.statista.com/statistics/572827/share-of-enrollment-in-upper-secondary-schools-italy-by-type-of-school/.

[19] Ministero dell’istruzione, dell’università e della ricera, Indicazioni nazionali riguardanti gli obiettivi specifici di apprendimento per il liceo classico, “Nota introduttiva”, Allegato A, p. 7, n. 9; https://www.indire.it/lucabas/lkmw_file/licei2010/indicazioni_nuovo_impaginato/_decreto_indicazioni_nazionali.pdf (plašāk par liceo classico skat. Allegato C, p. 194 sqq.). Skat. arī: https://www.isnitti.edu.it/menu_didattica/nota_liceo.pdf , p. 12.

[20] James Crotty, “10 Questions that Most College Students Can’t Answer,” Forbes,2013/10/9: https://www.forbes.com/sites/jamesmarshallcrotty/2013/09/10/10-questions-that-most-college-students-cant-answer-but-you-probably-can/#49291fde2e5f

[21] Shannon Watkins, “Did You Know? The Ignorance of College Graduates”, James Martin Center for Academic Renewal, 20. Oct. 2020: https://www.jamesgmartin.center/2020/10/did-you-know-the-ignorance-of-college-graduates/

[22] Gene Edward Veith, Jr., Andrew Kern, Classical Education: The Movement Sweeping America (2nd ed.), Capital Research Center: Washington, 2001, p. 18.

[23] ACCS, https://classicalchristian.org/our-history/. Skat. arī Douglas Wilson, Recovering the Lost Tools of Learning, 1991.

[24]Ibid.

[25] ACCS, https://classicalchristian.org/the-mission-of-the-accs/. Amerikāņu skolēnu kopīgais skaits ir aptuveni 51 milions.

[26] ICLE, https://www.catholicliberaleducation.org/map-of-schools/.

[27]Great Hearts Annual Report, 2016–17, p. 2.

[28]Ibid., p. 6.

[29] Vita Paparinska, Gita Bērziņa, “Latvia”, in John Bulwer, (ed.), Classics Teaching in Europe, Bristol Classical Press, Bristol, 2012, 81. lpp. sqq.

[30]https://kolegium.org/

Tēvoča Hendrika medus kāres. 1. daļa

“Kad Āfrikā nomirst sirmgalvis, tas ir tāpat, kā ja sadegtu vesela bibliotēka.”
Amadu Hampate Bā, maliešu rakstnieks

Pēc vakariņām mēs – es un fermas saimnieks, vecais Hendriks van der Merve – palikām pie ugunskura, lai atpūstos un vērotu saulrietu.

Saule jau bija pa pusei noslīdējusi aiz apvāršņa. Debesu rietumu mala iekrāsojās maigā, bet košā rozā krāsā ar dzeltenu maliņu, un rozā fons kopā ar rietumu pusē saskrējušajām sīkajām mākoņu strēlītēm izveidoja kaut ko līdzīgu kārtainas zemeņu tortes griezumam. Rozā debesis spoguļojās tepat guļošā ezeriņa gludajā ūdens virsmā, un tas viss radīja ļoti mājīgu un nomierinošu noskaņu. No akmeņiem izliktajā āra pavardā skaļi un jautri sprēgāja uguns. Mutē tikko jaušamā pēcgarša atgādināja, ka šajā ugunī vēl pirms stundas bija karsis un skaļi pukstējis čuguna katls ar potjiekos – ļoti gardo tradicionālo gaļas sautējumu ar dārzeņiem, kuriem pieliets alus un piebērtas malajiešu garšvielas. Tagad vakariņas jau bija paēstas, visi trauki un virtuves piederumi aizvākti, un visi ēdāji devušies atpakaļ uz māju – lielu, holandiešu koloniālajā stilā celtu fermas ēku. Pie uguns palikām tikai mēs ar veco saimnieku.

Kad dienas karstums jau ir atkāpies, ir patīkami šādi pasēdēt zem klajas debess, neko īpašu nedarot. Šādos brīžos ir viegli elpot, un domas rit lēnām, bet skaidri.

Bija pagājusi vēl viena ilga un nogurdinoša darba diena, taču es jutos lieliski. Kaut kāda intuitīva, smalka, tikko apzināma nojauta man teica, ka es atrodos tieši tur, kur man tobrīd saskaņā ar Visuma harmonijas likumiem bija jābūt: šajā aitu un liellopu fermā dažus desmitus kilometru no Grāfreinetas, Lielā Karū dienvidaustrumu daļā, Dienvidāfrikas Republikas Austrumkāpas provincē. Ap fermu pletās Karū reģionam raksturīgs sauss krūmājs, kas ziemeļos atdūrās pret zaļganbrūno Sniega kalnu grēdu – Sneeuberge (pretēji nosaukumam, nekāda sniega šajos kalnos nebija, jo tobrīd bija vasara). Ja es tagad pieceltos un aizietu aiz kreisajā pusē augošo koku pudura, tad ieraudzītu Kompasa kalna smaili, kas kā milzīgs brūns bezē cepums gozējās uz dziestošo debesu fona. Bet man tobrīd bija slinkums celties kājās.

Tā nu mēs abi sēdējām pie ugunskura un kādu laiku klusējām. Vīriešiem vispār nav jāpļāpā bez vajadzības: ja nav ko teikt, var vienkārši paklusēt. Jau pirms dažām dienām biju ar lielu izbrīnu atskārtis, ka mani vairs nebiedē klusums. Līdz šim, lai kur es savas dzīves laikā neatrastos – Rīgā, Parīzē, Keiptaunā – klusums bija mani smacējis un durstījis kā kaut kāda nepatīkama skabarga. Katrreiz, kad radu, draugu vai kolēģu kompānijā diskusijas temats izsīka un runātāji apklusa, es uzreiz metos vidū ar savu sakāmo, lai pēc iespējas ātrāk sasietu pārrauto sarunas pavedienu. Šeit, fermā, es beidzot sapratu, ka tas nemaz nav vajadzīgs. Klusums nav tukšums; klusēšanai ir jēga. Bet tā nebija vienīgā pārmaiņa, kas ar mani bija notikusi pēdējo divu nedēļu laikā.

Man šķita, ka esmu kaut kādā brīnumainā veidā nogājis no parastā, kopējā laika rituma un tagad gāju pa kaut kādu mazāku, paralēlu laika taku, – tāpat kā cilvēks noiet no trokšņainas un putekļainas autostrādes un turpina iet tajā pašā virzienā pa smaržīgām puķēm un zaļumiem apstādītu šauru sānu celiņu. Es jutos kā paralēlā realitātē. Dienas mijās ritmiski un gandrīz monotoni, kā jūras viļņu šalkas, un katra diena bija kā viena sekunde vai kā vesels gadsimts; kurš no abiem, to nebija iespējams skaidri pateikt. Es kopā ar pārējiem cēlos pirms rītausmas, dzirdīju un baroju lopus, darbināju slaucamo aparātu, palīdzēju regulēt un labot ūdens sūkņus. Es iemācījos vadīt traktoru. Manu roku muskuļi no smago lopbarības maisu cilāšanas bija palikuši cieti kā akmens. Ja pirmajā vakarā rokas un pleci sāpēja tik nežēlīgi, ka bija jāsten, tad turpmākajās dienās jau šķita, ka maisi teju vai paši lido augšup. Agrāk es nekad nebiju licies gulēt, iepriekš nepalasījis kādu grāmatu miega uzdzīšanai, – bet tagad, vakariņas paēdis un kopā ar visiem vakara televīzijas ziņu programmu noskatījies, gāju uz man atvēlēto istabu un, gultā iekritis, acumirklī iemigu kā nosists. Manas sejas āda bija saulē iedegusi un karsta vēja appūsta kā izmiecēta, un plaukstās bija iemetušās tulznas. Pēc izskata es vairs ne ar ko neatšķīros no fermas pastāvīgajiem iemītniekiem. Es biju kļuvis par īstu plaasjapie – “lauķi” jeb “fermas puisi” afrikāneru valodā. Visas apkārtējās pasaules dzīve ritēja kaut kur tālu, tālu, un bez televīzijas ziņām mani ar to saistīja tikai viedtālrunis. Divreiz nedēļā izvilku to no ceļasomas, ieslēdzu un zvanīju uz mājām, lai pārliecinātos, ka tur viss ir kārtībā. Es zināju, ka vēl pēc divām nedēļām šī brīnumainā paralēlā eksistence beigsies. Man gribot negribot būs jāatgriežas Keiptaunā un pēc tam Stellenbosā, kur atsāksies lekcijas un viss pārējais ikdienišķais darbs. Taču tobrīd centos par to nedomāt.

Īsi un vienkārši sakot, es jutos mierīgs un laimīgs. Pašā sākumā vienojoties ar saimnieka vecāko dēlu – viņš bija tas, kurš vadīja un izrīkoja visas lietas fermā, – es piekodināju, ka par savu darbu nekādu samaksu nevēlos un ka strādāšu par vēdera tiesu. Ne jau naudas dēļ es biju atbraucis šurpu; fermā uzturējos kā ciemiņš un biju gatavs pats piemaksāt, lai man ļautu šeit pastrādāt. Un tas patiešām bija tā vērts.

Tīri materiālā ziņā cilvēki šeit dzīvoja tāpat, kā citur. Saimnieka dēlam, vedeklai un mazbērniem, kā arī vairākiem fermas strādniekiem bija moderni viedtālruņi, un viesistabu rotāja liels televizors ar plakanu ekrānu. Taču citādā ziņā šī vieta ļoti atšķīrās no tās vides, kuru mūsdienās var parasti vērot Rietumu zemēs. Šeit lasīja Bībeli un pirms katras ēdienreizes pateicās Dievam. Šeit godāja vecākus un vecvecākus, labprāt klausījās vecāko radinieku stāstos par pagātni un svēti glabāja ģimenes relikvijas. Šeit valdīja dzimtas sakņu izjūta. Šeit ar lielu bijību un patiku izturējās pret laulību un sociālo tīklu profilos individuāla fotoportreta vietā mēdza likt kāzu bildes. Vīrieši šeit joprojām bija vīrišķīgi un sievietes – sievišķīgas. Es no paša sākuma biju iemīlējis šo morālās veselības un veselā saprāta oāzi un klusībā lūdzu Dievu, lai Viņš pēc iespējas ilgāk sargātu un atbalstītu šādus mazus civilizācijas cietoksnīšus.

Turklāt manī bija notikusi vēl viena svarīga pārmaiņa: es pavisam citādi sāku izturēties pret zemi. Mūs, latviešus, tradicionāli uzskata par zemnieku tautu – vismaz vēsturiski, – tātad par tādu, kurai rūp “savs kaktiņš, savs stūrītis zemes”. Taču es pats esmu simtprocentīgs pilsētnieks, piedzimu un uzaugu Rīgā, un mana saskarsme ar zemi – nevis asfalta bruņās iekalto vai ģimenes mazdārziņam skopi atvēlēto, bet brīvo, klajo, dzīvo un elpojošo zemi, zemi – barotāju, bija ļoti reta un nepilnīga: skolas brīvdienu laikā dažas nedēļas laukos pie vecāsmātes, tas arī viss. Tikai šeit, Dienvidāfrikā, strādādams uz zemes un ar zemi, es beidzot sapratu, kā zemnieka dvēsele var uz visiem laikiem pieķerties tai ar neredzamām saknēm, gluži kā dzīvs koks.

Bet tagad mēs sēdējām pie ugunskura un klusējām. Vecais saimnieks bija iekārtojies šūpuļkrēslā un smēķēja pīpi ar īsu izliektu kātu – tādu pašu, kādas var redzēt vecos ģimenes albumos salīmētajās bildēs no angļu-būru kara laikiem. Radi un draugi sauca viņu par oom Hendrik – tēvoci Hendriku. Šeit tā ir pieņemts. Ja būtu vēl dzīva saimnieka sieva, viņu uzrunātu par tannie – tanti. Lauku apvidū savstarpēji pazīstamu cilvēku starpā to uzskata par labāku un sirsnīgāku, nekā formālos meneer un mevrou (“kungs” un “kundze” afrikāneru valodā).

Tēvocis Hendriks bija tipisks dienvidāfrikāņu lauksaimnieks – nevis vienkārši afrikāners, bet īsts boer – būrs. “Būrs” nozīmē “zemnieks”. Mūs, latviešus, pašus vēl relatīvi nesen sauca par “bauru tautu”; tad, lūk, “būrs” un “baurs” būtībā ir viens un tas pats vārds. Tēvocim Hendrikam bija jau krietni pāri astoņdesmit, taču viņa spēcīgo ķermeni vecumam tā arī nebija izdevies īsti salauzt, un viņa acis brūngano krunku ielokā raudzījās jautri un jauneklīgi. Ar savu garo sirmo bārdu un veco apbružāto platmali viņš izskatījās kā staigājošs vēstures eksponāts kā tikko izkāpis no kādas apdzeltējušas angļu-būru kara laiku fotogrāfijas. Pietrūka tikai 1895. gada modeļa Mauzera šautenes, lai līdzība būtu simtprocentīga. Protams, pats tēvocis Hendriks angļu-būru karā nekādi nevarēja būt piedalījies: viņš piedzima trīsdesmit gadus pēc tā beigām, un vispār cilvēki tik ilgi nedzīvo.

Pat tēvoča Hendrika uzvārds bija simbolisks – “van der Merve”: tipisks afrikāneru uzvārds, latviešu “Kalniņa” vai “Liepiņa” ekvivalents. “Van der Merve” ir arī daudzu dienvidāfrikāņu anekdošu galvenais varonis, tāpat kā “Kovaļskis” poļiem. Nepilnu gadu pirms tam es kopā ar sievu biju atbraucis darīšanās uz Keiptaunu, un tur ar mani notika nepatīkams atgadījums: es nokritu no diezgan liela augstuma un sāpīgi sasitu pret akmeni muguras skriemeļus. Gribēju jau celties kājās un iet tālāk, taču mana sieva bija ļoti izbijusies un uzstājīgi pieprasīja, lai mēs tūlīt pat brauktu uz slimnīcu, – jo ar mugurkaulu neviens neko nevar zināt. Man gribot negribot nācās piekrist. Slimnīcas izmeklēšanas nodaļā es diezgan ilgi gulēju nožogotā nodalījumā uz kušetes, bet ārsts kā nenāca, tā nenāca. Viena brīdī es pateicu sievai:
– Es ļoti ceru, ka dakteris van der Merve drīzumā atnāks mani apskatīt!
– Pagaidi, pagaidi, – viņa izbrīnīta jautāja. – Kā tu zini, ka tas būs tieši dakteris van der Merve?
– Nu… – es atbildēju. – Es biju domājis – “van der Merve” kā sugas vārds. Manā skatījumā jebkurš afrikāneru tautības ārsts pēc definīcijas ir van der Merve!

Tēvocis Hendriks bija tipisks van der Merve: ļoti kolorīts savas tautas pārstāvis, es pat teiktu – koncentrēts paraugs. Optimisms, strādīgums, apķērība, pieķeršanās savai zemei, bet galvenais – šis vienkāršās tautas viedums, šis praktiskais, zemnieciskais veselais saprāts, kas mūsdienu cilvēku starpā jau ir gandrīz pilnīgi izzudis. Un kā lai nepiemin tēvoča Hendrika sakāmvārdus un parunas? Afrikāneru valoda ar tām ir īpaši bagāta. Šo bagātību viņi ir mantojuši vēl no saviem holandiešu senčiem; Eiropā laikam nav nevienas citas tautas, kas būtu tikpat kāra uz dažādām idiomām, cik holandieši. Atcerēsimies kaut vai Pītera Brēgela Vecākā sešpadsmitā gadsimta gleznu “Nīderlandiešu sakāmvārdi”, kur vizuāli komiskā veidā ir attēlots vairāk nekā simts tautas idiomu! Dažus sakāmvārdus un parunas afrikāneri paturēja, bet daudzas idiomas radās tepat uz vietas – šeit, viņu jaunajā dzimtenē un tās īpašajos apstākļos. Šajā sakarā atgādināšu vēlreiz un vēlreiz: afrikāneri vairs nav holandieši, un afrikāneru valoda – afrikaans – vairs nav holandiešu valoda. Tā ir atsevišķa nācija ar savu valodu; nācija, kuras veidošanā ir piedalījušies ne tikai holandieši, bet arī vācu kolonisti un franču hugenoti (tādēļ daudzām ģimenēm šeit ir franču uzvārdi). Turklāt afrikāneru kultūru ir ietekmējušas citas, “nebaltās” tautas: bušmeņi, malajieši, khoekhoe jeb hotentoti, melnādainās bantu tautas. Afrikāneriem nav citas dzimtenes kā tikai Āfrika; viņi ir tādi paši afrikāņi, tikai baltādaini.

Nu tad lūk, tēvocis Hendriks bija neizsīkstošs parunu un sakāmvārdu avots. Runājot ar viņu, dažreiz gribējās visu pamest un skriet pēc bloknota vai vismaz papīra strēmelītes, lai šīs vārdiskās pērles pierakstītu. Piemēram, pirmajās dienās es rāvos melnās miesās un centos parādīt, ka spēju strādāt ne sliktāk par īstiem laukstrādniekiem, – bet tēvocis Hendriks paskatījās, kritiski pašūpoja galvu un sacīja: “Moenie die hoender ruk nie! – Nerausti vistu!” (tas ir: nepārspīlē, nepārcenties). Citreiz, kad runājām par kāda politiķa gļēvumu, vecais vīrs nicīgi pašūpoja galvu: “Ag, jy kan hom met ’n blaas ertjies die skrik op die lyf jag! – Ak, tu vari viņam ar zirņiem pildītu pūsli uzdzīt bailes uz miesas!” Kāds pasaka kaut ko banālu un visiem zināmu – un tēvocis Hendriks noskalda: “Dit weet die aap se stert! – To pat pērtiķa aste zina!” Un tā tālāk, un tā tālāk…

Tā nu mēs abi sēdējām pie ugunskura un klusējām. Pēkšņi tēvocis Hendriks izņēma pīpi no mutes un ar tās kātu norādīja pa labi. Tur biezējošā mijkrēslī vīdēja strauta malās sastādīto dzelteno akāciju stumbri un tikko jaušami šūpojās izspūrušām slotām līdzīgo zaru kušķi.

– Redzi tur tos kokus? – viņš vaicāja. – Koorsboom – drudža koks. Būri to tā nosauca Lielā treka laikā. Viņi bija pamanījuši: katrreiz, kad viņi ar saviem vēršu ratiem uz nakti apmetas šo koku tuvumā, kādam drīz vien piemetas drudzis. Vienam, diviem, dažreiz pat trim cilvēkiem reizē. Jau krietni vēlāk viņu bērni un mazbērni saprata: drudzis nāk no odu kodumiem, bet koki aug purvainās vietās, kur šie odi vairojas. Tātad pašam kokam nav ne vainas – bet nosaukums ir palicis.

Tēvocis Hendriks atkal ielika pīpes kātu mutē un, dziļdomīgi pakšķinādams, palaida gaisā vairākus palielus dūmu mākoņus. Tas bija viņa stilā – pēkšņi sākt stāstīt par parastām, ikdienišķām lietām tā, ka katra no tām ieguva īpašu vēsturisku vērtību. Protams, ka es biju redzējis dzeltenās akācijas – ne tikai šeit, fermā, bet arī daudz kur citur. Dienvidāfrikā tas ir parasts, banāls, ikdienišķs koks, kuru stāda ceļu, strautu un apūdeņošanas grāvju malās. Es piecēlos no krēsla, kurā biju sēdējis, paņēmu no tuvumā sakrautās malkas grēdas pāris šādu pašu akāciju pagales un iemetu tās ugunī. Liesmu mēles sprakšķēdamas uzšāvās augšup; sejā ieplūda pelēku dūmu mākonis. Šeit dedzina pavisam citus kokus, nekā pie mums Latvijā vai jebkur citur Eiropā, un ugunskura dūmi līdz ar to mēdz būt daudz rūgtāki un kodīgāki. Taču šo divu nedēļu laikā manas acis bija kaut kādā dīvainā kārtā pieradušas pie šejienes dūmiem un vairs neasaroja tik stipri, kā pašā sākumā.

Es nebrīnījos, ka tēvocis Hendriks sasaista akācijas ar Lielā treka atmiņām. Pavisam netālu no šejienes, Grāfreinetā, atradās viens no Lielā treka izejas punktiem. No turienes, no Grāfreinetas, 1836. gada septembrī izbrauca lielākā no būru Lielā treka partijām jeb karavānām – apmēram septiņsimt cilvēku lielā Gerita Marica grupa, lai dotos uz ziemeļaustrumiem un mēģinātu atrast sev jaunas zemes pēc iespējas tālāk no Kāpas provincē valdošās britu koloniālās administrācijas. Es pievēru acis un iztēlojos, kā tas varēja izskatīties: ar audeklu klātie vēršu rati, riteņu čīkstēšana, lopu maurošana, pātagu švīkstoņa, dzinēju kliedzieni…

– Ja jau runājam par Lielo treku: vai tu zini stāstu par mazo Raheli de Bīru? – tēvocis Hendriks pēc īsa brīža jautāja.
– O ja, dit weet ek baie goed! – O jā, to es ļoti labi zinu! – es priecīgi iesaucos, jo šis stāsts man vienmēr bija licies īpaši aizkustinošs. – Viņai bija divpadsmit gadu, viņas ģimene piedalījās Lielajā trekā un viņa kopā ar savu sešgadīgo brāli atpalika no grupas un apmaldījās. Tobrīd bija ziema; drīzumā iestājās nakts, palika ļoti auksti un sāka snigt sniegs. Rahele ieraudzīja cauruļzobja izrakņātu pamestu skudru pūzni, lika brālītim iegulties izkašņātās bedres dziļumā un pati aizgūlās priekšā, izmantojot savu ķermeni kā vāku vai spundi. Kad viņu tēvs un pārējie pārceļotāji nākamajā rītā viņus atrada, brālītis bija sveiks un vesels, bet Rahele bija nosalusi līdz nāvei. Viņa ir varonīgas būru meitenes paraugs.
– Ja, ja, – tēvocis Hendriks savā dobji guturālajā balsī noducināja un apstiprinoši pamāja ar galvu. – Skaidrs, ka tu to zini. Tu runā mūsu valodā; tu zini, kas mums liek priecāties un kas – bēdāties; tu smejies un raudi kopā ar mums. Tu esi kļuvis kā viens no mums.

Pirms nedēļas biju mēģinājis paskaidrot tēvocim Hendrikam un citiem fermas iemītniekiem, kādēļ es – latvietis no Rīgas, cilvēks no pretējās puslodes – biju pēkšņi tā iemīlējis Dienvidāfriku un it īpaši afrikāneru kultūru. Taču noformulēt to precīzos vārdos bija visai grūti – tikpat grūti, cik racionāli pamatot, piemēram, kādēļ esmu iemīlējis tieši šo meiteni un nevis kādu citu. Es varēju tikai pastāstīt, kādos faktiskajos apstākļos tas bija noticis. 1991. gadā Latvijā uzdarbojās firma ar nosaukumu “Hiperions”, kas dažādos laikrakstos aktīvi reklamēja iespēju, samaksājot divdesmit dolārus, iegūt darba atļauju Dienvidāfrikā un pārcelties tur uz pastāvīgu dzīvi. “Hiperiona” formālais priekšsēdis bija kāds ungārs, Rīgas Civilās aviācijas inženieru institūta students, bet kurš bija tā reālais vadītājs un labuma guvējs, to mēs diez vai kaut kad uzzināsim. Latvijas ļaudis tolaik bija ārkārtīgi naivi un lētticīgi, padomju režīma pelēkās nabadzības nomocīti, un eksotiskais piedāvājums vilināja kā ēsma uz makšķernieka āķa. Neviens pat neiedomājās sazināties ar Dienvidāfrikas Republikas varas iestādēm un elementāri pārbaudīt, vai pašā Dienvidāfrikā kāds par šo pasākumu vispār ir informēts. Šodien to varētu viegli izdarīt caur internetu, bet toreiz šādas iespējas nebija. Un galvenais – cilvēki ticēja, jo gribēja ticēt! Diemžēl skaistā pasaka tā arī nekļuva par īstenību. Daudzi bija pārdevuši visu savu iedzīvi un burtiski sēdēja uz koferiem, bet gaidītās biļetes, vīzas un darba atļaujas galu galā tā arī neatnāca. “Hiperiona” darboņi bija aizlaidušies ar visu naudu.

Bet 1991. gada vasarā, kad viss vēl izskatījās saulaini un rožaini, es, trīspadsmitgadīgs puika, stāvēju pieturā pie universālveikala “Minska” Nīcgales un Dzelzavas ielu stūrī un gaidīju trolejbusu. Aiz gara laika sāku lasīt avīzi “Rīgas Balss”, kas tipiskā padomju stilā bija uzlīmēta uz pieturas nojumes sienas, un uzdūros slavinošam rakstam par uzņēmumu “Hiperions”. Žurnāliste intervēja ungāru studentu. Ungāru students kā lakstīgala dziedāja par Dienvidāfrikas dabas skaistumiem un pasakainajām darba iespējām tajā. Un šajā brīdī manā sirdī it kā pagriezās kaut kāds slēdzis. Nē, es nesapņoju kopā ar vecākiem izmantot šīs firmas pakalpojumus un pārcelties uz izslavēto sapņu zemi. Es vienkārši acumirklī iemīlējos Dienvidāfrikā, kur nekad nebiju bijis. Un kāpēc tieši afrikāneru kultūrā? To es patiešām nezinu. Lūk, tā tas notika, un neko precīzāk paskaidrot es nespēju.

Ir zināms, ka pat visļaunākajiem notikumiem un situācijām dažkārt var būt neparedzētas blakus sekas, kas ir labas vai pat ļoti labas. Daudziem cilvēkiem ir grūti atzīt šo patiesību, taču tā tāpēc mazāk patiesa nekļūst. Piemēram, ir skaidrs, ka “Hiperiona” blēžu darbības rezultātā cieta daudzas Latvijas ģimenes un tika izpostīta daudzu cilvēku dzīve. Tomēr, ja “Rīgas Balss” toreiz nebūtu šos neliešus reklamējusi, es tagad noteikti nesēdētu pie šā ugunskura un nebaudītu tēvoča Hendrika kompāniju…

Aiz mums, mājas pusē, iedegās āra lukturi. Uz akmeņiem izbruģētā celiņa atskanēja soļu čaboņa, deguns sajuta kafijas smaržu, un lukturu izgaismotajā gaismas strēlē parādījās viena no tēvoča Hendrika mazmeitām – Annelīze, ļoti glīta ražena blondīne ar apburošu smaidu sejā un metāla kafijas kannu un divām krūzītēm rokā. Saulriets, vakara krēsla, laba saruna, kafijas aromāts, lauku meitenes smaids – katra šāda sīka un vienkārša lietiņa padara mūsu dzīvi gaišāku un jaukāku. Turklāt kafija afrikāneriem ir nacionālais dzēriens; to lieto bieži un lielos daudzumos. ’n Koppie koffie – tasīte jeb krūzīte kafijas – šeit ir obligāts ikdienas dzīves atribūts.

– ’n Koppie koffie – svēta lieta! – es smaidīdams teicu, kafiju krūzītēs salējis un vienu no tām tēvocim Hendrikam sniegdams.

– Ja, ja, – vecais vīrs piekrita. – Tieši tā: svēta lieta… Reiz angļu-būru kara laikā bija šāds atgadījums. Viena no ģenerāļa de Veta partizānu vienībām bija piekļuvusi pavisam tuvu britu armijas nometnei, bet uzbrukt tai neuzdrošinājās, jo britu bija daudz vairāk. Tā nu būri sēdēja slēpnī un tikai novēroja. Komandieris bija stingri piekodinājis sēdēt klusu un nekādus trikus pat nemēģināt. Bet mūsu puiši bija varen noskumuši, jo, pa krūmājiem slapstoties, jau vairākas dienas nebija malkojuši kafiju. Toties bija labi redzams, kā angļu nometnē uz uguns karst un sīc liela kafijas kanna, un pat no tik liela attāluma vējš atpūta tikko jaušamu kafijas aromātu. Divi brašākie puiši pieteicās šo kannu iegūt un atgādāt šurpu – sev un saviem biedriem. Komandierim neredzot, viņi paslepus aizlavījās līdz ienaidnieka nometnei, sagaidīja brīdi, kad neviens nebija klāt, sagrāba kannu un atstiepa to pie savējiem. Kafija bija tikko kā no uguns – karsta, gandrīz verdoša. Par to uzzinājis, komandieris teica: “Es jums biju aizliedzis iet uz ienaidnieka nometni, un jūs šo aizliegumu pārkāpāt. Bet kafiju jūs esat atnesuši, un to taču tagad nelies zemē. Tāpēc tagad ejiet un par savu nepaklausību saņemiet pērienu ar pātagu, un pēc tam varēsiet baudīt šo kafiju. Ja viss tiks ātri izdarīts, tā pat atdzist nepaspēs.”

Šis bija viens no daudzajiem brīnišķīgajiem reālās dzīves un vēstures stāstiem, kādu tēvoča Hendrika atmiņā bija sakrājies simtiem. Savās domās biju nosaucis šo stāstu kopumu par “tēvoča Hendrika medus kārēm”. Es nebiju šo nosaukumu izdomājis pats; to man bija pateikusi priekšā viena pazīstama Pretorijas Universitātes antropoloģijas doktorante. Viņa braukāja pa valsti, cenšoties savākt pēc iespējas vairāk šādu dzīves stāstu no visdažādākajām etniskajām grupām – khoekhoe, malajiešiem, melnādainajām bantu ciltīm, afrikāneriem, ebrejiem, angļiem un pat nesenajiem ieceļotājiem no bijušās Padomju Savienības – un, tos analizējot, meklēt kaut kādus kopīgus pavedienus. Tieši viņai ienāca prātā salīdzināt katru šādu stāstu ar saldu medu, kuru bite, caur savu ķermeni izlaidusi, iepilda vaska šūnās. Viens stāsts – viena šūniņa. Beigu beigās kopā sanāk viena liela medus kāre.

Es pastiepu roku, izvilku no ugunskura degošu zariņu un aizkūpināju no mājām paņemto cigāru. Pēc tam iekārtojos ērtāk savā sēdeklī, palaidu gaisā pāris tabakas dūmu straumes un atkal piepildīju jau iztukšotās krūzes ar kafiju. Tēvocis Hendriks nodzēra dažus malkus, brīdi paklusēja un tad teica:
– Atceros vēl vienu atgadījumu no kara laikiem; to man bērnībā pastāstīja mātes radi. Klausies…

***

Svētīgais pārpratums, jeb kādēļ ir noderīgi mācīties svešvalodas

Oranžas Brīvvalstī dzīvoja vecs fermeris Jakobuss ar sievu Annu. 1899. gadā sākās angļu-būru karš, un viņu vienīgais dēls devās karot pret kakies – “hakijiem”, tas ir, britu zaldātiem. Pats Jakobuss arī pieteicās, taču tika noraidīts: esot pārāk vecs un slims. Pēc diviem mēnešiem pienāca ziņa, ka dēls ir kritis kaujā pie Māgersfonteinas. Nākamā gada martā angļu rokās krita Oranžas Brīvvalsts galvaspilsēta Blumfonteina; nedaudz vēlāk tai sekoja Johannesburga un Pretorija Transvālas Republikā. Abas neatkarīgās būru republikas ieņēma briti un būri pārgāja pie partizānu kara taktikas – ar iedzīvotāju vairākuma atbalstu, protams. Lai šo atbalstu izjauktu, 1901. gada martā britu karaspēka virspavēlnieks lords Kičeners pavēlēja uzsākt “izdedzinātās zemes” taktiku. Vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši būru fermu tika sadedzinātas kopā ar visiem mājlopiem, bet sievietes, bērni, sirmgalvji un melnādainie fermu strādnieki sadzīti koncentrācijas nometnēs, kur valdīja patiesi necilvēcīgi apstākļi.

Visapkārt visā Brīvvalstī liesmoja lauku mājas. Visi zināja, ka tieši tajā pusē aktīvi darbojas būru partizānu vienības nenotveramā ģenerāļa Kristiāna de Veta vadībā. “Hakiji” no de Veta ļoti baidījās un tādēļ ar sevišķu nežēlību svilināja viņa iespējamo atbalstītāju saimniecības. Un vienā jaukā dienā, kad Anna ar garu lizi rokā rosījās pie pagalmā stāvošās maizes krāsns, arī viņu sētā iejāja britu kavalērijas vienība.

Jakobuss ar mierīgu seju iznāca “hakijiem” pretī. Angļu virsnieks sāka iztaujāt saimnieku, kad viņš pēdējo reizi esot redzējis partizānus un vai mājās esot ieroči. Jakobuss, protams, atbildēja, ka ieroču mājā neesot, bet tādus “partizānus” viņš nekad mūžā neesot redzējis (kas tie vispār tādi ir?), – un no savas puses piedāvāja “ciemiņiem” iemest pa glāzītei persiku kandžas. Virsnieks izlikās laipno piedāvājumu nedzirdam un lika saviem vīriem pārmeklēt māju. Pretēji saimnieka teiktajam, ieroči mājā, protams, bija. Kā tas pie zemniekiem ir ierasts, mājas bēniņos stāvēja jau laikus sagatavots zārks, un šajā zārkā bija paslēptas vairākas šautenes.

Visu šo laiku nabaga Annas nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam. Viņa saprata: tūlīt “hakiji” atradīs ieročus, fermu sadedzinās, bet viņus abus iespundēs koncentrācijas nometnē, – un viņu vecumā tas nozīmēja drīzu un drošu nāvi. Vīra uzvedība tracināja viņu vēl vairāk: mierīgi tērzē, kā ar mīļiem ciemiņiem, muļķis tāds. Turklāt nav saprotams, ko viņš viņiem īsti saka, – atšķirībā no Jakobusa, angļu valoda Annai bija pilnīgi sveša. Šādā dvēseles stāvoklī Anna nepievērsa uzmanību gandrīz nekam. Piemēram, viņa nepamanīja milzīgo putekļu mākoni, kas tobrīd bija pēkšņi sacēlies netālās pakalnu grēdas virsotnē un lēnām virzījās uz fermas pusi. Vienīgais, ko viņa redzēja un atskārta, bija tas, cik veca ir šī maizes krāsns un cik lielas tajā ir plaisas, pa kurām aizplūst siltums. Maize kārtējo reizi būs slikti izcepusies – un tātad man, nabadzītei, pat svaigu siltu maizīti pēdējo reizi pirms nāves paēst nebūs lemts…

Kad Anna izdzirdēja britu zaldātus vandāmies pa mājas bēniņiem, viņas nervi vairs nespēja izturēt, un viņa spējā histērijas lēkmē sāka mētāt rokas uz visām pusēm un ar sasarkušu seju kliegt:
– Jakobus, vecais muļķi, kas tu vispār esi par vīrieti, ka krāsni gadiem ilgi nevari salabot?!! Paskaties pats! Die brood is te wit! – Maize ir pārāk balta!

Un tad notika kaut kas nesaprotams. Britu virsnieka seja acumirklī pārvērtās līdz nepazīšanai. Viņš izrāva no somas tālskati un pāris sekundes mēģināja raudzīties putekļu mākoņa virzienā, taču mākonis acīmredzot bija pārāk blīvs. Tad virsnieks atmeta ar roku un kaut ko skaļi izkliedza; mājā esošie “hakiji” kā lodes izšāvās pa durvīm ārā; visi angļi zibenīgi ielēca seglos un, piešus zirgu sānos triekdami, aizjoņoja projām. Jakobuss un Anna aiz izbrīna vēl kādu laiku palika nekustīgi stāvam, – un pēc dažām minūtēm gar fermu ātrā solī aizsteidzās strādnieces no kaimiņu fermas ar četriem vai pieciem ēzelīšiem, kurus dzina uz ieleju pēc malkas. Sausā laikā šāds ēzeļu bars patiešām spēj sacelt milzīgus putekļu mākoņus.

Pagāja labs laiciņš, kamēr Jakobuss un Anna saprata, kas īsti bija noticis. Kad Annai notika histērijas lēkme, viņas kreisajā rokā bija cieši saspiesta maizes lize. Acīmredzot, rokas uz visām pusēm mētājot, viņa bija nejauši pavērsusi lizi pret tālumā redzamo, ēzeļu sacelto putekļu mākoni un tieši šajā brīdī iesaukusies “Maize ir pārāk balta!” – “Die brood is te wit!” Britu virsnieks afrikāneru valodu, protams, nepārvaldīja, bet vārdi “pārāk balta” – “te wit” – skan gandrīz tāpat, kā “de Wet”. Un tieši tolaik šajā teritorijā darbojās ģenerāļa de Veta partizānu vienības. Apstākļu sakritības dēļ anglis bija sapratis Annas vārdus un žestus kā “Skatieties, de Vets un viņa vīri nāk!”

***

– Ai, cik jauks stāsts, tēvoci Hendrik! – es iesaucos. – Redz kā: te wit – de Wet! Ha-ha! – Tobrīd no visas sirds priecājos par Jakobusu un Annu tā, it kā šis sen viņsaulē esošais sirmgalvju pāris sēdētu mums tieši blakus.
– Kā tad! – vecais vīrs apmierināti pasmaidīja. – Un tad daži vēl saka, ka nav Dieva debesīs!

Es atkal piecēlos, iemetu ugunskurā pāris akāciju pagales un apsēdos atpakaļ savā vietā. Visapkārt jau bija paspējusi savilkties nakts tumsa. Kukaiņu dūkšana un sisināšana radīja nomierinošu skaņu fonu, un no kalnu puses nu jau kādu laiku skanēja Kāpas ūpja kliedzieni: “Būūūū-hu! Būūūū-hu!” Pēc skaņas šo putnu ir grūti sajaukt ar kādu citu. Kaut kur tālumā ierējās suns. Mājā kāds virināja durvis un logus, un no mājas puses atskanēja kādam neredzamam adresātam domāta sievietes balss, kas sulīgā tembrā nodziedāja: “Goeie nag, lekker slaap! – Labu nakti, saldu dusu!” Bet mums ar tēvoci Hendriku miegs pagaidām nenāca. Es zināju, ka rītvakar saimnieka dēli kopā ar kaimiņiem organizēs tradicionālo braai – grila svētkus, bez kuriem Dienvidāfrikas kultūra nav iedomājama. Būs daudz smieklu un dziesmu, daudz dzeramā, daudz gaļas, daudz boerewors met mieliepap – uz oglēm ceptu zemnieku desiņu ar kukurūzas biezputru. Kaimiņš spēlēs koncertīnu – sešstūrainas formas harmonikas, būru iemīļoto mūzikas instrumentu. Vārdu sakot, būs (kā šeit mēdz teikt) viens kārtīgs tjop en dop – gaļas cepšana un stipru dzērienu baudīšana. Būs jautri, bet šādi pasēdēt un patērzēt vairs nebūs iespējams.

– Tavs tēvs taču arī toreiz karoja? – es jautāju.
– Ja, – vecais vīrs pamāja ar galvu. – Kad sākās karš, tēvam bija tikai trīspadsmit gadu. Bet toreiz trīspadsmitgadīgs lauku puika bija vairāk pieaudzis un dzīvei sagatavots, nekā mūsdienu memmesdēliņi trīsdesmit vai pat četrdesmit gados. Pirmkārt jau viņš šajā vecumā bija iemācījies rīkoties ar šauteni tikpat veikli, cik pieaugušie. Vectēvs devās palīgā Transvālas un Oranžas armijām karā pret “hakijiem”, un mans tēvs ar ilgu pierunāšanu pārliecināja savējo, lai tas paņemtu viņu līdzi.
– Paņēma līdzi karā trīspadsmitgadīgu zēnu? – es pārvaicāju.
– Vai tad būrs trīspadsmit gados nav būrs? – tēvocis Hendriks paraustīja plecus. – Bet, redzi, angļu attieksme pret viņiem bija citāda, nekā pret abu būru republiku karavīriem. Būru republiku karavīri bija vienkārši ienaidnieku armijas locekļi. Bet tādi kā mans tēvs un vectēvs… viņi devās ceļā no šejienes, – te vecais vīrs ar pirkstu norādīja lejup, uz zemi. – Viņi bija Kāpas kolonijas iedzīvotāji un Viņas Majestātes karalienes Viktorijas pavalstnieki, un viņi pacēla ieročus pret britu kroni. Tā jau skaitījās valsts nodevība! Cape rebels – Kāpas dumpinieki – tā viņus sauca. Galu galā vectēvu nopļāva lode kaujā pie Pārdebergas, ģenerālis Kronjē padevās angļiem, un tēvs kopā ar pārējiem nokļuva karagūstekņu nometnē Svētās Helēnas salā, Atlantijas okeāna vidū. Tur arī nebija viegli dzīvot. Bet tēvs nebija vienīgais šāds puišelis; tur bija arī citi, tādi paši. Vienā brīdī pieaugušie gūstekņi bija izstrādājuši traku plānu: ar varu un viltu sagrābt kādu no angļu kuģiem un doties uz mājām. Nekas tur galu galā neizdevās, bet gatavošanās gan bija ilgusi dažus mēnešus. Kad mans tēvs mēģināja pievienoties, lielie vīri dzina viņu ārā no telts: “Tu, mazais puika, nemaisies pa kājām!” Tēvs aiz pazemojuma raudāja: “Kad mēs visi kopā šāvām “hakijus”, tam es biju pietiekami liels, bet tagad, lūk, esot par mazu!”… Nekas, viss beidzās laimīgi: izdzīvoja un tika mājās. Tāpēc jau es te tagad sēžu.

– Saki, lūdzu, tēvoci Hendrik, – es jautāju. – Vai tavs tēvs savas dzīves laikā pazina leģendāro Šakāli?
– Jā, personīgi pazina, – vecais vīrs atbildēja.
– O, patiešām? – es priecīgi iesaucos. – Bet vai tu zini, ka tas bija mūsu Šakālis? Viņš taču bija piedzimis un bērnību pavadījis pie mums – Piltenē, Kurzemē!

Jozefs Segals ar iesauku Jakkals – “Šakālis” – bija leģendāra personība. Viņš bija ne tikai angļu-būru kara varonis, bet arī viens no vēsturiskajiem likteņa diedziņiem, kas saistīja Latviju ar Dienvidāfriku. Viņš piedzima 1883. gadā Piltenē, toreizējā Kurzemes guberņā, vietējo ebreju ģimenē. Trīspadsmit gadu vecumā ieradās Oranžas Brīvvalstī. Sešpadsmit gadu vecumā, karam sākoties, iestājās karadienestā un kā izlūks paveica dažādus varoņdarbus, reiz izglābdams veselu karavīru vienību. Neraugoties uz jaunību, saņēma augstāko Brīvvalsts apbalvojumu un ģenerāļa de Veta personīgo atzinības rakstu. Pēc kara līdz pat mūža beigām bija veiksmīgs fermeris. Šakālis uzskatīja sevi par īstu afrikāneru un par būru tautas patriotu; viņš pieskaitīja sevi pie Boerejode – “būru jūdu” kategorijas. Neilgi pirms savas nāves 1948. gadā Šakālis sniedza interviju kādam laikrakstam un cita starpā teica šādus vārdus:
“Man ir kas sakāms maniem tautiešiem – afrikāneriem. Es atbraucu uz Dienvidāfriku kā bērns un vienmēr mīlēju šo zemi tā, it kā būtu tajā piedzimis. Es jutu, ka man ir jāpilda savs pienākums pret veco Brīvvalsti un, ja nepieciešams, jāatdod par to sava dzīvība. Tagad es varu tikai cerēt un lūgties, lai afrikāneru tauta turpinātu sekot tiem pašiem brīvības principiem attiecībā uz visiem – nešķirojot pēc izcelsmes – kā tas bija noticis vecajā Republikā. Veco laiku afrikāneri zināja, kas ir pareizi un taisnīgi. Viņi bija zemes sāls.”

Protams, nebūt ne visi afrikāneri sekoja Šakāļa novēlējumam. Pārāk daudzi vēlāk atbalstīja netaisnīgo aparteīda režīmu, kas bija lielā mērā atbildīgs par šīs valsts pašreizējām nelaimēm. Diemžēl mēs visi esam nepilnīgas būtnes, kurām mēdz pietrūkt drosmes un vieduma, un bieži vien nevēlamies tiekties uz labuma un taisnīguma ideālu. Taču pats ideāls tādēļ nekur nepazūd, un mēs vienmēr varam saņemties un no jauna sākt virzīties šā ideāla virzienā pa mūsu priekšteču jau iemīto ceļu.

– Redzi, tēvoci Hendrik, – es sacīju. – Šakālis bija dzimis mūsu pusē, Latvijā, bet uzskatīja Dienvidāfriku par savu dzimteni. Viņš bija bijušās Krievijas impērijas ebrejs, bet kļuva par būru patriotu. Un viņš nebūt nebija un nav vienīgais! Es esmu un palieku latvietis un Latvijas patriots, – bet esmu līdz sirds dziļumiem iemīlējis arī šo zemi. Kā tu pats teici – es priecājos un bēdājos kopā ar afrikāneru tautu. Bet tas viens otram netraucē un viens otru neizslēdz: kad vīrietis mīl sievu vai līgavu, viņš taču māti līdz ar to nepārstāj mīlēt… Bet kaut kas īpašs tavai zemei un tavai tautai tomēr piemīt; to taču nevar noliegt! Paskaties, cik daudz ārzemju brīvprātīgo brauca šurpu karot jūsu pusē un liet asinis par jums tajā pašā angļu-būru karā: poļi, krievi, gruzīni; arī pāris latviešu bija… Kādēļ viņi visi to darīja? Taču ne tādēļ, lai vienkārši ieriebtu nekaunīgajiem britiem! Jā, labi, varbūt arī tas, – bet tas noteikti nebija galvenais. – Šajā brīdī es mazliet piecēlos, uz elkoņa atbalstījies; mana balss skanēja satraukti un emocionāli sakāpināti. – Klausies, tēvoci Hendrik! Tava tauta ir daudz cietusi un turpina ciest. Angļi gāja jums pāri ar uguni un zobenu, mērdēja jūsu sievas un bērnus koncentrācijas nometnēs, – bet jūs izdzīvojāt un piecēlāties, un uzplaukāt no jauna. Jā, es zinu, ka būri toreiz veidoja dažādas pašpalīdzības organizācijas – taču, lai to veiksmīgi paveiktu, ir nepieciešams stingrs garīgs pamats. Tagad jums regulāri uzbrūk un jūs nogalina fermeru slepkavas – sadisti un izdzimteņi, kurus faktiski atbalsta kreisie politiķi. Bet jūs tomēr turaties un turaties. – Es uz pāris sekundēm atvilku elpu un turpināju. – Mana latviešu tauta vēsturiski arī ir ļoti daudz cietusi; to es tev jau esmu stāstījis. Bet pēdējo gadu laikā pie mums valda kaut kāda depresīva bezjēdzības sajūta; pārāk daudzi cilvēki bezspēcībā nolaiž rokas un neko negrib darīt, jo neredz nekādu pārmaiņu iespēju. Turklāt Latvijā ir sabraukuši un dzīvo milzum daudz cilvēku, kuri nevēlas kļūt par latviešu sabiedrības daļu tāpat, kā Šakālis kļuva par afrikāneru. Mūsu valodu viņi nicina, mūsu kultūru viņi nicina, mūsu dzīvesziņu viņi nicina… Tad lūk, tēvoci Hendrik: es gribu saprast – kā jums izdodas būt tik sīkstiem, tik izturīgiem un tik pievilcīgiem citu acīs? Tu vari man to izskaidrot?

Es pabeidzu savu kaismīgo monologu un mirkļa spēku izsīkumā atkritu uz krēsla atzveltnes. Tēvocis Hendriks brīdi klusēja; viņa nekustīgo seju laiku pa laikam apspīdēja lēkājošie liesmu atspulgi. Tad viņš izņēma pīpi no mutes un mierīgā balsī teica:
– Tas ir ļoti vienkārši; nekādas lielas zinātnes te nav. Mēs ticam Dievam un turamies pie Dieva Vārda. Taču vienlaikus dzīvojam pēc vecā sakāmvārda: “Vertrou in God, maar hou jou roer byderhand. – Uzticies Dievam, bet šauteni turi pie rokas.” Un vēl viena svarīga lieta: lai kas dzīvē negadītos, nekad nesarauj saikni ar zemi, pat ja pats dzīvo lielā pilsētā. Redzi: trīs vienkāršas lietas. Neko labāku nevaru tev ieteikt.

Es klusēju, jo nezināju, ko lai atbild. Tēvocis Hendriks turpināja:
– Tu zini, ka mēs bieži lasām Bībeli. Bībele ir mūžīgā Dieva Vārds, un tādēļ mēs to godinām, – bet daudz kas tajā ir tīri praktiski noderīgs. Zini, kā viens Bībeles stāsts reiz izglāba vienu jaunu pāri? Ā, es tev vēl to neesmu stāstījis? Nu, tad klausies…

***

Koncentrācijas nometnes Rahele, jeb kādēļ ir noderīgi lasīt Bībeli

Vai atceraties stāstu par Jakobusu un Annu? Tas bija stāsts par to, kā cilvēkus var izglābt brīnumaina un laimīga apstākļu sakritība. Tagad paklausieties vienu citu patiesu stāstu – šoreiz par atjautību.

Jakobusam bija attāls radinieks, jauns fermeris vārdā Pīters. Nepilnas divas nedēļas pirms angļu-būru kara sākuma viņš paguva salaulāties ar kaimiņa meitu Vilhelmīni – strādīgu un dievbijīgu meiteni – un drīz pēc tam tika iesaukts karadienestā. Kad krita Blumfonteina un Oranžas Brīvvalsti ieņēma britu karaspēks, Pīters kļuva par partizānu, bet Vilhelmīne kopā ar tūkstošiem citu būru sieviešu, bērnu un sirmgalvju nonāca Springfonteinas koncentrācijas nometnē. Tā bija drausmīga vieta, kurā piecsimt cilvēkiem domātā platībā bija sagrūsti divarpus tūkstoši civiliedzīvotāju. Ieslodzītie bija spiesti mitināties plānās teltīs, kas nepasargāja ne no ziemas aukstuma, ne no vasaras tveices. Barības bija maz un tā bija ļoti slikta, pastāvīgi plosījās lipīgas slimības, un tikai 1901. gada gaitā vien apmira gandrīz ceturtdaļa no visiem ieslodzītajiem.

Laimīgas sagadīšanās dēļ Pītera partizānu vienība darbojās tieši Springfonteinas tuvumā, un Pīters drīz vien uzzināja, kur tiek turēta viņa jaunā sieviņa. Sākumā viņš grieza zobus un vīstīja dūres bezspēcīga izmisuma dusmās: varat taču iedomāties, ko jūt vīrietis, apjēgdams, ka nekādi nespēj izglābt savu sievu. Pīters saprata, ka nekādi nevarēs sarīkot Vilhelmīnes bēgšanu. Pirmkārt, viņai nebija nekādu partizāna vai izlūka iemaņu, un bēgšanas mēģinājuma gadījumā viņu gandrīz noteikti notvertu. Otrkārt, briti ļoti uzmanīgi sekoja ieslodzīto skaitam un, ja būtu pēkšņi pazudusi viena sieviete, pārējām varētu būt lielas nepatikšanas. Beigu beigās Pīters nosprieda, ka ir labāk darīt vismaz kaut ko, lai atvieglotu sievas stāvokli. Atradis veidu, kā iekļūt nometnē, viņš sāka regulāri tikties ar Vilhelmīni un nest viņai ēdamo – Springfonteinas apstākļos ļoti svarīga lieta, lai nenomirtu badā.

Reiz vēlu vakarā viens no britu sargkareivjiem izdzirdēja, ka kādā no teltīm skan it kā vīrieša balss. Viņš nekavējoties ziņoja dežurējošajam virsniekam, un tas kopā ar kareivi ienāca teltī un pieprasīja paskaidrojumus. Teltī sēdošās būru sievietes izbrīnā raustīja plecus un kratīja galvas: nē, nekāda vīrieša te neesot. Lūk, Sofijas tante un Johannas tante jau sen slimojot un klepojot, balsis viņām esot raupjas un aizsmakušas, un tās varot noturēt par vīriešu balsīm. Abas vecās kundzes māja ar galvu un pat nodemonstrēja, kā skan viņu balsis – patiešām raupji un čerkstoši. Bet telts stūrī uz lielas lādes gulēja čokurā sarāvusies Vilhelmīne, klusu stenēja un vārgā balsī taisnojās:
– Lai mani kungi nedusmojas, ka es viņu priekšā nevaru piecelties, jo man klājas, kā sievām mēdz būt…

Virsnieks un kareivis ātri pārmeklēja telti un, protams, neko neatrada. Tikai lielo lādi viņi neiedomājās atvērt – nedzīs taču nost sievieti, kas guļ tai virsū ar parasto ikmēneša sieviešu padarīšanu. Kad viss bija apklusis un norimies, Pīters beidzot ļoti uzmanīgi izkāpa no lādes un, no sievas un viņas bēdu māsām sirsnīgi atvadījies, pazuda nakts tumsā.

Kā Vilhelmīne bija iedomājusies šādi noslēpt savu vīru? Kā jau teicu, viņa bija dievbijīga meitene, un tātad mājās bieži un uzcītīgi lasīja Bībeli. Bijušais Transvālas prezidents, vecais Pauls Krīgers, savā mūžā vispār nebija lasījis neko, izņemot Bībeli; Vilhelmīne šajā ziņā bija izglītotāka: viņa bija izlasījusi arī pavārgrāmatu. Lai nu kā, bet liktenīgajā brīdī viņa atcerējās stāstu no Vecās Derības. Kad jūdu tautas patriarhs Jēkabs ar sievām un bērniem gatavojās bēgt no sava sievastēva, aramieša Lābana, viņa sieva Rahele, Jēkabam nezinot, nozaga savam tēvam piederošās mājas elku statuetes. Kad Lābans ar saviem brāļiem panāca Jēkaba karavānu, viņš, cita starpā, pārmeta Jēkabam šo zādzību. Jēkabs, pats neko nezinādams, atļāva Lābanam pārmeklēt visas savas teltis. Rahele ielika elkus kamieļa seglos, uzsēdās tiem virsū un, kad viņas tēvs ienāca teltī, sacīja: “Lai mans kungs nedusmojas, ka es viņa priekšā nevaru piecelties, jo man klājas, kā sievām mēdz būt.” Un Lābans neko neatrada. Mācītie Bībeles pētnieki skaidro: Lābans neatļāvās pieskarties meitas sēdeklim, jo viņa tolaiku Tuvo Austrumu izpratnē skaitījās rituāli nešķīsta. Bet Vilhelmīne tik tālu nemaz nebija aizdomājusies. Sievietes intuīcija vienkārši bija iečukstējusi viņai ausī: arī angļu karavīri, tāpat kā Bībeles Lābans, nedzīs nost to, kurai “klājas, kā sievām mēdz būt”…

Pīters vēl daudzas reizes naktīs ciemojās pie sievas nometnē. Laimīgā kārtā abi pārdzīvoja karu un, tam beidzoties, atgriezās mājās. Ferma bija sadedzināta un viss bija jāsāk celt no jauna, taču Pīters daudz nebēdāja – viņi abi vēl bija jauni, un visa dzīve ar Dievpalīgu vēl bija priekšā. Bet līdz fermas krāsmatām viņi nenonāca uzreiz, kā bija plānots. Pa ceļam nācās steidzami iebraukt un apstāties pie radiem, jo Vilhelmīnei sākās dzemdību sāpes. Un drīz pēc tam pasaulē nāca ņiprs un veselīgs puika – slepeno nometnes apciemojumu auglis.

***

– Tas puika – tas bija mans tēvocis Johanness, – tēvocis Hendriks paskaidroja un, sadegušo tabaku pret akmeni ārā izdauzījis, sāka piebāzt pīpi no jauna. – Pēc tam viņiem vēl bija septiņi bērni – kopā astoņi. Mana māte bija sestā pēc kārtas; viņa piedzima deviņus gadus vēlāk… Mans tēvs apprecējās vēlu; viņam jau bija pāri četrdesmit, bet mātei – divdesmit viens. Kaimiņi jokoja: “’n Ou bok hou van jong blare. – Vecam āzim garšo jaunas lapas.” – Tēvocis Hendriks iesmējās un, liesmojošu zariņu no uguns paņēmis, aizkūpināja pīpi.

Foto: Ferma Karū reģionā Dienvidāfrikā. © Alamy Limited.

Ģimenes jēdziena likumprojekts

Centrālā vēlēšanu komisija 2021. gada 29. jūlijā reģistrēja parakstu vākšanas uzsākšanu par ģimenes jēdziena nostiprināšanu Satversmē. Šajā sakarā aicinām izlasīt vai pārlasīt piedāvāto Satversmes 110. panta tekstu un juristes Baibas Rudevskas sagatavoto anotāciju:

Tautas nobalsošana par Satversmes 110. panta grozījumiem. Likumprojekts un tā anotācija

Ja ir neskaidrības, bažas vai jautājumi, lūdzam tos uzdot komentāros. Trešdien, balstoties apkopotajos jautājumos, Telos ierakstīs sarunu aplādi ar Baibu Rudevsku par šo likumprojektu.

Par kādu šķirkli Nacionālajā enciklopēdijā

Izlasīju Nacionālajā enciklopēdijā 2021. gada 26. jūlijā publicēto šķirkli ar nosaukumu “Ārsta asistēta nāve” un gribu izteikt dažas piezīmes.[1] Rakstu sadalīšu divās daļās. Pirmajā komentēšu šķirkļa uzbūvi un galvenos tajā izteiktos apgalvojumus. Savas piezīmes esmu sanumurējusi, lai tās būtu vieglāk pārskatāmas. Otrajā daļā pievērsīšos jautājumiem par Nacionālās enciklopēdijas vadlīnijām, mērķiem, ekspertu atlasi, viņu darba uzraudzību un enciklopēdijas tapšanas procesu.

(1) Izvēlētais šķirkļa nosaukums “ārsta asistēta nāve” ir mulsinošs. Nezinātājs varbūt pat nesaprastu, par ko ir runa. Nosaukums, protams, tulkots no angļu valodas (physician assisted death) – droši vien uzskatot, ka gan “pašnāvība”, gan “eitanāzija” tautā tiek uztverti negatīvi. Spriežot pēc literatūras saraksta un argumentiem, šķirkļa saturs ir ieturēts anglosakšu 20. gadsimta utilitārisma (derīguma ētikas) tradīcijā, kas arī ieviesa šo eifēmismu. Tomēr jēdziens “ārsta asistēta nāve” ir viegli pārprotams. Galu galā pie daudziem mirējiem gan mājās, gan slimnīcās ir ārsti, kuri kaut kādā veidā savam pacientam “asistē” – piemēram, atvieglo sāpes, neērtības vai psiholoģiskas ciešanas.

Manuprāt, būtu bijis sakarīgāk un godīgāk kā šķirkļa nosaukumu izvēlēties “eitanāziju” un tad ārsta asistēto pašnāvību skatīt kā vienu no eitanāzijas apakšgadījumiem. Šādu eitanāzijas klasifikāciju piedāvā, piemēram, Rihards Poļaks savā apjomīgajā pētījumā Tiesības uz nāvi. Eitanāzijas krimināltiesiskie, medicīniskie un ētiskie aspekti.[2] Šī latviešu valodā sarakstītā monogrāfija šķirkļa bibliogrāfijā nav pieminēta. Iespējams, tāpēc, ka Poļaka slēdzieni par eitanāzijas ētisko un legālo pieļaujamību ir pilnīgi pretēji šķirkļa autora Ivara Neidera slēdzieniem. Taču, pragmatiski raugoties, līdzās vienīgajai atsaucei latviešu valodā (paša Ivara Neidera publikācijai), manuprāt, būtu bijis vērtīgi minēt arī 399 lappuses biezu pētījumu, kurš iznācis latviski un ietver sīku pārskatu par visu latviešu valodā šajā jomā publicēto (ieskaitot Neidera rakstus).

(2) Otrs un, iespējams, izšķirošais iemesls, kāpēc šķirklis saucas “ārsta asistēta nāve”, ir pats šķirkļa nolūks. Nolūks ir pārliecināt lasītāju, ka, pirmkārt, atšķirība starp mirt (no slimības) un nogalināt (slimo) ir ētiski nenozīmīga (faktiski neeksistējoša); otrkārt, nenozīmīga un vērā neņemama ir arī atšķirība starp pacienta atteikšanos no ārstēšanas vai dzīvības mākslīgas uzturēšanas un palīdzību pašnāvības veikšanā; treškārt, nenozīmīga ir arī atšķirība starp palīdzību pašnāvības veikšanā un pacienta eitanizēšanu; un, ceturtkārt, visi ētiskie un arī legālie argumenti pret eitanāziju un tās apakšformām ir vāji un izgāzušies. Šķirkļa argumentācijas stratēģija ir šāda: uzsvērt terminālo sedāciju[3] un mākslīgo dzīvības uzturēšanas līdzekļu atslēgšanas procedūru, lai pierādītu, ka likums jau tagad respektē autonomiju, kā arī paredz iespēju atturēties no nelietderīgas terapijas gadījumos, kad uzlabojumi nav paredzami; tad pierādīt, ka tas būtībā nekādi neatšķiras no palīdzības pašnāvības izdarīšanā; tad pierādīt, ka palīdzība pašnāvības izdarīšanā būtībā neatšķiras no aktīvās eitanāzijas. Bet neviena no šīm pārejām nav “ētiski nenozīmīga” un, pakāpeniski griežot desu plānās šķēlītēs, tā beigās tik un tā visa ir sagriezta. Šķirklis ir veidots kā viedokļraksts, varētu pat teikt, lobija raksts un es pat teiktu – diezgan brutāls lobija raksts. Vismaz divas trešdaļas no šķirkļa ir veltītas eitanāzijas kritiķu argumentu atspēkojumam un paši šie argumenti minēti tikai tāpēc, lai parādītu, cik slikti, pēc šķirkļa autora domām, tie ir.

(3) Atbildēšu uz dažiem apgalvojumiem. No tā, ka pacientam ir tiesības atteikties no ārstēšanas vai noteiktas procedūras, neizriet, ka starp neārstēšanu (slimnieks nomirst no slimības) un eitanizēšanu (slimnieks nomirst no injicēta nāvējoša medikamenta) nebūtu būtiskas atšķirības, jo iznākums ir tieši tāds pats – pacienta nāve. Pacienta autonomijas un pašnoteikšanās respektēšana automātiski neietver pacienta vēlmes tikt nogalinātam apmierināšanu. Tādēļ jūsmīgie citāti no Jesajas Berlina par būšanu tikai “pašam savas, nevis citu cilvēku gribas instrumentu” un būšanu “par subjektu, nevis objektu” nekādi nav saistīti ar apspriežamo jautājumu. Eitanāzijas ētiskā problēma nav pacienta vēlmē tikt nogalinātam – tā pietiekami daudzos apstākļos ir labi saprotama –, bet prasībā citiem šo vēlmi apmierināt. Šī prasība ir asā pretrunā ar deontoloģisko, tas ir, pienākumā balstīto aizliegumu nogalināt un ar ārsta darba pamata principiem – vismaz tādiem, kādi tie līdz šim ir saprasti.

Piedāvājot domu eksperimentu ar mantkārīgu radinieku, kurš ielaužas slimnīcā un atslēdz slimnieka plaušu ventilēšanas iekārtu, tādējādi tiekot apsūdzēts slepkavībā, Neiders mēģina pierādīt, ka nošķīrums starp “nomira no nespējas elpot bez palīgiekārtas” un nomira “no nāvējošas injekcijas” ir nebūtisks. Taču krimināltiesības pazīst mensrea un zina, ka rīcības veicēja nolūks ir vismaz tikpat nozīmīgs kā konkrētais, fiziskais nāves cēlonis. Piedāvājot citu piemēru, jautāšu, kā atšķiras šie gadījumi: “persona tīši pameta zīdaini vienu pašu vannā, zinot, ka viņš noslīks”, “persona nepievērsa uzmanību jūrā slīkstošajam” un “persona nespēja izglābt slīkstošo, jo nemācēja peldēt”? Visos gadījumos slīcējs iet bojā noslīkstot. Nāves cēlonis nav vienīgais apstāklis, kuru ņem vērā, izvērtējot personas līdzatbildību vai vainu – būtisks ir arī nolūks, motivācija un darbības vai bezdarbības mērķis. Elpināšanas iekārtu vai sirdsdarbības aparātu var atslēgt apstākļos, kad dzīvības tālāka mākslīga uzturēšana slimniekam ir pārāk mokoša vai nav paredzama dabīgo elpošanas funkciju atjaunošanās (medicīnas mērķis ir palīdzēt atjaunot organisma dabīgās funkcijas, nevis aizvietot tās!), bet tas nepadara šo darbību vienlīdzīgu tādai darbībai, kuras mērķis ir slimnieka organisma iekšējo procesu mākslīga apturēšana ar nāvējoša medikamenta palīdzību. Pacienta vēlmes šajā vienādojumā neko nemaina. Vēlme nav nekāds “izšķirošais” arguments.

Vai ir tādi gadījumi, kā apgalvo Neiders, kad “nāve var būt labums”? Manuprāt, nē, jo tā ir loģiska pretruna. Dzīvība ir pamata labums; nevar kaut ko atzīt par labumu personai, kuras vairs nav. Lai persona varētu iegūt un baudīt kādu labumu, tai visupirms ir jābūt dzīvai. Tieši tas pats attiecas uz pašnāvību. Neko nedod teikt, ka dažos gadījumos tā var būt “racionāla izvēle” un ka tā pati par sevi “nav ētiski nosodāma rīcība”. Eitanāzijas problēma nav tajā, ka dažkārt cilvēki izdara pašnāvību un viņu personīgo motivāciju var saprast, – eitanāzijas problēma ir tajā, ka no šīs saprašanas neizriet pienākums atbalstīt pašnāvnieka darbību vai tajā piedalīties.

(4) Iebildumam, ka ārstu misijā neietilpst pacientu nogalināšana, šķirkļa autors atbild ar norādi, ka tas esot “balstīts pārlieku šaurā medicīnas un ārsta misijas izpratnē”. Komentējot šo pārlieku šauro izpratni, autors nez kāpēc pieņem, ka oponenti par ārsta misiju uzskata dzīvības glābšanu par katru cenu (kas daudzos gadījumos, kā zināms, nav iespējams). Taču ārsta pirmējais uzdevums, kas vairākkārt uzsvērts nākamajā rindkopā minētajā Hipokrata zvērestā, ir nevis glābt par katru cenu, bet “pirmām kārtām nekaitēt”. Pacienta indēšana Zvēresta skatījumā nepārprotami pieder pie kaitēšanas. Neidera komentārs par Hipokrata zvērestu ir grūti saprotams, jo tajā šķirkļa autors mēģina vienlaikus pierādīt vairākas savstarpēji pretējas tēzes: a) Zvērests ir vēsturisks dokuments no senatnes bez normatīvas nozīmes; b) eitanāzija nav pretrunā ar Zvēresta punktu: “Nedošu nevienam nāvējošas zāles, ja man to lūgs, un neizteikšu šādu piedāvājumu”, jo antīkajā pasaulē cilvēki esot baidījušies no ļaunprātīgiem indētājiem, kuri varēja no ārstiem farmaceitiem iegūt indes; c) Zvēresta aizliegums noindēt pacientu nav jāņem vērā, jo jau tagad daudzas mūsdienu valstis pārkāpj citu Zvēresta aizliegumu, proti, “nodzīt sievietei augli” (mākslīgi pārtraukt grūtniecību).

Ja Zvērests ir novecojis un tāpēc nav normatīvs teksts, tad par to nav vērts pat runāt. Taču ne to Ivars Neiders grib sacīt. Arī viņš droši vien kaut kādā mērā atzīst, ka nebūtu slikti ārstu darbību iegrožot ar vismaz dažiem deontoloģiski formulētiem aizliegumiem, kuriem būtu jābūt spēkā neatkarīgi no apstākļiem, valdošās varas, ideoloģiska spiediena, laikmetu vēsmām un tamlīdzīgi. Galu galā ārstu rokās bieži ir cilvēku dzīvība. Ja cilvēka dzīvība netiek novietota labumu hierarhijas virsotnē, interesanti, ko citu tur varētu novietot? Un galu galā 20. gadsimts ar bēdīgi slavens ar dažādu augstākās raudzes ārstu un medicīnas profesoru darbošanos zinātniskā rasisma un biomedicīnisku eksperimentu tumšajā ietvarā. Taču, kā redzams, šiem deontoloģiskajiem aizliegumiem, pēc šķirkļa autora domām, būtu jāmainās atkarībā no katra laikmeta izpratnes par tiesībām un brīvībām – proti, īstenībā tiem nav jābūt deontoloģiskiem. Šīs problēmas dziļāko sakni viņš nesaskata vai nevēlas redzēt.

Īpaši absurds šķiet apgalvojums, ka Zvēresta teksts “nedošu nevienam nāvējošas zāles” ietverot aizliegumu nedot šīs zāles kādai trešajai personai, bet neietverot aizliegumu dot pašam slimniekam, ja viņš tās lūdz. Garām paslīdējis ir arī apstāklis, ka tie morālfilozofi, kuri iestājas pret eitanāziju, gandrīz vienmēr iestājas arī pret “augļa nodzīšanu”. Šāds piemērs ir šķirklī minētais Džons Finniss. Viņa argumentiem par labu kā minimums varētu minēt to, ka tie vismaz ir loģiski sakarīgi un principiāli aizstāv dzīvību kā neatsvešināmu labumu. Plašākam kontekstam varētu piemetināt, ka jau daudzas desmitgades neapklust ētiski formulēti iebildumi pret ārstu dalību nāvessodā (kopš vairums ASV pavalstu no šaušanas, kāršanas vai sēdināšanas elektriskajā krēslā ir pārgājušas uz nāvējošu injekciju, kuru drīkst veikt un uzraudzīt tikai ārsts vai mediķis) – ar tādiem pašiem argumentiem, proti, ka tas ir Hipokrata zvēresta pārkāpums. Turklāt no tā, ka vismaz viens vai vairāki Zvēresta punkti mūsdienu valstīs tiek pārkāpti vai neņemti vērā, neizriet, ka būtu jāatsakās arī no atlikušā – neizmantot ārsta zināšanas un prasmes ar mērķi nogalināt smagi slimos.

(5) Nozīmīga šķirkļa argumentācijas stratēģijā ir tēze, ka, lai arī ikvienam cilvēkam ir tiesības uz dzīvību, viņam ir tiesības arī no šīm tiesībām atteikties un attiecīgi šis tiesību paplašinājums citiem ir saistošs. Šī tēze balstās pieņēmumā, ka tiesības ir atkarīgas no personas gribas un tādējādi, piemēram, tiesības netikt nogalinātam dažos gadījumos ietver arī tiesības tikt nogalinātam. Bet tas ir absurds. Gan pēc būtības, gan arī tādā ziņā, ka tiesības kā ētisks nojēgums tādējādi tiek pilnīgi iztukšots no sava satura. Vai, piemēram, tiesības netikt paverdzinātam ietver arī tiesības brīvprātīgi kļūt par vergu, ja to vēlas? Vai arī drīzāk, ja tiesības vispār kaut ko nozīmē, tad tās (citējot kādu Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu) ir līdzīgas “vienvirziena alejām” – tām ir tikai pozitīvais aspekts, tās neietver šim aspektam pretējo.

Lai pamatotu tiesības atteikties no tiesībām uz dzīvību, Neiders piesauc jau minētās tiesības atteikties no ārstēšanas, pat ja tas nozīmē drīzu slimnieka nāvi. Viņš apgalvo, ka, ja neatzīst tiesības atteikties no tiesībām uz dzīvību, tad nedrīkstētu atzīt arī tiesības atteikties no ārstēšanas. Bet šis arguments balstās pārpratumā. Pirmkārt, tiesības uz dzīvību nav tiesības, kas tiek pieprasītas no dabas, tas ir, šajā gadījumā no slimības, kura grasās “nogalināt”. Daba (teiksim, vēža šūnas) nevar būt prasības saņēmējs un izpildītājs. Prasības saņēmējs un izpildītājs var būt vienīgi cits lemtspējīgs un rīcībspējīgs cilvēks vai cilvēku kopums. Otrkārt, tiesības atteikties no ārstēšanas ir sekundāras un graduālas, un atkarīgas no daudziem apstākļiem. Piemēram, tās neskar dzīvības glābšanu ārkārtas apstākļos. Slīcēja prasību glābējiem viņu neglābt glābēji pamatoti neņemtu vērā – nevis tāpēc, ka noraidītu kāda tiesības uz autonomiju un pašnoteikšanos, bet tāpēc, ka slīcēja psihisko stāvokli atzītu par tādu, kādā persona nav spējīga pieņemt apdomātu lēmumu un paust savu gribu. Savukārt gadījumos, kas nav ārkārtas gadījumi, atteikšanās no ārstēšanas neizraisa tādas galējas un neatgriezeniskas sekas kā asistētā pašnāvība vai eitanāzija, proti, tūlītēju nāves iestāšanos. Atteikšanās no ārstēšanās vai kādas noteiktas terapijas nav vienādojama ar pašnāvību.

Šādi varētu turpināt par katru šķirkļa paragrāfu, bet diez vai tas ir vajadzīgs. Es nepārliecināšu eitanāzijas aizstāvjus, un viņi nepārliecinās mani. Kā citos ētiska rakstura jautājumos, debates par eitanāziju balstās ļoti dziļās un fundamentālās atšķirībās gan tiesību un pienākumu izpratnē, gan arī pašu šo nojēgumu pamatojumā noteiktā filozofiskā antropoloģijā un attiecīgi metafizikā. No viena šķirkļa Nacionālajā enciklopēdijā nekādus šādus iztirzājumus nevar sagaidīt, un tas arī nav vēlams.

Taču būtiskāks šoreiz ir cits jautājums: kādas ir Nacionālās encikopēdijas redakcijas vadlīnijas, ja šķirkļi tādos sabiedrībai nozīmīgos jautājumos kā eitanāzija, ārsta pienākumi un tiesības uz dzīvību nevis skaidro lietas būtību un konflikta pamatu, bet enerģiski aizstāv viena autora vai noteiktas bioētiķu grupas nostāju?

Atgādināšu, ka Nacionālā enciklopēdija nav privāts projekts vai domubiedru publikāciju vietne, vai blogu portāls. Par enciklopēdijas radīšanu un finansēšanu ir atbildīga Kultūras ministrija. Projekts tika uzsākts ministres Daces Melbārdes un turpināts ministra Naura Puntuļa laikā (abi no Nacionālās apvienības). Pēc Kultūras ministrijas paspārnē esošās Latvijas nacionālās bibliotēkas sniegtajiem datiem laikā no 2014. līdz 2021. gadam enciklopēdija saņēmusi EUR 2 088 531. Piekrītu, ka, ņemot vērā darba apjomu un vērienu, astoņiem gadiem arī divi miljoni eiro nešķiet pārmērīgi, turklāt runa primāri nav par valsts naudas izmantojumu (lai gan arī par to). Runa ir par pašas enciklopēdijas “ētiskajiem uzstādījumiem” – proti, tās neitralitāti.

Šīs piezīmes rakstot, nesaku, ka minētā šķirkļa izstrādāšanā nebūtu iesaistīts attiecīgās jomas lietpratējs. Protams, ka Ivars Neiders ir jomas lietpratējs un eksperts – viņš ar asistētās pašnāvības un eitanāzijas jautājumiem ir nodarbojies lielu daļu no savas profesionālās dzīves. Viņa problēma ir tajā, ka viņš lobē noteiktu pozīciju – eitanāzijas legalizāciju Latvijā un ka enciklopēdijas šķirkļos šādam lobijam nav vietas. Enciklopēdijas netiek radītas un uzturētas ar ideoloģisku un politisku mērķi. Šķirkļiem būtu jābūt sastādītiem, cik vien iespējams, aprakstošā un atturīgā veidā. Šķelošos jautājumos ir jāatspogļo abu pušu argumenti to labākajā atrodamajā versijā. Šādu attieksmi sauc par intelektuālo godīgumu. Ja viens nozares speciālists šādu šķirkli nav spējīgs uzrakstīt, jo cieši turas pie savas pārliecības, tad būtu vēlams tā paša šķirkļa izstrādē piesaistīt vēl citu nozares speciālistu, kura skatījums atšķiras. Tikai tad šim šķirklim un attiecīgi enciklopēdijai būtu kāda jēga un tā spētu izpildīt savu “augsti ticama informācijas kopuma” funkciju.[4] Pašam Ivaram Neideram un Artim Svecem, kurš ir atbildīgs par filozofijas sadaļu enciklopēdijā, manuprāt, vajadzētu ņemt vērā, ka, ja Nacionālā enciklopēdija (vai tās filozofijas, vai bioētikas sadaļa) jau pašos pirmsākumos kļūst par noteiktas ideoloģijas nesēju un aizstāvi, tā tuvākajā laikā daudzu lasītāju acīs pilnībā zaudēs savu uzticamību. Tā būs lietojama tikai attiecīgās nostājas lobētāju vai noteiktu partiju un nevalstisko organizāciju vajadzībām. Bet diez vai tāds bija šī Latvijas simtgades projekta mērķis. Un diez vai Kultūras ministrijai vajadzētu šādu projektu attīstīt.

[1]https://enciklopedija.lv/skirklis/126630-ārsta-asistēta-nāve. Šķirkļa autors Ivars Neiders, Dr. phil.

[2] Rīga: Tiesu nama aģentūra, 2016.

[3] Mirstoša, nemierīga cilvēka medikamentoza atsāpināšana un sedācija tādā apmērā, ka panākts daļējs vai pat pilnīgs apziņas zudums. Pati prakse bieži kritizēta kā “slēptā eitanāzija”.

[4]https://enciklopedija.lv/par-enciklopediju

Iesim nost

Šekspīrs iekārtojies plaukta stūrī, tā kaimiņos ir Floransas Naitingeilas Vēstules no Ēģiptes un Mīlenbaha-Endzelīna Latviešu valodas vārdnīcas sējumi. No vietas, kur sēžu un rakstu, Šekspīrs (aiz sarkana superapvāka paslēptā muguriņa) labi saskatāms. 3420 lappuses biezais Nortona Šekspīrs ir teicams, tajā Oksfordas Šekspīra pamatteksts Stīvena Grīnblata pārraudzībā papildināts ar lietpratīgiem ievadiem, komentāriem, glosām, gadsimtu gaitā nozīmi mainījušo vai vispār pazudušo vārdu skaidrojumiem, netrūkst pat tekstu variantu.

Katru dienu desmitiem reižu sanāk Šekspīru uzlūkot, dažkārt izvilkt no plaukta, atšķirt, drusku palasīt un nokaunēties. Biezajā, bet apbrīnojami ērti lietojamajā sējumā saspraustās lapiņas vedina domāt, ka esam pazīstami. Taču, lai izveidotos attiecības ar Šekspīru, ir jāveic un visu mūžu jāturpina darbs, attiecības jākopj, jākultivē un jāpadziļina, un šajā ziņā neesmu bijis centīgs. Vispār jau tā tas ir ar jebkuru no gadu desmitiem cītīgi, žurciski kāri krātajiem, plauktos divās kārtās sastūķētajiem, ieblīvētajiem sējumiem, kas atklātības brīžos šalc man ausīs Edgara Alana Po Kraukļa cienīgu, korrunātu atbildi uz mēmo jautājumu:

– Kad un cik vēl paspēšu?
– Nekad, nekad vairs!

Reizēm – nē, bieži – pieķeru sevi pie domas, ka necenšos veidot attiecības ar cilvēkiem, ļauju tām ritēt un izčākstēt pašām savā gaitā, jo ar cilvēkiem ir sarežģīti, ne viņus var saprast, ne ir spēks un griba ar viņiem ņemties. Grāmatas – tas ir kas cits, tās ļaujas ar skatienu apmīļoties, tās vēlas, lai paņemu no plaukta, lai noglāstu, ievelku nāsīs putekļainā, apdrukātā papīra smaržu, atšķiru kādu lappusi, ieskatos teksta rindās, varbūt negaidot sajūtot acumirklīgu sazobi starp burtos paslēpto un apziņā mainīgi uznirstošo.

Un Nortona Šekspīrs noteikti ir apvainojies, ka laiks rit, bet nevaru saņemties, savākties, sakopoties to izlasīt, kā pienākas, no vāka līdz vākam lēni un rūpīgi, ar visiem komentāriem un glosām. Zinu, ka kādam varētu rasties jautājums: kam man tas, kāds no tā labums pasaulei un pilsētai, un man pašam. Nezinu. Varbūt nekāds. Jautājums par labumu vienmēr ir neatbildams, ja pamaina mērogu.

Bet Hamlets. Manā Nortona Šekspīrā Stīvens Grīnblats ir skarbs: “Hamlets ir pasaules literatūras piemineklis, bet tas ir piemineklis, kas celts uz plūstošām smiltīm.”[1]

Kaut kā tā sanācis, ka viena frāze no Hamleta iesēdusies, nezinu, galvā vai kur citur, un nedod miera jau gandrīz pusgadsimtu. No Hamleta, no kāda latviešu tulkojuma (citkārt domāju, ka tas Friča Adamoviča, bet tomēr Jūlija Rozes; Adamovičs laikam Hamletu vispār nav tulkojis). Tā frāze, no vienas puses raugoties, ir pavisam vienkārša:

Polonijs.
Es dzirdu – nāk. Mans ķēniņ, iesim nost.
(Ķēniņš un Polonijs iziet. Ienāk Hamlets.)[2]

POLONIUS.
I hear him coming. Let’s withdraw, my lord.
Exeunt [CLAUDIUS and POLONIUS]
Enter [Prince] HAMLET[3]

Der atcerēties, ka angļu valodā samērā vecmodīgais withdraw var tikt lietots gan kā tiešais, gan pārejošais darbības vārds.[4] Un, pārejošajā, tranzitīvajā nozīmē lietots, tas var mudināt saprast Polonija repliku šādi: “Es dzirdu, ka viņš nāk. Aizvāksim [viņu no dzīves skatuves].” Bet Jūlija Rozes latviskojums ir vienvirziena: “Es dzirdu – nāk. Mans ķēniņ, iesim nost.”

Iedomāsimies, ka nezinām, kas sekos. Ņemsim tikai šo frāzi: …nāk… iesim nost. Nost no skatuves, nost no konkrētās telpas dāņu karaļpilī, nost no varbūt pēdējās iespējas glābties pašiem un pārējiem. Polonijs aiziet pretī savam žurkas liktenim, Klaudijs – likumsakarībai. Uznāk Hamlets, kurā, kā savulaik rakstīja Tamāra Zālīte,[5] iemiesojas mūsu pašu garīgā atsvešinātība. Atsvešinātība, starpcilvēku attiecību neiespējamība. Uznāk Hamlets, tūkstošos inscenējumu gan glorificēts, gan pieguļošā triko un dēļ izbolītajām, uzkrāsotajām acīm banalizēts līdz karikatūrai, un saka: “Būt vai nebūt…”. Pats slavenākais monologs eiropeiskajā kultūras pasaulē: ko iesākt? Ņemties, šķetināt tos smirdīgos pavedienus, no kuriem austa reālpolitika tagad un vienmēr, vai varbūt izdzēst no spēles pašam sevi? Tie, kas aizgājuši “nost”, pavēruši iespēju šādi spriedelēt.

Gribot negribot jāatceras Albēra Kamī 1942. gada eseja Mīts par Sīsifu: “Patiesi nopietna ir tikai viena filozofijas problēma: tā ir pašnāvības problēma. Izšķirt, vai dzīve ir vai nav dzīvošanas vērta, nozīmē atbildēt uz filozofijas pamatjautājumu.”[6] Hamleta pārdomas par pašnāvības iespējamību un risinājums, ko viņš izvēlas, patlaban ir aktuāls (kā vienmēr, kā vienmēr!). Turklāt aktuāls visas eiropeiskās / kristīgās civilizācijas mērogā un kontekstā. Daudziem ir sajūta, dažiem pārliecība, ka mūsu civilizācija ir uz kolektīvas pašnāvības sliekšņa vai pat pārkāpusi to.

Jautājums, ko tagadnes Latvijas cilvēkam uzdod frāze “iesim nost”, ir vienkāršs: vai tradicionālo tikumu un netikumu, sasniegumu un noziegumu pasaulei ir jāaiziet (jāiet nost) un jāatbrīvo skatuve Hamletam, kura darbības rezultātā, kā zinām, finālā publikas aplausi skanēs līķu kaudzei, un starp aizvāktajiem būs arī viņš pats.

Tomēr jāpatur prātā, ka Šekspīrs (lai kas viņš arī nebūtu bijis) nerakstīja latviski, un darbības vārdam withdraw ir arī pārejošā nozīme.

Nortona Šekspīrs plauktā nemierīgi čab – ne jau tā, ne jau par to. Kāpēc gan ne tā un ne par to? Neviens nezina, kā pareizi laipot pa plūstošām smiltīm.

[1] Stephen Greenblatt, “Hamlet”, The Norton Shakespeare Based on the Oxford Edition. General Editor Stephen Greenblatt, New York and London: W. W. Norton & Company, 1997, p. 1659.

[2] Šekspīrs, [Viljams]. Hamlets. Traģēdija 5 cēlienos. Tulkojis Jūlijs Roze. Otrs izdevums. Rīga: A[nsis] Gulbis, 1931, 53. lpp.

[3]The Norton Shakespeare Based on the Oxford Edition. General Editor Stephen Greenblatt, New York and London: W. W. Norton & Company, 1997, p. 1705.

[4] Oksfordas angļu valodas vārdnīca, izvērsti skaidrojot withdraw, sniedz, piemēram, šādu tiešo vai reflektīvo nozīmi: “To remove oneself from a place or position”; un pārejošo jeb tranzitīvo: “To remove (a person) from a position, to cause to retire or recede.”

[5] Tamāra Zālīte, Mans Šekspīrs, Rīga: Zinātne, 1989, 86. lpp.

[6] Albērs Kamī, Mīts par Sīsifu. No franču valodas tulkojusi Skaidrīte Jaunarāja. Rīga: Jumava, 2008, 11. lpp. (« Il n’y a qu’un problème philosophique vraiment sérieux : c’est le suicide. Juger que la vie vaut ou ne vaut pas la peine d’être vécue, c’est répondre à la question fondamentale de la philosophie. » – Albert Camus, « Le mythe de Sisyphe. Essay sur l’absurde », dans Albert Camus, Œuvres, Paris : Gallimard, 2013, p. 255.)

Lien zobi no zemes

Balvu novada Tilžas pagastā laikā no 2021. gada 19. līdz 23. jūlijam notika ekshumācija. Tās gaitā no zemes izcēlām divpadsmit nacionālo partizānu mirstīgās atliekas.

Kas jādara, lai tiktu līdz ekshumācijai

Ceļš līdz tiešam un fiziskam ekshumācijas procesam nekad nav ātrs un viegls. Iesākumā ir stāstījums vai nejauši izmesta frāze, no kuras zinātniekam jācenšas iegūt maksimāli daudz precīzas informācijas. Dokumentos šādas ziņas nav atrodamas, un nav vērts pat sākt meklēt – nacionālos partizānus grāvmalās un čūkslājos raka tieši tāpēc, lai neviens viņus pēc tam vairs neatrastu. Tāpēc ir jāizlīdzas ar aculiecinieku teikto, kas bieži nav ideāls un uzreiz izmantojams. Tilžā bija tieši šāda situācija.

Ceļa malā uzstādītais baltais krusts iepriekšējo 20 gadu laikā bija redzēts vairākkārt. Novadpētnieki un vietējie iedzīvotāji zināja teikt, ka tas uzlikts kā piemiņa nacionālajiem partizāniem, kurus “šajā vietā” apraka laikā no 1944. gada līdz 1950. gadu sākumam. Pirms tam kritušo vai pratināšanās nosisto cīnītāju līķi bija izlikti pagasta centrā – potenciālai atpazīšanai un iedzīvotāju savdabīgai profilaktēšanai. Tā teikt – ar jums notiks tas pats, ja turpināsiet pretoties vai atbalstīt. Šajā vietā kāds var padomāt – un kur tad problēma? Vieta ir, krustiņš virsū. Taču tik vienkārši vis nav – pētnieku dzīve ir visdažādāko negaidīto pārsteigumu pilna. Turpinot iztaujāšanu, atvedot lieciniekus uz norādīto vietu, beigu beigās sekoja atzīšanās, ka krusts uzstādīts vietā, kurai var viegli piekļūt, nevis tur, kur ir apbedījumi. Tie esot “vairāk pa kreisi” un iekšā mežā. Pat pavirši pārlaižot skatu apkārtnei, bija saprotams, ka situācija pamazām kļūst nopietna. Krusts tiešām atradās vienīgajā ceļmalas daļā, kura bija salīdzinoši lēzena, bez pamatīga grāvja priekšā, un puslīdz klajumā. “Vairāk pa kreisi” mūsu skatieniem pavērās purvains un kokiem aizaudzis čūkslājs. Ejot pa to, bija jāskatās zem kājām, lai nesapītos tīteņu mudžeklī vai nekristu, aizķeroties aiz kritušiem kokiem. Tad vēl daždažādi, vietām metru gari, floras elementi un odi. Vieta allaž esot bijusi mitra un purvaina, un tajā atradies arī linu mārks – tā mums stāstīja. Neiedziļināšos sīkumos par to, cik reizes nācās braukt no Jelgavas uz Tilžu, ar ko runāt un tā tālāk, līdz beidzot, pagājušajā gadā, izdevās lokalizēt bedri un konstatēt tajā cilvēku kaulus.

“Nav skaitā lieli mūsu pulki”

Šī bija mūsu otrā ekshumācija. 2020. gada oktobrī Bērzpils pagastā jau bijām izrakuši čekas specoperācijā nogalinātos Jāzepu Rūzi un Staņislavu Biksānu. Līdz ar to vismaz aptuveni jau zinājām, ar ko jārēķinās fiziski, morāli un finansiāli. Naktsmājas sarunājām Tilžas internātskolā, bet par ēdamo bija jārūpējas pašiem. Lai komunikācija būtu ātrāka, “Facebook” čatā izveidojām atsevišķu grupu, kurā tad diskutējām par to, ko katrs ņems līdzi un ko pacentīsies atstāt mājās. Nemaz nav smieklīgi – vismaz man ir tendence regulāri pārspīlēt ar bagāžas apjomu un saturu. Saskaņojot braukšanas laiku, nācās ekspedīciju pārcelt par nedēļu, un, kā izrādījās, tas bija glābiņš klimatiskā ziņā. Krūmos, apģērbtiem tā, lai kukaiņi nenoēd, un ar lāpstām, mēs +30 grādos būtu pagalam. Aptuveni, pēc dokumentos atrodamajiem skaitļiem, rēķinājām, ka norādītajā vietā varētu būt līdz trim skeletiem. To, ka atradīsim divpadsmit, nespējām pat iedomāties.

Mūsu skaits ir neliels, un tas ir labi. Katram ir sava profesionālā sfēra, kurā uztrenētas prasmes, un tas ir vēl labāk. Tikai ar “kompetenci, kapacitāti un koncepciju” nekur tālu netikt, ja nebūs neviena, kurš spējīgs darboties ar lāpstu. Turklāt dzīve jau ir pierādījusi, ka nopietnu darbu veikšanai nevajag veidot “darba grupas” un kolhozus, ņemt līdzi “arī vienu stulbeni – vienkārši tāpat”. Mēs viens otru laika gaitā esam atraduši un sapratuši, ka – būs. Mums sanāks. Klusībā priecājos par to, ka man ir atvaļinājums, un nav nevienam jāatskaitās un jātaisnojas par notiekošo. Lai cik neticami un pat baisi tas izklausītos, bet tiešā priekšniecība neuzskata nacionālo partizānu ekshumēšanu par svarīgu. Pagājušā rudenī šim nolūkam uz nedēļu paņēmu bezalgas atvaļinājumu, lai neviens nepiesietos.

Pirms ķerties pie darba, vispirms vēlreiz izstaigājam (lasīt: izbrienam) potenciālās izrakumu vietas apkārtni, lai konstatētu vēl kādas aizdomīgas vietas, jo Tilžas pusē bojā gājušo nacionālo partizānu kopējais skaits varētu būt ap trīsdesmit. Atrodam linu mārku, bet tas, neraugoties uz vispārējo sausumu dabā, ir zem ūdens. Kaut ko darīt tur šoreiz nav iespējams, bet tas nenozīmē, ka nekad neko neizdarīs.

Kad izrakumu laukuma vieta iemērīta un nofiksēta, kritalas aizvāktas un acīs lienošie koku zari apšķibīti, sākas darbs. Salīdzinājumā ar pērnā gada Bērzpils meža sūnām un smilti, šoreiz ir skarbāk. Ātri vien saprotu, ka pa ziemu esmu pamatīgi novājējusi, jo brīžiem lāpstu dabūt cauri saknēm neizdodas, pat tā kārtīgi uzcērtot vai dzenot zemē ar lēkāšanu pa virsu. Par laimi, citiem klājas labāk. Arī zem saknēm nekas izcils negaida, jo zeme ir smaga un vietām jātiek cauri ļoti blīvam mālam. Pagājušā gadā, veicot kontrolrakumu, šķita, ka apbedījums ir sekls, bet nupat jau liekas, ka drīz būs zemes centrs klāt… Bedru vietas ir divas, ar pārdesmit metru atstarpi.

Lien zobi no zemes

Pirmais atradums ir saplēsta pudele, darināta no pabieza, tumši zaļa stikla. Nav izslēgts, ka to savulaik izdzēra tie paši, kuri nošautos apraka. Drīzumā seko nākamais – tas, ko zemes izbakstīšanas laikā pēc skaņas uzskatījām par kaulu, izrādās ķieģeļa gabals ar asu stūri. Galva ir zem tā… Ietriekts tieši sejā, sašķaidot kreiso vaigu, augšžokli un izsitot priekšējos zobus. Otrā bedrē savukārt burtiski pirmais, ko ieraugām, ir zobi. No zemes parādās nenodiluši un pēc skata arī nebojāti zobi. Gados jauns cilvēks – tāds varētu būt vispārējais secinājums. Pačukstēšu: nacionālie partizāni pārsvarā bija jauni cilvēki, un daudzi tā arī nekad nenovecoja… Jo krita kaujās, tika nosisti pēc sagūstīšanas vai nošauti Rīgas Centrālcietumā un Krievijas cietumos. Pēdējiem mēs klāt netiekam. Varbūt kādreiz atradīsim aprakšanas vietas Matīsa kapos un citviet Rīgā. Šobrīd mēs esam Ziemeļlatgales mežā, un darāmā te ir daudz.

Iespējams, aizmirsu norādīt, ka ekshumācija notiek, izmantojot arheoloģiskās izpētes metodes. Viss atrastais tiek fiksēts, kauli attīrīti, neņemot tos uzreiz ārā no zemes, lai būtu iespējams izrakuma vietu uzzīmēt un nofotografēt. Blīvais un ķepīgais māls pirmajā bedrē brīžiem rada vēlēšanos iebāzt tajā dinamītu, jo pat ar metāla lāpstiņu to ir ļoti grūti norakt. Kur nu vēl ar “plastmaseni”… Bet, kā zināms, kaulus ar metāla priekšmetiem neattīra, lai nesabojātu. Rokas stīvas, un brīžiem pasprūk arī kāds rupjāks vārds.

Pirmajā bedrē atsegti divi skeleti – līdzās puisim ar sašķaidīto seju uz mutes iemests vēl viens. Otro bedri nākas vairākas reizes paplašināt. Ko tas nozīmē, var izlasīt iepriekš. Kaulu novietojums un skaits tajā brīžiem šķiet neloģisks, jo kāju ir vairāk nekā galvu, un vairākas skeletu daļas savā starpā nav saistītas. Kāpēc tā, noskaidrojas nākamajā dienā, intervējot notikumu liecinieci. Izrādās – vēlākajos gados, jau pēc partizānu kara beigām, dažu kritušo tuvinieki mēģināja “savējos” bedrē atrast, lai apbedītu kapos. Mirstīgās atliekas bija spēcīgi satrūdējušas, kustinot un ar garām kārtīm ārā velkot, sadalījās. Skats, tārpi un smaka arī piespieda darāmo darīt pēc iespējas ātrāk. Rezultātā zemē palika roka, daļa kāju, ribas, skriemeļi… Mēs šos fragmentus fiksējam kā atsevišķu cilvēku atliekas un vienā kaudzē, protams, neberam. Tomēr nākotnē kādam speciālistam būs pamatīgs darbs, lai konstatētu precīzāk.

“Kādam te bijusi īpaša novirze…”

Ielauzti sejas kauli tiek konstatēti arī partizānam, kurš bedrē guļ uz vēdera. Otrā bedrē viens no galvaskausiem faktiski sašķaidīts pilnībā, sīkos gabalos. Šautenes laidne, āmurs, vēl kāds ķieģelis? Uz to atbildēt nevar, jo lietiski pierādījumi netiek atrasti. Tomēr vieglāk nekļūst, jo ir redzams – konkrētajā apvidū attieksme pret nacionālajiem partizāniem bijusi ārkārtīgi brutāla. Vienam salauztas abas rokas. Ir dzirdēts par šādu izrēķināšanās metodi: Šķilbēnu pusē kādu sagūstīto sasita, salauza rokas un kājas, un pēc tam nometa pie mājas, ābeļdārzā, nomiršanai.

Vienam vispār kreisās rokas trūkst – zem pleca šķembaini lauzts kauls. Ribas viņam deformētas un ietriektas pie mugurkaula. Ilgstoši spārdīts? Varbūt pats saspridzinājās ar rokas granātu, lai nekristu gūstā?

Attīrot partizāna plaukstu, pirmajā brīdī šķiet, ka tai trūkst pirkstu vidējās un naga falangas. Nav un viss. Nocirtuši? Tomēr, paurbjoties dziļāk mālā, lāpstiņa noklaudz pret kaut ko cietu. Pirksti ir tur, tikai savulaik ar papēdi iedauzīti zemē, kur arī palikuši. Kāds tātad ietrieca cilvēkam sejā ķieģeli un vēl no visa spēka uzmina viņa labajai rokai. Varbūt to darīja jau cits?

Es nesākšu spekulēt ar versijām par to, kas varētu būt vainīgie, viena vienīga un elementāra iemesla dēļ – man nav faktu. Tāpēc izpaliks tērgāšana par “krieviem”, “čekistiem”, “pašu bāleliņiem”. Protams, līķus uz mežu nenesa un neraka attiecīgās čekas nodaļas vai milicijas priekšnieks. Šāda stila netīrie darbi parasti bija jāpadara istrebīķeļiem. Tādu vidū varēja sastapt gan vietējos iedzīvotājus, gan ieklīdeņus no “varenplašās”. Pagaidām zināms vien tas, ka nošautajiem, kamēr tie bija izlikti pagasta centrā, galvas spārdījusi komjaunava uzvārdā Ruņģe. Gribot negribot jādomā – kādēļ? Vai viņai bija reāls iemesls ienīst kādu konkrētu cilvēku vai partizānus kopumā? Vai arī tas darīts tikai tādēļ, ka sarkanās miglas galvā bija par daudz un caur to vairs nebija atšķirams labais no ļaunā? Pārākuma sajūta un tābrīža uzvaras garša? Vai vienkārši – muļķe, pavisam, pavisam sarkana muļķe?

Kad partizāns Eduards Rižais bija kritis, viņa māti atveda uz atpazīšanu. Sieviete noliedza, ka nošautais ir viņas dēls, un komunistu varasvīrs ar vārdiem: “Nu tad jau tev nebūs žēl”, atpogājis bikšupriekšu un čurājis mirušajam uz sejas. Pats pēc kāda laika peļķē noslīcis, jo smagā dzērumā izkritis no ratiem ar seju ūdenī un tur arī palicis. Varbūt Eduards ir to vidū, kurus šoreiz atrokam?

“Kurš dzers kafiju?”

Svaigā gaisā, fizisku darbu darot, apetīte ir laba un garšo praktiski viss. Zemessardzes konservi, maize, saldie un sāļie balto miltu izstrādājumi, aprikozes, saldējums, kafija, minerālūdens, bezalkoholiskais alus. Fakts, ka atrodamies Tilžas tuvumā, nodrošina iespēju nepieciešamības gadījumā “aizšaut uz bodi”, nekavējot darba procesu. Par vakariņām un brokastīm gan jāparūpējas laicīgi, jo veikalu darba laiks ir īsāks par mūsējo. Kaut arī esam sejas maskās, pārdevējas saprot, ar ko darīšana, – jaunumi izplatās ātri. Mums novēl veiksmi darbā un iztaujā par rezultātiem.

Pēc darba parasti seko pelde netālajā Ūdrenes ezerā. Ja esat tajā pusē siltā laikā – iesaku. Ezermalā ir ierīkota maza pārģērbšanās kabīne, kā arī nojume ar galdu un soliem. Tomēr jāuzmanās, jo ezers strauji paliek dziļš, jau diezgan tuvu krastam. Salīdzinājumam Balvu ezerā jābrien diezgan tālu iekšā, lai sasniegtu peldēšanas dziļumu.

Ja brokastis paēdam internātskolas mājturības klasē, tad vakariņas svinīgi notiek pagalmā esošajā lapenē. Mums ir neliels portatīvais grils, uz kura cepam gaļu un šampinjonus, bet pannā – olas. Dzimumu diskriminācijas nav, un katrs dara to, ko labāk prot. Šķiet, te vietā piebilst, ka neviens netiek diskriminēts, arī ekshumāciju veicot: ikvienam ir tiesības ķerties pie lielās lāpstas un cirsties cauri saknēm.

Vakariņojot mēs klausāmies mūziku un sarunājamies. Par paveikto un vēl darāmo, par aktualitātēm un to, kas katram svarīgs no agrāk piedzīvotā. Atskanot dziesmai “Virs galvas mūžīgs Piena ceļš”, atceros 1991. gada 23. augusta vakaru Stokholmā. Bija sācies pučs, mēs – kā tobrīd šķita, uz neatgriešanos – atradāmies Zviedrijā un dziedājām šo dziesmu cerībā tomēr tikt uz mājām. Protams, ka tas izdevās, jo pučs izgāzās. “Pirmdienā sāka”, mans tēvs pēc atkalredzēšanās teica, jo vienmēr bija pārliecināts, ka nopietnas lietas pirmdienā nevajag uzsākt – neizdosies.

Kad esmu beigusi atmiņu izklāstu, uzzinu, ka eksistē arī Punks Not Dead dziesma par Sprīdīti. Nav ne vainas – pasaulē mēdz notikt arī tā, kā tur dziedāts. Un es neesmu no tiem, kas bēg ap stūri un apvainojas, dzirdot “biezāku” vārdu. Es pati tos lietoju un vairākās valodās.

Apkārtnes suņuki ir draudzīgi, taču kaķi ietur pieklājīgu distanci. Rezultātā man tā arī neizdodas nevienu pabužināt un paņurcīt, neraugoties uz visu pielabināšanos. Mums ir laimējies, jo domājam līdzīgi, un faktiski ne par ko nav jāstrīdas. Neviens no mums nav antivakseris vai sarkanais. Priekšnieku netēlo pat grupas vadītājs. Vajadzības gadījumā varam sirsnīgi viens otru “pasūtīt” dažādos virzienos, bet parasti aizejam turp kopīgi. Nenotiek ļaunprātīga slaistīšanās, jo visi zinām, kāpēc šeit esam ieradušies un ka darāmais jāpaveic. Neviens mūs šurp ar konvoju nav atdzinis, un jāatskaitās ir tikai savai sirdsapziņai. Tomēr ikviens, kuram nepieciešama atpūta, drīkst to izmantot, un reizēm to pat iesaka. Labāk atvilkt elpu vai atpūtināt prātu, nekā miegainām actiņām un nervozu prātu salaist kaut ko grīstē. Šādam nolūkam pieejams arī slēgtais šūpuļtīkls, kurā var nosnausties, karājoties starp diviem kokiem kā kūniņā (vārds mainīts no “līķu maisā”). Jā, arī humora izjūta piemīt visiem, ieskaitot melno.

Vieglāk un grūtāk

Grūti ir visiem. Atkarībā no fiziskās sagatavotības var atšķirties līmeņi, bet noguruši un šo to pārpūlējuši esam mēs visi. Tomēr ne uz brīdi nenāk prātā domas: “Kamdēļ es te atvilkos?”, “Viss, pietiek, nekad vairs!” un tamlīdzīgi. Gluži pretēji, jau domājam par to, cik reizes nāksies atgriezties, jo ir pamatotas aizdomas, ka šie nav vienīgie masu kapi Tilžas nomalē.

Visgrūtākā ir ceturtdiena, īpaši tās pievakare, kad jāaizber bedres. Pērn Bērzpilī šo darbu paveica mazs ekskavators, bet šoreiz tas nav iespējams, jo trūkst piebraucamā ceļa. Tāpēc ir jārok ar lāpstām pašiem. Kritiskā situācijā, lūdzu, neiedaliet mani kapraču komandā, jo, kamēr tikšu galā, apkārtnē sāks izplatīties epidēmijas… Es domās strīdos ar kādu, kurš pavēl: “Ņem lāpstu un ber ciet!”, bet pats stāv bedres malā, atspiedies uz šautenes un smīn. Uz visiem maniem “Es vairs nevaru…” un “Man taču nav spēka!” viņš atbild: “Ber tik un negvelz.” Un es beru, brīnoties par to, cik daudz tomēr mēs vēl varam arī tad, kad šķiet – vairs nevaram pat nospļauties. Tas nekas, ka, pārvietojoties uz citu bedres malu, lāpstu jau velku nopakaļ, bet, izbrienot uz lielceļa, šķiet, ka varētu nokrist turpat, visā garumā un necelties līdz rītam.

Tomēr to visu atsver apziņa, ka divpadsmit Latvijas nacionālajiem partizāniem vairs nav jāguļ bedrēs, kurās tos iesvieda ienaidnieki. Ar ķieģeli uz sejas un peļu midzeni galvaskausā. Agrāk vai vēlāk viņus ar godu apbedīs svētītā zemē, iespēju robežās identificētus. Esmu ar abām rokām par to, lai tiktu izveidoti seju modeļi. Tas var palīdzēt atpazīšanai pēc fotogrāfijām vai vismaz atdot izskatu, ja nebūs iespējams atdot vārdu. Man ir alerģija pret “nezināmu” varoņu, upuru un tamlīdzīgu kultu. Katram cilvēkam ir vārds, seja un liktenis. Tādēļ jādara viss iespējamais, lai to noskaidrotu.

Iedzīvotāju attieksme pret mums ir pozitīva, taču piesardzīga. Tas ir saprotams, jo lielākā daļa ir vismaz dzirdējuši, ja ne paši pieredzējuši savulaik notikušo. Līķi pagasta centrā. Mežmala ar masu kapiem, kuriem jāiet garām uz skolu un ganos. Vēlāk – kopēja dzīvošana vienā pagastā, ciemā, ielā ar cilvēkiem, kuri atradās pretējā pusē un, būdami apveltīti ar varu, drīkstēja terorizēt nacionālo partizānu un atbalstītāju ģimenes. Būtībā vienīgais veids, kā izdzīvot, nebēgot uz citu Latvijas nostūri, bija klusēšana. Gan amatpersonu priekšā, gan ģimenes lokā. Tomēr, neraugoties uz visu pārciesto, atmiņas ir dzīvas, saglabājušās, nodotas tālāk. Ne vienmēr precīzas, bet tomēr. Faktu noskaidrošana ir mūsu uzdevums. Diemžēl daudz kas ir aizgājis kopā ar cilvēkiem, kuri tā arī nespēja saņemties, lai runātu…

Stāsti un fakti

Ironiskā kārtā neilgi pirms ekspedīcijas kāds dīvainas pārākuma apziņas mocīts vēsturnieku cunftes pārstāvis man visgudri aizrādīja, ka nevajag tik daudz aizrauties ar faktiem. Aiz tiem varot pazust stāsts! Ceru, ka viņš pats saprata, ko pateica, jo es neko nesapratu. Vai tad stāsts nav jāveido tieši no maksimāli precīziem faktiem, lai tas būtu patiess? Vai tiešām ir oficiāli atļauts faktu trūkumu aizvietot ar personīgiem piedzejojumiem vai sazin kur sagramstītiem, nereti kļūdainiem apgalvojumiem? Un – cik ilgi drīkst tiražēt “stāstu”, ignorējot nepieciešamību tajā pausto pārbaudīt? Gadu, piecus, simts un piecus?

Varbūt mums nemaz nevajadzēja gāzt stāstam ar lāpstu? Varējām taču arī turpmāk rādīt uz balto krustu ceļmalā, kur viegli piebraukt, un maksimāli traģiskā tonī vēstīt par to, ka “šajā vietā, tajos tālajos gados” un tā tālāk? Iespējams, tieši to no mums kāds arī sagaidītu, bet labs vēsturnieks tomēr nav senkrievu biļinu teicējs, kurš bajāru dzerstiņos izklāsta Iļjas Muromieša varoņdarbus, laiku pa laikam piedzejojot galvenajam varonim vēl kādu īpašību vai sasniegumu. Vēsturnieka uzdevums ir jebkuru stāstu ņemt aiz skausta un izķidāt, nodīrājot uzslāņojumus, neprecizitātes, sagrozījumus, kamēr paliek tikai fakti. Konkrēti un pierādāmi. Asi un nereti kādam netīkami – vai arī mieru nesoši pēc ilgiem šaubu un neziņas gadiem. Tāpēc mēs turpināsim pētīt, pārbaudīt, ekshumēt un ziņot. Bet, ja kāda stāstam traucē fakti, tad ziniet – attiecīgais stāsts ir bijis lielāki vai mazāki meli.

Tēvoča Hendrika medus kāres. 2. daļa

Nakts tumsa visapkārt bija piķa melna, ja neskaita kustīgo un drebošo gaismas pleķi visapkārt ugunskuram. Kaut kur tālumā no tumsas atskanēja dīvains un neskaidrs troksnis, kaut kas līdzīgs rūkoņai. Nespēju pat saprast, no kuras puses tas nāca, bet laikam jau no pretējā ezera krasta. Kas tas varētu būt? Vai patiešām lauva? Tas gan būtu interesanti! Nevarēju nepasmaidīt, atceroties kāda Namībijā satikta veca bušmeņa vārdus: “Lauvas ir līdzīgi cilvēkiem, jo viņiem patīk dziedāt naktīs un viņi mīl savas ģimenes.” Bet lauvas šajā novadā jau ļoti sen nav manīti.

Tad varbūt leopards? Tas jau izskatījās ticamāk, lai gan leopardi mīt tālāk uz dienvidiem, okeāna pusē. Bet kas zina, varbūt kāds tomēr ir atklīdis? Abi – gan lauva, gan leopards – ir lielie kaķi un pieder pie vienas un tās pašas ģints, taču cik dažādi tomēr ir šie zvēri! Lauva ir cēls, aristokrātisks dzīvnieks, kas dzīvo pēc noteikumiem; ne velti viņu dēvē par “zvēru karali”. Savukārt leopards, kaut arī izmērā mazāks, ir īsts huligāns, uz kura uzvedību nekad nevar paļauties. Piemēram, pārējie dzīvnieki cenšas ieturēt distanci no cilvēka un normālos apstākļos tīšām viņam nekad netuvosies. Cilvēku apdzīvotas vietas viņi apiet ar līkumu un it sevišķi bēg no cilvēku sakurtas uguns, jo saprot – tās ir briesmas. Bet leopardam, cilvēku valodā runājot, šādi likumi nav rakstīti. Leopards var gaišas dienas laikā mierīgi ienākt ciematā, caur logu vai durvīm iekļūt kādā no mājām un uzbrukt tās iemītniekiem. Tāpēc vietējo melnādaino bantu tautu piederīgie – kosa, zulu un citi – no leoparda vienmēr ir baidījušies daudz vairāk nekā no lauvas. Pirms nedēļas šurpu bija atbraucis tēvoča Hendrika jaunākais dēls ar ģimeni; viņš strādāja par ranger – mežsargu – Krīgera nacionālajā parkā: bīstams, bet interesants darbs! Tēvoča Hendrika vedekla apsaimniekoja vienu no boskombuise – “meža virtuvēm”, kur parka apmeklētāji var piestāt un iestiprināties tālākajam ceļam. Viņa stāstīja: pirms dažiem mēnešiem leopards bija ienācis virtuvē, kur viņa tobrīd saimniekoja, un, rūkdams un ilkņus atiezis, sācis draudīgi virzīties uz viņas pusi. Viņa izglābās, ielecot lielā pustukšā virtuves skapī un turot skapja durvis no iekšienes aizvērtas, kamēr atsteidzās vīrieši un aizdzina nekaunīgo zvēru.

Bet, piemēram, zulu tautai leoparda āda tradicionāli bija augsta sabiedriskā stāvokļa zīme un kurš katrs to nemaz nedrīkstēja nēsāt. Tikai zulu valdniekam bija tiesības tērpties tajā un pārklāt ar to savu troni bez jebkādiem ierobežojumiem. Karavadoņi, galminieki un virsaiši varēja nēsāt tikai vienu strēmeli kā galvas riņķi. Šajā brīdī atcerējos, ka tēvocis Hendriks jaunībā kādu laiku bija dzīvojis Natālas provincē, kur iedzīvotāju absolūtais vairākums ir zulu, un tur diezgan labi apguvis šīs tautas valodu un paražas.

– Pastāsti kaut ko no zulu vēstures, tēvoci Hendrik! – es palūdzu. – Tu noteikti atceries kaut ko interesantu!
– Labi, – vecais vīrs piekrita un, brīdi padomājis un atmiņas apcirkņus pārmeklējis, iesāka savu trešo un pēdējo no tā vakara lielajiem stāstiem. Tas bija garāks par pirmo un otro un aizņēma vairāk laika, taču tas noteikti bija tā vērts.

***

Kā valdnieks Kečvaijo izsauca lietu, jeb kādēļ ir noderīgi būt žēlsirdīgam

Tas notika sen – bet vēstures mērogā nemaz ne tik sen. Pār zulu tautu toreiz valdīja Mpandes dēls Kečvaijo. Varonīgs karotājs bija Kečvaijo – tiešs pretstats savam tēvam. Mpande arī bija karojis (citādi nemaz nevarēja), taču negribīgi; viņš deva priekšroku mierīgai dzīvei. Daži teica, ka Mpande esot bijis pamuļķis un gļēvulis, bet citi – gluži otrādi – ka viņš bija ļoti gudrs un viltīgs valdnieks. Vai tad muļķis būtu spējis noturēties pie varas veselus trīsdesmit divus gadus un mierīgi nomirt no vecuma savā guļvietā? Nevienam no Mpandes priekšgājējiem tas nebija izdevies, bet Mpandem izdevās.

Visi cilvēki ir mirstīgi, un arī Mpande reiz nomira. Viņa vietā tronī kāpa viens no viņa dēliem – Kečvaijo. Gan zulu, gan apkārtējās tautas toreiz dzīvoja apmetnēs, kuras paši zulu sauca par umzi, bet baltie cilvēki – par krāliem. Šāds umzi jeb krāls sastāvēja no diviem apaļiem iežogojumiem; mazākais iežogojums atradās lielākā iekšienē. Krāla vidū sadzina lopus, bet riņķī pa vidu starp ārējo un iekšējo žogu sacēla dzīvojamās būdas; to celšana bija sieviešu darbs. Valdniekam ar viņa sievām, bērniem, galminiekiem un viņu ģimenēm ir savs karaliskais umzi; baltie to sauc par “galvaspilsētu”. Zulu mēdza apbedīt savus mirušos turpat umzi iekšienē, pie aizgājēja būdiņas vai aiz tās. Ja nomira krāla saimnieks, viņu apglabāja tieši krāla vidū – tātad lopu iežogojuma vidū –, bet ar to viss nebeidzās, jo palicējiem šis krāls bija jāatstāj un jābūvē jauns umzi. Tas pats attiecās arī uz valdniekiem: katram bija sava, jauna galvaspilsēta. Mpandes krāls bija Ondini pie Umfolozi upes. Bet tad Mpande aizgāja viņsaulē un, kā pienākas, tika apbedīts sava krāla vidū. Kad paražās noteiktais sērošanas laiks bija pagājis, viņa mantinieks Kečvaijo pavēlēja Ondini pamest un pavisam netālu no tā uzcelt jaunu karalisko apmetni. To nosauca par Ulundi, tas ir, “Augstieni”.

Zulu ir lepna un kareivīga tauta. Toreiz, kad kaujā ar dziesmām devās impi – vērša galvas formā izkārtots zulu pulks – tas bija skaists un draudīgs skats. Simtiem kaujai izrotājušos vīru vai jaunekļu, un katram no tiem vienā rokā liels govs ādas vairogs (isihlangu), bet otrā – īss šķēps (iklwa) vai karavāle ar nelielu lodveida uzgali (iwisa). Šo pēdējo ieroci baltie sauc par knobkerrie. Tas ārēji izskatās nekaitīgs – gandrīz vai kā pastaigu spieķis –, taču prasmīga karavīra rokās tas ir nāvējošs rīks, kurš viegli pāršķeļ galvaskausu. Zulu valdniekam šāda vāle ir viena no varas zīmēm, līdzīgi kā scepteris balto cilvēku karaļiem.

Un, lūk, reiz Kečvaijo sēdēja savā umzi uz leoparda ādām noklāta koka troņa, karavāli rokā turēdams, un viņa skatiens bija drūms. Jo bija pienācis laiks līt lietum, bet lietus nelija. Tātad draudēja iestāties sausums, bet sausums nozīmēja badu un nāvi. Atšķirībā no baltajiem cilvēkiem, zulu vēl nemācēja iegūt un izmantot to ūdeni, kas snauž zemes dzīlēs, un viņiem bija jāpaļaujas uz debesu ūdeņiem. Bet debesu ūdeņi kā nenāca, tā nenāca veldzēt izslāpušo zemi.

Kad vēl bija dzīvs Kečvaijo tēvs Mpande, viņa galmā vienmēr bija vismaz viens lietus izsaucējs. Šis amats bija godpilns un patīkams, bet ļoti riskants. Lietus izsaucēja dzīvība karājās plāna diega galā. Visi taču saprata: ja reiz atnāks liels sausums un visi burvju triki izrādīsies bezspēcīgi, par atbildīgu atzīs viņu – lietus izsaucēju. Vairāki spēcīgi karavīri sagrābs viņu, aizvedīs pie valdnieka būdas un bez liekām ceremonijām ar atvēzienu nometīs zemē, putekļos, valdnieka dusmās zvērojošo acu priekšā. Lietus izsaucējs varēs kliegt un raudāt, lūgties un taisnoties, cik gribēs, – valdnieks neko neklausīsies un neko neteiks. Viņš tikai pacels roku un ātri pārlaidīs ar plaukstu pār lūpām – kā cilvēks, kurš ir tikko paēdis un noslauka muti. Tas ir drausmīgs žests, kas nozīmē: “Aizslaukiet viņu no šīs pasaules”. Karavīri acumirklī satvers šo nelaimīgo un kā ļenganu labības maisu aizstieps upes krastā, nāvessodu izpildei īpaši atvēlētā vietā. Tur viņam ar karavāļu un akmeņu sitieniem sašķaidīs galvu, bet līķi iemetīs upē krokodilu mielastam.

Tieši tā arī bija reiz noticis Kečvaijo tēva laikos. Mpandem bija īpaši veiksmīgs lietus izsaucējs – īsts valdnieka mīlulis, kurš vairākus gadus no vietas bija pratis pareizi paredzēt lietu un sausumu. Taču – kā tas vienmēr agri vai vēlu notiek – reiz iestājās negaidīti sausa vasara, nupat uzdīgusī raža sāka iet bojā, ganību zāle izdega un zulu zemei draudēja liels bads. Lai kā lietus izsaucējs nepūlējās, viņam tā arī neizdevās izspiest no debesīm nevienu ūdens lāsi. Un notika tas, kas bija sagaidāms: Mpande sadusmojās un lika šo neveiksminieku nonāvēt, iemest viņa ķermeni Umfolozi upē (kas sausuma dēļ bija palikusi uz pusi seklāka), nojaukt viņa būdu un sadedzināt visu, kas viņam bija piederējis. Neizsakāmi paveicās nonāvētā sievām un bērniem, jo viņu dzīvības valdnieks dīvainā kārtā pasaudzēja. Laikam jau pie vainas bija Mpandes pārlieku mīkstais raksturs – tā vēlāk pusbalsī pārsprieda vecie vīri, kukurūzas alu no māla bļodiņām strēbdami.

Tad kāds iečukstēja valdnieka ausī, ka visās tuvajās un tālajās zemēs visizslavētākie esot basuto tautas lietus izsaucēji. Mpande tūlīt pat sūtīja uz basuto zemi ašu ziņnesi, lūgdams pēc palīdzības un piesolīdams par to vērtīgas dāvanas. Ziņnesis acīmredzot bija runājis pārliecinoši, jo pēc neilga laika karaliskajā umzi dziedādami iesoļoja kāds ducis basuto lietus izsaucēju. Tolaik šīs tautas vīri jau bija sākuši jāt ar zirgiem, bet vēl nenēsāja koniskās mokorotlo cepures, pēc kurām viņus var atpazīt mūsu laikos. Lietus izsaucēju rokas bija aizņemtas: vienā rokā katrs no viņiem nesa no izdobta ķirbja darinātu trauku ar sakņu novārījumiem, bet otrā – paprāvu ārstniecisko zāļu slotiņu. Četras dienas basuto bez apstājas būrās, ripinot ķirbju traukus pa visu krālu, spraužot zemē zāļu kušķus un apslakot visus umzi nostūrus ar saviem novārījumiem. Ceturtās dienas beigās debesīs savilkās mākoņi, atskanēja tik sen gaidītā pērkona rīboņa un pār izslāpušo zemi beidzot nolija spēcīga lietusgāze. Priecīgais Mpande lika sarīkot ciemiņiem lielas dzīres ar liellopu gaļas kalniem un alus straumēm, bet, kad tie sāka posties mājup, bagātīgi viņus apdāvināja: viņu rokas bija divkārt aizņemtākas, nekā šurpu nākot. Kopš tā laika basuto lietus izsaucēju slava izplatījās pa visu zulu zemi un zulu sāka bieži izmantot viņu pakalpojumus.

Taču tas viss bija noticis jau labi sen. Diemžēl šoreiz arī izslavētie basuto nebija spējuši neko palīdzēt. Kečvaijo ar drūmu skatienu vērās zilajās debesīs, kur joprojām nebija ne mākonīša. Saule turpināja nežēlīgi svilināt izkaltušo, putekļaino zemi. Kādēļ visas lietus izsaucēju pūles paliek veltīgas? Šis jautājums īstenībā bija lieks, jo zulu jau iepriekš zināja atbildi. Ja cilvēku, ģimeni, klanu vai tautu piemeklēja kāda nopietna liksta – slimības, neraža, bads, bieža zīdaiņu un lopu mirstība, neveiksme karā –, tad šai likstai varēja būt tikai viens no diviem cēloņiem. Vai nu pie vainas bija umthakathi – ļauns burvis, vai arī dievi bija par kaut ko sadusmojušies uz cilvēkiem. Otrā iespēja tomēr bija ārkārtīgi reta un maz ticama: dievi dzīvo pārāk augstu debesīs, lai noņemtos ar šādiem sīkumiem. Tātad – burvis! Un tātad arī risinājums bija skaidrāks par skaidru: atrast šo burvi un viņu nogalināt, lai viņš vairs nevarētu nevienam kaitēt.

Bet te nu bija viens liels sarežģījums: atšķirībā no sava tēva Mpandes, Kečvaijo visām šīm burvju padarīšanām neticēja. Protams, viņš apjauta, ka redzamā un taustāmā pasaule nav viss, kas pastāv, un ka kaut kur dzīvo un darbojas arī dievi, gari un tamlīdzīgas būtnes. Viņš arī nenoliedza, ka starp lietus izsaucēju darbībām un lietu varētu pastāvēt kaut kāda cēloņsakarība. Taču visi šie stāsti par burvestībām un burvju trikiem Kečvaijo acīs bija vienkāršas vecu ļaužu pasakas.

Zulu valdnieka vara pār saviem pavalstniekiem bija milzīga. Viņu manta, viņu sievas un bērni, viņu dzīvības – viss piederēja viņam. Kara laikā pat par mazāko pārkāpumu bija paredzēts tikai viens sods – nāve. Bet arī miera laikā, ja kāds karavīrs bez attaisnojoša iemesla nebija ieradies uz Umkhosi – ikgadējām pļaujas svētku svinībām ar karaspēka skati –, valdnieks lika diviem vīriem doties uz viņa umzi un viņu nonāvēt (vai, kā zulu toreiz mēdza teikt, “nosūtīt uz mājām”). Tomēr, lai cik varens viņš nebūtu, arī valdnieks bija tikai cilvēks un valdnieks bija atkarīgs no tautas atbalsta. Kečvaijo nekad neaizmirsa, kādā veidā bija kāpis tronī viņa tēvs Mpande: gāžot no troņa un nogalinot savu pusbrāli Dingani. Un pats Dingane pirms tam bija ieguvis varu tieši tāpat: nogalinot viņu abu kopīgo pusbrāli, dižo un briesmīgo Šaku. To Kečvaijo vienmēr paturēja prātā. Tautu var turēt paklausībā, taču, lai tauta pakļautos, tai ir vajadzīgas skaidras atbildes. Un atbilde šobrīd bija skaidra: ļauns burvis, umthakathi.

Zulu tauta lieliski zināja, ar kādiem paņēmieniem burvji spēj aizturēt lietu. Viņi izmērcē noasinātu koka sprungulīti īpašā zāļu un sakņu novārījumā un iesprauž to zemē vai arī sasien uzkalnu virsotnēs augošos zāles stiebrus mezglos un apslaka tos ar šo pašu šķidrumu – un visi lietus izsaucēju pūliņi atduras kā pret sienu! Sausuma laikā zulu mēdza ļoti baidīties no skauģiem un nelabvēļiem no kaimiņu vidus: tie taču varēja paslepus sadzīt zemē sprunguļus vai sapīt mezglā zāli viņu krālu tuvumā. Ja valdnieka vīri pēc tam atrastu šos vainas pierādījumus, tad krāla saimnieku gaidītu droša nāve. “Taisnīga tiesa” vai “apsūdzētā tiesības aizstāvēties” – par tādām lietām zulu tautā toreiz neviens nezināja un nevarēja pat iedomāties; pat šādu vārdu zulu valodā nebija. Kečvaijo nosūtīja ziņnešus uz visām četrām zulu zemes pusēm, liekot apmeklēt katru umzi un rūpīgi iztaujāt tā saimnieku. Ziņneši atgriezās, apjukumā galvas šūpodami: nē, šādas burvju nedarbu pēdas nekur nebija manītas.

Tātad tomēr pie vainas ir dievu dusmas? Ja nelīst lietus, tad laikam jau uz cilvēkiem ļaunu prātu tur brīnumdaiļā debesu princese Nomkhumbulvane – lietus un auglības dieviete, augstākā dieva Unkulunkulu meita. Te nu pienāca sieviešu kārta rīkoties savu bezspēcībā apmulsušo vīru vietā – jo, kā zināms, sieviete sievieti saprot labāk, pat ja viena no viņām mīt debesīs. Noteiktā dienā visas zulu sievietes – precētās un neprecētās, neatkarīgi no vecuma – vēl pirms saullēkta izgāja no savām būdiņām un visas kopā dziedādamas devās uz tuvāko smilšaino upes krastu. Mātes izraka smiltīs bedres pusotras vai divu olekšu dziļumā, stāvus vai sēdus ievietoja tajās savas piecus līdz septiņus gadus vecās meitas un pēc tam piepildīja bedres ar smiltīm un ērkšķainiem zariem – tā, ka ārā zemes līmenī rēgojās tikai bērna galva. Tur meitenītēm bija jāpaliek vairākas stundas – vismaz līdz pusdienlaikam. Nabaga pa pusei apbedītie bērni aizgūtnēm brēca – no bailēm, neērtības, ērkšķu dūrieniem –, kamēr viņu mātes un vecākās māsas sita ar plaukstām pa gūžām, spalgi raudāja un vaimanāja. Neviena no sievietēm šajā dienā nepieskārās ēdienam. Lai kāda būtu bijusi zulu tautas vaina, vai patiešām Nomkhumbulvane, tik rūgtas asaras un ciešanas redzot, nepiedos un neapžēlosies?

Bet lietus kā nelija, tā nelija.

Tad vīrieši un sievietes klusējot saskatījās, un viņu skatienos bez jebkādiem vārdiem bija jaušama kopīga doma: Nomkhumbulvane uz viņiem īstenībā nav sadusmojusies. Savas svarīgās debesu lietas kārtodama, viņa bija vienkārši aizmirsusi par cilvēku vajadzībām. Un tas jau bija daudz drūmāk, jo kas tad ir sliktāk: māte, kas ir dusmīga uz savu bērnu un soda ar žagariem, vai māte, kas par bērnu aizmirst un ļauj viņam nomirt badā?

Tad zulu sievietes nolēma izdarīt kaut ko tādu, ko parastā laikā nekad nebūtu uzdrošinājušās darīt. Tas bija ļoti riskants paņēmiens, taču visas pārējās iespējas bija izsmeltas un nu jau vairs nebija ko zaudēt. Kādu rītu visas sievietes piecēlās labu laiku pirms saullēkta un apvilka savu vīru, tēvu vai brāļu gurnu ietērpu: priekšā no antilopes ādas darināts priekšauts jeb umutsha, aizmugurē garš miecētas teļādas gabals – ibheshu. Ap rokām un kājām viņas aplika no govs astēm darinātas rotas – amashoba, pieauguša vīrieša atribūtus. Tad sievietes paņēma rokās savu vīru, tēvu un brāļu šķēpus un karavāles, devās uz lopu iežogojumiem un tur sāka noņemties ar govīm: slaucīt to muguras, slaukt pienu, dzīt ganībās. Tas bija smags grēks un liels pārkāpums – vīriešiem un sievietēm apmainīties lomām, sievām nēsāt vīru tērpus un darīt vīru lietas (vai otrādi). Ne tikai karš, bet arī lopkopība bija tīra vīriešu lieta: govis ganīja, apkopa un slauca tikai stiprais dzimums. Sievietes nedrīkstēja nedz ieiet lopu iežogojumos, nedz aiztikt lopus. Un kur nu vēl nēsāt vīriešu drēbes un ieročus! Ļaudis apzinājās, ka šāda rīcība izjauc pasaules kārtību un draud sadusmot gan Nomkhumbulvani, gan citus dievus, taču tieši tas arī bija viņu nodoms. Tik nekaunīga pretdabiska rīcība taču noteikti piesaistīs vismaz viena debesu iemītnieka uzmanību, un tas ir galvenais. Tas ir tāpat, kā kad tīši palaidņojas novārtā atstāts bērns: lai vecāki ieper vai iepļaukā, lai tikai pievērš uzmanību. Visu šo dienu līdz saulrietam valdīja kapa klusums, un vīrieši izvairījās satikties ar sievietēm un pat pietuvoties viņām.

Bet lietus kā nelija, tā nelija!

Kečvaijo vairs nezināja, ko darīt. Un, kā tas bieži notiek, šajā brīdi kāds no galminiekiem iečukstēja viņam ausī: sausumu galu galā tomēr esot izraisījis burvis, un šis burvis esot meklējams paša valdnieka tuvumā. Tieši tādēļ, ka ļaunuma avots esot bijis tik tuvu, to līdz šim nebija izdevies atrast. Lai tikai valdnieks pavēl savam galvenajam dziedniekam – sangoma – noturēt ingoboco jeb burvja atmaskošanas ceremoniju, un gan jau dižajiem gariem labpatiksies norādīt uz vainīgo.

Kas cits gan atlika Kečvaijo, kā pieķerties pie šā salmiņa? Tieši pa vidu starp Ulundi un Ondini – tātad starp Kečvaijo umzi un veco pamesto krālu – auga liels, vecs umkhambas koks. Jau Mpande mēdza izšķirt savu pavalstnieku strīdus, šā koka platās lapotnes pavēnī sēdēdams, un viņa dēls arī bieži darīja tāpat. Nākamās dienas rītā tieši šajā vietā arī bija jānotiek liktenīgajai ceremonijai.

Kad Kečvaijo nākamajā rītā ar savu svītu ieradās nozīmētajā vietā, visi Ulundi iemītnieki jau bija sadrūzmējušies tur lielā, blīvā pūlī. Tad pūli pāršalca skaļa murdoņa un brīvajā laukumiņā valdnieka priekšā izskrēja pasākuma galvenais varonis – sangoma, karaliskais dziednieks. Viņš patiešām izskatījās iespaidīgs un draudīgs: galvu rotāja galvassega no sakabulas putna melnajām spalvām, kaklu – kaklarota no slīpētiem umzanes koka zariņiem, bet pats drausmīgākais priekšmets bija cieši saspiests viņa labajā rokā. Tā bija no gnu antilopes astes taisīta mušu slotiņa, ļoti līdzīga tai, kuru savā kreisajā rokā tobrīd turēja pats Kečvaijo. Mušu slotiņa nebūt nav domāta tikai mušu atgaiņāšanai – tā ir varas zīme, līdzīgi karavālei. Taču torīt sangomas rokā tā pirmām kārtām bija nāves likteņa zīme. Pavisam drīz šī slotiņa norādīs uz lielā sausuma vaininieku, un šim cilvēkam būs jāmirst. Jāmirst, lai izplēnētu viņa slēptais burvju spēks, lai beidzot nolītu lietus un lai tauta varētu dzīvot.

Dobji ierībējās ingungu – lielās bungas –, un sangoma sāka savu trako deju, nolūkā savienoties ar garu pasauli. Viss pūlis sastinga gaidīšanas spriedzē, kamēr bungu ritms palika arvien ātrāks un ātrāks. Sangoma pārgrieztām acīm lēkāja, raustījās un locījās uz visām pusēm, krita gar zemi un lēca gaisā – tā, it kā viņā būtu iemājojuši desmit ļaunie gari. Taču zulu zināja: ļauni vai labi, šie gari tagad ir saziņā ar dziednieku un galu galā tie būs viņi – nevis pats sangoma –, kuri norādīs uz vainīgo. Un tajā brīdī, kad bungu rīboņa jau bija kļuvusi nepanesami ātra, sangoma pēkšņi parāvās sāņus, ielēca pūlī, pieskrēja pie kāda vīrieša – tas bija viens no paša Kečvaijo klana vīriem – un iesita viņam ar savu slotiņu pa galvu. Bungas acumirklī apklusa, un pūlis ap sangomu un viņa upuri spēji pašķīrās.

Sangomas norādītā cilvēka liktenis bija skaidrs; šoreiz pat nebija jāgaida valdnieka piekrītošais galvas mājiens. Viņš bija burvis, kurš ar savu slepeno burvestību bija ilgi mocījis tautu, un viņam bija jāmirst. Četri karavīri pieskrēja pie šā nelaimīgā, sagrāba viņu aiz rokām un sāka vilkt uz upes pusi, lai tur nosistu un iemestu ūdenī. Krokodilus todien gaidīja gards cienasts.

Bet šoreiz notika kaut kas neparedzēts. Nāvei nolemtais pēkšņi atrada sevī kaut kādu pārcilvēcisku spēku, izrāvās no karavīru dzelžainajām skavām, pārsteidzošā ātrumā pieskrēja pie sēdošā valdnieka un metās ceļos pie viņa kājām, kā žēlastību lūgdams. Kečvaijo vaigam uz mirkli pārskrēja pāri kaut kas līdzīgs šaubu ēnai, taču viņš ātri saņēmās un turpināja nekustīgi sēdēt ar akmenscietu seju. Četri karavīri pieskrēja klāt un, neredzot nekādas izmaiņas valdnieka skatienā, atkal cieši sagrāba nelaimīgo “burvi”. Bet – ak, tavu brīnumu! Nāvei nolemtais atkal izrāvās un, dzeltenīgo putekļu vērpetes saceldams, aši metās skriet uz pamestā Ondini krāla pusi. Četri gūstītāji un vēl pāris desmiti bruņotu jaunekļu metās viņam pa pēdām, taču stipri atpalikdami. Pat visvecākie no sirmgalvjiem nekad nebija redzējuši cilvēku tik ātri skrienam.

Gudrākie un attapīgākie no Ulundi ļaudīm uzreiz saprata, kas nolemtajam bija padomā. Un patiešām, pēc kāda laika atskrēja viens no vajātājiem, galīgi aizelsies un noputējis, un ziņoja valdniekam: “burvis” esot ieskrējis Ondini krālā, apgūlies tieši uz Mpandes kapavietas un cieši tai piekļāvies, it kā lūdzot Kečvaijo tēva aizstāvību. Un te nu karavīri vairs neuzdrošinājās kaut ko darīt paši, jo sadusmot mirušā valdnieka garu neviens nudien nevēlējās.

Kečvaijo lēnām piecēlās un galminieku pavadībā devās uz Ondini; viss lielais pūlis viņiem sekoja. Pamestajā umzi viss bija tieši tā, kā ziņnesis bija stāstījis: nāvei nolemtais “burvis” bija knūpus uzgūlies Mpandes kapam, bet visapkārt bija sastājušies divi desmiti ar šķēpiem un karavālēm bruņotu vīru un sargāja, lai viņš neaizbēgtu.

Kečvaijo apstājās un brīdi klusēja. Bija redzams, ka viņa dvēsele pašlaik pati ar sevi izcīna iekšēju cīņu. Viņš bija zulu valdnieks un zulu karavīrs – bet zulu karavīram ir jābūt nežēlīgam. Atšķirībā no sava tēva, pret baltajiem misionāriem Kečvaijo izturējās naidīgi. Viņam nebija zināmi tādi jēdzieni, kā “nevainīgums”, “netaisnība”, “žēlastība”, “žēlsirdība” – šādu vārdu viņa vārdu krājumā nemaz nebija. Taču vispirmām kārtām Kečvaijo bija cilvēks – tāds pats, kā mēs visi. Vai mēs esam melni vai balti, izglītoti vai neizglītoti, ticīgi vai neticīgi – mums visiem sirdī gruzd dievišķā sirdsapziņas dzirkstelīte. Mēs varam uzpūst to par spožu liesmu vai, gluži otrādi, ar visiem spēkiem apslāpēt, taču pilnīgi nodzēst to diez vai ir iespējams.

Beidzot valdnieks pārtrauca klusumu un sacīja:
– Tu gan proti ātri skriet! Nekad neesmu redzējis nevienu cilvēku tā joņojam!
Tad Kečvaijo sāka smieties – nevis ļauni, bet gaiši un jautri. Kārtīgi izsmējies, viņš ar plaukstu noslaucīja smieklu asaras un atkal vērsās pie gulošā cilvēka:
– Tu patiešām tik ļoti gribi dzīvot? Nu, tad dzīvo vien tālāk!

Pūli pāršalca izbrīna sauciens, jo neviens nebija gaidījis no valdnieka šādu rīcību. Uz kapa gulošais cilvēks pacēla galvu un ar pārgrieztām, kā neredzīgām acīm vērās uz visām pusēm, vēl nespēdams noticēt laimīgajai ziņai. Un tad apdullinoši nogranda pērkons.

Visi klātesošie kā viens pavērās debesīs un ieraudzīja milzīgu, tumšu mākoni. Dīvainā kārtā neviens nebija pamanījis, kā tas savilkās; laikam jau visi bija tik ļoti noņēmušies ar nabaga “burvja” tvarstīšanu, ka bija aizmirsuši paskatīties debesīs. Bet vai tad nav tā, ka mēs paši bieži vien tvarstām dažādus burvjus – īstus vai iedomātus –, bet debesīs paraudzīties nevīžojam? Pēc brīža jau nokrita pirmās ūdens lāses – lielas un treknas, kā nogatavojušās ogas. Daudzbalsīgā korī atskanēja saucieni: “Imvula, imvula!” – “Lietus, lietus!” – un laimes asaras sajaucās ar debesu ūdens straumēm. Plaiksnīja zibeņi, ducināja pērkons, un lietus lija tik spēcīgi, ka šķita: vienlaidu ūdens siena ir nolaidusies pār zulu zemi. Kad lietus beidzot mitējās un zeme bija gana padzērusies, saulē izdegusī savanna nomainīja dzeltenpelēko ietērpu uz koši zaļu, bet debesīs parādījās tik ilgi neredzētā varavīksne. Sievietes zina stāstīt, ka tā ir daiļās Nomkhumbulvanes dzīvojamās būdas izliektā sija, bet vīrieši saka, ka tās esot blēņas: īstenībā varavīksne esot viņas sejas atspulgs, jo tiešu skatienu tik dievišķīgi skaistā sejā neviens cilvēks nespētu izturēt. Ej nu sazini, kuriem ir taisnība.

***

Lūk tā, kamēr dzīvoju tēvoča Hendrika fermā, klausījos viņa stāstus un katrs stāsts bija kā smaržīgs medus, kas piepildīja vienu šūnu pēc otras. Šūniņa pie šūniņas – kā bišu stropā, no tām izauga skaistas medus kāres. Tagad ar šo kāru medu cienāju jūs, mīļais lasītāj.

Tovakar mēs vēl kādu brīdi pasēdējām pie dziestošā ugunskura. Es pacēlu acis augšup. Zvaigžņotās debesis izskatījās kā milzīgas katedrāles joms, kurā mirgoja un laistījās Dieva rokas iedegto sveču un lampiņu miriādes. Galvu atgāzis un elpu aizturējis, es brīdi vēros zvaigznēs. Gandrīz pašā debess jumola vidū spoži un balti spīdēja Sīriuss, bet dienvidaustrumos, augstu virs tumši zobotās koku līnijas, mirdzēja Dienvidu Krusts. Ar savām miesīgajām acīm es redzēju tikai zvaigznes. Taču gara skatiens pārvērta debess jumu par grandiozu ekrānu, kurā viens pēc otra parādījās tēvoča Hendrika stāstu varoņi – cilvēki, kas kādreiz bija dzīvojuši šajā pasaulē un no kuriem tagad palika tikai atmiņas. Es redzēju kaujai sastājušos zulu karotāju pulkus ar šķēpiem un vairogiem un valdnieku Kečvaijo, kurš veda viņus cīņā. Es redzēju, kā lēnām griežas Lielā treka vēršu ratu riteņi, un redzēju mazo Raheli de Bīru ar viņas brālīti tumšajā, aukstajā klajumā. Es redzēju vecos Jakobusu un Annu pie maizes krāsns un angļu karavīrus bēgam no viņu sētas. Un jauniņo Vilhelmīni ar pārējām būru sievām koncentrācijas nometnes teltī… Visi šie cilvēki bija šeit, manā priekšā, un it kā vēlējās man kaut ko pateikt. Bet es sapratu viņus arī bez vārdiem.

Bet apakšā, zem manis, elpoja un pulsēja zeme. Koptā un novārtā pamestā, veselu paaudžu, cilšu un tautu asinīm slacītā, lietus un cilvēku asaru apūdeņotā – bet vienmēr brīnišķīgā, dzīvā zeme. Šajā brīdī es sapratu, ka, Latvijā atgriezies, vairs nekad nevarēšu uzlūkot savu senču zemi tāpat, kā agrāk. Dienvidāfrika bija devusi man šo mācību uz visu mūžu.

Es pasmaidīju, vairākas reizes ievilku plaušās un izelpoju svaigo nakts gaisu, ar patiku izstaipījos un teicu:
– Labi gan ir šajā Dieva pasaulē dzīvot, tēvoci Hendrik!
– Ja, ja, – vecais vīrs noducināja, pīpi tīrīdams.

Foto: Krīgera nacionālais parks. © Alamy Limited

Par mēru

Nekad nav labi, ja sāk zaudēt mēru. Ieilgušas dzīres ved pie nelabuma. Pārspīlētas un jaunas prasības liek šaubīties par pamatprasību jēdzīgumu. Pārāk liels skaļums liek zaudēt spēju uzklausīt salīdzinoši klusāk pateikto. Dzīves harmoniju veido līdzsvara māksla. Līdzsvars ir tad, kad aizvainotais nepārkliedz ievainoto. Šobrīd Latvijā zem varavīksnes karoga skaļāk kliedz aizvainotie, bet ievainotie – nabadzībā grimstošie, veselību zaudējušie, politiski apjukušie, izglītību nedabūjušie – tiek pārkliegti. Par viņiem nav nekāda lepnuma (pride), jo viņi visi pieder pie mūžīgo rūpju sfēras, kas nav ne atraktīva, ne spēlēm pakļaujama, ne teatrāla.

Līdzsvars nozīmē samērīgumu prasībās un tiesībās, vēlmēs un to remdināšanā, uzbudinājumā un jēgā. “Praida” septiņdienu līksmība pārkliedz Skolēnu dziesmusvētkus, kas noritēja bez cilvēciskas satikšanās. Pieprasījums izmeklēt naida runas izteikumus savā intensitātē pārsniedz reālo slepkavību un visu citu ļaundarību izmeklēšanu. Kā darīt to, ar ko patiesi lepoties, – nabadzības samazināšanu valstī, reālas rūpes par skolām, slimnīcām, augstskolām, tautas ataudzi un daudz ko citu, nav skaidrs, jo lepnuma vieta jau aizņemta.

Visam, kas sagribēts, esot jānotiek, jo cilvēciskā pasaule tiecas uz brīvību. Taču norises, kas zaudē līdzsvaru, rada jaunas ciešanas, ja netiek saglabāts mērs. Šopenhauers esot teicis, ka dzīve ir ciešanas un nekā cita nemaz nav. Daļa cilvēces domā, ka tā nav taisnība, un tiecas uz emancipāciju – uz atbrīvošanos un sevis apliecināšanu.

Oficiālajā leksikā emancipācija ir atsvabināšanās no apspiešanas, apvērsums, kas nozīmē atbrīvošanos no ekonomiskiem, politiskiem, tiesiskiem un cita veida ierobežojumiem. Tai var būt dažādi veidi – sievietes atbrīvošanās no patriarhālās pakļautības, dzimumu līdztiesības nostiprināšana, simboliskās, ķermeniskās apspiestības pārvarēšana, LGBTI+ atbrīvošanās no sabiedrības vairākuma aizspriedumiem par viņu marginālo un nosodāmo raksturu, līdz pat idejām par visas pasaules strādnieku šķiras atbrīvošanos, ko marksismā saprot kā sabiedrības radikālu sociāli ekonomisku pārveidi. Emancipācija visās sfērās skan diži.

Emancipāciju kā humānisma galveno vērtību – brīvību – Eiropas mūsdienu sabiedrība uzskata par progresīvu parādību. LGBTI+ brīvības un tiesības Eiropas Komisijas priekšsēdētājas von Leijenas mutē skan ļoti piepacelti, gandrīz kā 21. gadsimta Eiropas civilizācijas kodols, jo citas civilizācijas pret tām izturas atturīgāk. Brīvība noteikti ir cēlāka, tiesiski patīkamāka, labvēlīgāka vērtība nekā pakļautība, ierobežotība – vienalga, kādu apstākļu dēļ pasaulē nebūtu pastāvējuši brīvības ierobežojumi. Visi gribam būt brīvi savā patībā (atkarībā no tā, kā katrs un katra to sev konstruējam) – tāds ir eiropeiskais laikmeta gars. Tomēr brīvība ir arī atbildība, to atzina pat revolucionāri trakais Sartrs.

Emancipācijas procesus virzoša vērtība ir “līdztiesība”, ko, atminoties Franču revolūcijas saukļus, jauc ar “vienlīdzību”. Līdztiesība nozīmē nevis procesu un galarezultātu vienādošanu, bet gan starta pozīcijas vienlīdzību. Piemēram, visi principā varētu censties izmācīties par lidmašīnas pilotiem vai pilotēm, tomēr ne visiem tas izdotos. Turklāt ne visiem pretendentiem būtu šim darbam piemērota veselība. Bet principā – visi jau varētu mēģināt. Būdams pseidodemokrātisks princips (ka visi var visu), tas gala rezultātā nebūt nav tik cēls – pilots ar sliktu redzi apdraud lidmašīnas drošību, un visi to saprot.

Par emancipācijas idejām kā par cilvēka atbrīvošanos runā kopš Franču revolūcijas laikiem. Šī ideja ir ieausta apgaismības filosofijā. Mūsdienās pārtikušajās sabiedrībās arvien vairāk vēlas kādu atbrīvot – skolēnus no mājasdarbiem, tēvus no tēva lomas un mātes no mātes lomas, nosaucot par vecākiem 1., 2., 3. un tā tālāk, politiķus no atbildības par sadarīto, cilvēci no klimata kataklizmām, ko tā pati sev ir pietuvinājusi, ģimeni no bērniem un atbildības par tiem. Liekas, ka emancipācijas ritenis ir iešūpojies 19. gadsimtā, ripojis strauji 20. gadsimtam un 21. gadsimtā jau uzņēmis bīstamu ātrumu.

Emancipācijai ir cēlā puse, taču ir arī negatīvā. Kad emancipācija pārsniedz mēru, tā nonāk pie apvērsuma jeb inversijas, t. i., nonāk pretrunā ar atbrīvošanās jēgu, radot jaunus konfliktus – kādas citas grupas, procesu vai indivīdu apspiestību, tolerances mazināšanos un apvērstās netaisnības. Patlaban spilgti sāk parādīties apvērstās netaisnības – pret heteroseksuālajām personām, kurām pienākoties klusēt, jo citādi tās izdzēsīs jeb kancelēs, pret kristiešiem, kuri esot apstulboti ar melnsvārcības idejām, pret daudzbērnu ģimenēm, kurām jāiztiek ar mazumiņu, kamēr jaunās, tā sauktās progresīvās “gimenes”, līksmojas varavīkšņu gaismā. Par šo situāciju – “pienākas klusēt” – lieliski izteicās pasaules slavenā dziedātāja Elīna Garanča: “Mūsdienu demokrātijā nevienam nav tiesību brīvi izteikties. Tu esi pakļauts vai nu cenzūrai, ka tu neesi bijis seksuālo minoritāšu pareizajā jomā; tad tu nevari būt reliģiskajā jomā aizskarošs; tad tu nedrīksti runāt un jokot par blondīnēm, par sievietēm, vīriešiem vai vienalga, par ko.” (Tuvplāns, 20.07.2021.). Viņai ir pilnīga taisnība – notiek apvērsums, par ko un kā (ne)drīkst izteikties. Emancipācija, kas atnesa vārda brīvību, tagad pati sevi aprok.

Inversija ir svešvārds, kas nozīmē apgriešanos otrādi, vēkšpēdiņ. Piemēram, gribējām iztīrīt pagalmu, drazas sametām grāvī un tas nosprostojās, bet no tā viss pagalms pārplūda. Iznāca tikai sliktāk. Par apvērstajām netaisnībām runā maz, jo tās ir aizslēpušās aiz emancipācijas kaismīgā starojuma, kas valda pār visu Rietumu civilizāciju.

Inversijas rodas ātri un vienkārši – tad, kad netiek respektēts mērs, kad labi iecerētais pagriežas uz otru pusi. Mērs ir izcila Aristotela ētikas kategorija, harmonijas veidotāja un tikumu veicinātāja. Nīkomaha raksturmācības otrā grāmata ir veltīta samēram – vidum kā līdzsvaram. Aristotels atzīst, ka “ikviens kādā lietā zinošs cilvēks izvairās kā no pārmērības, tā arī no nepietiekamības un mēģina atrast vidu kā pareizo samēru, uz ko tiekties, turklāt vidu ne pašā lietā, bet attiecībā uz pašu cilvēku.”[1] Filosofam šī samēra izjūta ir tikumība, jo kā mērķi izvirza vidusceļu.

Mēru ierasti pazīstam kā apģērba garuma, platuma rādītāju, mērlenti ar cipariem, atļauto 0,5 promiļu daudzumu asinīs, lai drīkstētu vadīt automašīnu, kas izskan vēlējumā – dzer ar mēru! Un tomēr atļaujam – dzer!, lai gan Latvijā joprojām alkoholisms ir bezmēra kaite un notiek nodzeršanās. Izjūtu, kad ir pārsniegts mērs un vajag rimties, pie mums kopj maz. Pļēguri līdzcilvēkus spēj novest līdz niknumam, politiķi savos solījumos zaudē mēru, oligarhi spēj laupīt bez mēra, kaimiņvalstī Putina Gelendžikas pilij nav cilvēciska samēra, arī sociālo tīklu komentētāju rupjībām nav mēra. Sengrieķu filosofs Aristotels raksta, ka attiecībā pret baudu un ciešanām vidus ir samērīga mērenība, bet pārmērība ir izlaidība.[2]

Mēra nav – tāpēc tikumi tagad ir tik maziņi. Pat bail Latvijā izrunāt šo vārdu – tikums, jo tas ir mērs, kas necieš inversijas.

Emancipācija kā sociāla atbrīvošanās tiecas uz to, lai visiem indivīdiem tiktu dotas līdztiesīgas iespējas sevis attīstībā, izglītībā, darbā, publiskajā sfērā un citur – piemēram, rīkoties ar savu īpašumu, strādāt darbu, ko prot, saņemt nediskriminējošu atalgojumu un tā tālāk. Interesanti, ka G. V. F. Hēgelis sieviešu emancipāciju aplūkoja kā gara atbrīvošanās paraugu, savā estētikā atsaucoties uz Antigones piemēru, kura izvēlējās nepaklausību varai, lai izpaustos kā brīva būtne ar savu ticību un rīcības brīvību.

Marksistisko revolūcijas teoriju un graujošo praksi emancipācijas sasniegšanai mūsdienu eiropeiskā pasaule vairs neatbalsta. Lielo revolūciju vairs neorganizē kā 1917. gadā (kaut gan nezinām, ko pēc laika gribēs Progresīvie). Tās vietā stājas personas izvēles tiesības pārvarēt savu piesaisti, piederību un reizēm pat veselo saprātu. Demokrātija kā iztēlota agora (sabiedriskošanās laukums) tagad ļauj atbrīvoties no šīs agoras, individualizējoties un cenšoties apmierināt savas brīvībā izsprukušās vēlmes, definēt savu lepnumu. Agora gan patiesībā nozīmē kopā būšanu, kopā sanākšanu un kopīgu līdzatbildību. Bet, ja tā izšķīst mikroagorās jeb indivīdos, tad nenotiek nekāda kopā sanākšana un nav nekādas īstas demokrātiskas agoras. Neesmu pirmā, kas saka – Latvija nupat ir sašķēlusies kā nekad, attiecību kārtošanā zaudējusi mēru, un tas nāks par sliktu visiem.

Jo tuvāk mūsdienām, jo vairāk brīvās izvēles tiesības saista ar beznosacījuma brīvo izvēli, kas nereti pārkāpj veselo saprātu un satriec dabisko tiesību jēgu. Bērniem, kas nav apjautuši savu dzimumpiederību un ir tās attīstības sākumā, tiek piedāvātas izvēles tiesības noteikt un mainīt dzimumu – nebūt puisītim, bet meitenei vai otrādi. Proti, hormonāli un ķirurģiski mainīt dzimumu. Kādēļ? Vai tam ir tiesisks, ārpus postmodernās ideoloģijas rasts pamatojums? Vai dabiski dzimušu cilvēku vidē tiešām ir tik daudz dabas kļūdu? Vai jādomā, ka “eņģeļi, kas uz Zemi nes dvēseles” nupat jau masveidā ir sākuši apmaldīties un nolaisties nepareizos ķermeņos? Ka to ir tik daudz, kā mēdz iztēlot postmodernisma skurbulī trakojošās sabiedrības? Neticu aplamajiem eņģeļiem, jo pie viņiem nevarētu būt nokļuvuši pārmodernie filosofi, kas tos būtu samācījuši, ka identitātes ir maināmas kā zeķes. Vairāk izskatās, ka te ienākušas modes kaislības vai, citiem vārdiem sakot, kopš 1968. gada no jebkura dabiskā determinisma atbrīvotā ķermeņa filosofija.

Ja emancipācija tiek pieļauta gara sfērā, proti, kad puisītis iedomājas esam meitene (vai otrādi) un uzstāj, ka lietos sieviešu labierīcības un ģērbtuves (lai gan viņa “ķermeņa eņģelis” nebūt nav pieteicies pretējam dzimumam), tad saprāta mērs tiek pārsniegts. Iedomu valstība, kas nebūt nepieder pie saprāta sfēras, ir emancipējusies no veselā saprāta. Izņēmumi var būt, jo pati daba sagādā pārsteigumus, taču beznosacījuma brīvās izvēles plašums, medicīnisko tehnoloģiju bezatbildība un spēja veikt visus pārveidojumus, ko klients sagribējis, transpersonu emancipāciju sāk pārvērst par inversiju – izvēlos, pārkonstruējiet mani, un es esmu! Jo filosofiski cilvēka identitāte tagad esot konstrukts!

Taču dabiskā daba nekur nav izgaisusi. Meitenes ir meitenes un puiši ir puiši. Kam nepaveicas ar skaidrību, tas ir pa vidu, bet vai tāpēc to nonīdēsim? Nē, kristietībai piemīt žēlsirdība, un tas ir tikums. Palīdzēšanas tikums. Bet ne jaunas, inversas ideoloģijas uzspiešana, kas nojauc dzimumu piederību, priecājoties par postmodernas dzīvesmākslas apliecinājumu. Runa ir par kopējo idejisko noskaņu, kas brāzmo sociālajos tīklos, dzimummodes eksperimentos un pārprastajās “mainīgo dzimumu audzināšanas” teorijās. Visdrīzāk pie vainas ir iztēles pārsātināšana ar kino, medijiem un modi. Kapitālisms nebūt nav tik cilvēkam draudzīgs, kā domājām 1990. gados.

Dzimumu līdztiesība kā emancipācijas ideja ir apmetusi kūleni, nonākusi inversijā un piešķīrusi pavisam brīvu izvēli savai dabiskajai nosacītībai. Un ja nu man rīt sagribas būt Pēterim, nevis Maijai? Ja tā būtu pasaka ar empātijas klātbūtni, varētu paspēlēties. Taču diemžēl daudziem tā vairs nav pasaka, bet uzburbusi savu iedomāto vēlmju – kā dīvainas brīvības – inversija. Kad daba tiek atcelta, kad iztēle pārņem varu, sāk dominēt kairinājumi un vēlmes.

Un tas esot brīvības kalngals? Apšaubu šos nelaimīgos postmodernās filosofijas piekritējus, jo drīz vien nebūs vairs ne viņu, ne atbrīvotāju. Tāpat kā revolūcijas apēd savus bērnus, tā inversijas noslauka savus protagonistus. Vai tas stiprinās cilvēku cilti? Padarīs laimīgākus tos, kas maina sevi, plosoties brīvās izvēles skurbumā?

Nenoliegsim, ka sieviešu emancipācija Rietumu pasaulē ir atnesusi daudzus labumus – iespēju meitenēm apgūt profesiju, aizstāvēt doktora grādu, šķirties no vardarbīgiem vīriem, panākt viņu likumisku savaldīšanu (ar to gan valstij klājas grūti) u.tml. Taču femīnajai brīvībai parādās otra, inversā puse – feminisma teorētiķēm ir radusies pārliecība, ka kapitālistiskās struktūras sagraušana un sieviešu iesaistīšanās darba tirgū nebūt neatbrīvo sievietes, bet gan nereti tās pārslogo un ievelk jaunās važās.[3] Daudzas sievietes varbūt nevar vainot sevi, jo viņas it kā ir atbrīvojušās brīvībai, taču iekritušas patērniecības viltīgajos slazdos. Patērniecība ir mūsdienu kaite, kurai nav mēra sajūtas.

Lai cik feminisms neliktos skaudrs attiecībā pret tradicionālo pasauli, tas tomēr sāk apjēgt, ka ar mēra zaudēšanu kritikas maksimālismā tiek pazemota otra puse – maskulīnā, vīrišķā, jo tiesību iegūšana vienai pusei būtu jālīdzsvaro ar tiesībām un pienākumiem otrai. Tiesības un pienākumi vienmēr ir jātur līdzsvarā. Kas notiek, kad mēra vairs nav, redzam mūsdienu skolās, kur skolotājiem ir tikai pienākumi un bērniem – tikai tiesības.

Ģimene, ja tā ir līdzsvarā un tajā ir gribēti bērni, ir dabiskais dzīves attiecību mērs. Tā ir dabas un jēdzīgā – tieši jēdzīgā, nevis izkropļotā – socialitātē atrodamā līdzsvara vieta, privātā telpa iepretim ārtelpas burzmai un nejēdzībām. Tā tam ir jābūt, jo pasaule balstās ne tikai uz konkrēto fakticitāti, bet arī uz jābūtību. Ģimene, nevis es viens pats ir pirmais un galvenais attiecību samērs mikrokopienā. Katram, lai piedzimtu, ir sava mamma un tētis. Ģimene ir šī kosmiskā, dzīvību uzturošā lieta, ko radījusi dievišķa providence. Ne jau mēs paši radām dzīvību, mēs to tikai savienojam no divām dabiskām pusēm. Dzīvības pamats ir nodot tālāk savu élan vital citam lielajā, kosmiskajā dzīvības mistērijā.

Kad, piemēram, iesaka vairāk lietot daudzskaitļa sieviešu dzimti, valoda no emancipējošas sāk kļūt par inversu rīku. Inversās valodas (kā savulaik ļeņiniskā proletkulta valoda) sāk nomainīt jēdzienus no “mammas” uz “vecāks nr. 1” un no “tēta” uz “vecāks nr. 2”. Pamatīgāku apvērsumu grūti iedomāties pasaulē, kur reālu dzīvību Dieva vārdā rada divas pretēja dzimuma būtnes. Es esmu, būšu un palikšu mamma, lai ko neteiktu jaunā, inversā valodas ideoloģija, kas tagad aizvaino arī mani.

Valodās ir no tradicionāliem aizspriedumiem atbrīvojamas lietas. Taču, kad idejas iemiesojas praksē, tās apmet kūleni, zaudē mēru, un mēs iegūstam “menstruējošos cilvēkus”, lai gan tā ir neloģiska valodforma. Sieviete ir kas vairāk nekā viņas menstruējošais ķermenis, un garīguma noliegums jaundarinātajā vārdā ir aizvainojošs. Angļu valodā mammu vietā parādās “dzemdējošie cilvēki” (birthing people). Nav nepieciešams abstrakto jēdzienu “cilvēks” pēkšņi salauzt ar pievienotiem īpašības vārdiem. Tad vairs nav tālu atgriešanās pie pirmsfeminisma runas par sievieti kā histērisku, emocionāli nenoturīgu radījumu ar dzemdi, nevis cilvēku kā tādu.

Valoda ir vara, un tie, kas ķeras pie inversijām, alkst nevis izteiksmes patiesību, bet varas spēku. Tie, kas mēģina izjaukt domu par ģimeni kā attiecību mēru starp mammu, tēti un bērniem, alkst dzīvot amēbas šūniņā, kas nespēj turpināties, bet noteikti spēj patērēt un baudīt – un ar to arī izbeigties. Visīstākais patērniecības iemiesojums ir ļaudis, kurus – turpinot vārdspēles – var nosaukt par cilvēciskajām amēbām, jo tie visu dzīvi velta patērēšanai un sevis apbrīnošanai.

Ģimene ir kosmiska radīšanas šūniņa, kurā rodas dzīvība, kas ir visaugstākā vērtība uz šīs planētas, un, iespējams, arī Visumā. Feminisma teorētiķes uzsver, ka jāpanāk emancipācija arī simboliskajā, ķermeņa izpratnes, bērnu audzināšanas un kultūras sfērā, mainot priekšstatus par dzimumu lomām. Taču nereti viņas aizmirst, ka dzimuma lomu maiņa nebūt nav atpestīšana, bet gan iestigšana jaunās nepatikšanās. Mēdz iebilst, ka reālajās ģimenēs tāpat plēšas, negrib bērnus, nemīl un pazemo. Jā, tā tas ir, bet uz grēcīgās zemes, kas pazaudējusi mēru. Realitātes neatbilstība ideālam neatceļ pašu ideālu. No tā nebūt neizriet, ka jāmetas jaunās avantūrās emancipācijā no ķermeņa un saprāta.

Daudz tiek spriests par viendzimuma ģimenēm, jautājot, vai tās ir ģimenes. Atkal tiek piedāvāta vārda inversija – ģimenes esot visas un visur, kur redzamas sirsnīgi tuvas attiecības un it īpaši viena dzimuma pāru attiecības. Tā vietā, lai izdomātu modeli, kā palīdzēt tikko dzemdējušai māmiņai ar desmit dienu tēva atvaļinājumu, ja šo atvaļinājumu nevar saņemt tēvs, Satversmes tiesa izdomāja mainīt ģimenes modeli. Ja lasa visus tekstuālos filosofējumus un intervijas, jaunajā formulējumā var izlasīt arī pieļaujamu asinsgrēku, zoofīliju, četru vecāku ģimeni, bara kopdzīvi utt. Tiesa nenoliedzami pārkāpa savu kompetenci, taču acīmredzot intuitīvi sajuta eiropeisko aizrautību ar valodas inversijām, par tēvu būtībā nosaucot mātes draudzeni.

Homoseksuālo cilvēku dzīvēs Rietumos ir notikusi ievērojama emancipācija. To nevar noliegt, ja atceras padomju laika kriminālatbildību, nacisma laika nāvessodus, islāma negatīvo attieksmi. Pārņem šausmas, dzirdot par homoseksuāļu slepkavošanu Čečenijā. Atjaunotajā Latvijā cilvēki var dzīvot brīvi, privātajā seksuālajā sfērā darīt, ko vēlas, politiskajā un radošajā dzīvē “iznākt no skapja” – un nekas liels jau nenotiek. Nav tā, ka jau nebūtu sasniegts pieņemams tolerances līmenis. To gan tagad var sākt apdraudēt ar dažādām inversijām, skaļiem pārspīlējumiem un uzbāzību. Ja cilvēkam ir talanti, darbaspējas, labs raksturs, tad, neraugoties uz seksuālo piederību, viņš saņem cilvēcisku atzinību un draudzību. Zinu simtiem tādu piemēru – esam dažādi, bet nepārkāpjam līdzsvara mēru un seksualitāti neizliekam priekšplānā. Ja gribas “lepnumu”, ir jābūt kaut kam, par ko tevi apbrīnot.

Taču arī šo emancipāciju pavada inversijas. Kāpēc daži fondi mīl šos – īpašu eņģeļu – apveltītos, bet nemīl citus, tāpat talantiem apveltītos? Kāpēc runā par tīkliem, kuros mani, divu dēlu māti, neņemtu, bet mazuļus gan vēlētos pie sevis redzēt? Kāpēc šādas seksuālās revolūcijas atbrīvotās inversijas ir tik plašas, ka seksuāli aizskar pat bērnus? Gribat teikt, ka pie tā vainīgs tikai tumšais tīmeklis?

Pasaule, kas alkst pēc taisnības un līdztiesības, nemaz nav tik tīra. Tāpēc tur, kur ir nopelnīta emancipācija, vajag sekot līdzi, vai nesākas inversija. Gūt atbrīvošanos, bet nepārvērst to monstrā. Vienkāršāk sakot, lai ieguvumi nepārvēršas degradācijā, tas ir, pretējā procesā, kad sāk rasties apvērstās netaisnības. Lepnums par kaut ko vienu pāraug lepnuma trūkumā par ko citu. Arī kristieši, heteroseksuālie cilvēki, dabiskās ģimenes, bērnu māmiņas, talantīgie konservatīvie mākslinieki ir lepni ar sevi. Kāpēc tā saucamā progresīvā Eiropa publiskajā telpā traucē, piemēram, kristiešiem lepoties par savas civilizācijas saknēm un aicināt uz reliģiskiem tikumiem? Ticības brīvība arī ir emancipācijas rezultāts sekulārajā pasaulē.

Cilvēki bieži nezina mēru. Un nevēlas par to runāt, apspriesties agorā. Tas acīmredzami liecina par pašpārliecinātības trūkumu. Tomēr fakts, ka mēs saprotam – visur vajag mēru, ir vājš mierinājums laikā, kad inverso parādību spēks svin uzvaru.

Viens no kristīgās kopdzīves principiem vēstī – ļaunumu atmaksāt ar labestību vai vismaz neatmaksāt ar to pašu. Neradīt netaisnīgas inversijas uz taisnīgi aizsākta ceļa. Saglabāt aristotelisko mēru kā tikumu. Bez uzbrukumiem ļaut runāt tādiem kā Elīna Garanča, Alvis Hermanis, konservatīvie filosofi, dabisko tiesību un klasisko cilvēktiesību aizstāvji, arhibīskapi, Latvijas māmiņas un tēvi. Te var nosaukt daudzus, kas vēl klusē. Emancipācija ir devusi brīvību, taču atvedusi arī “koijotus” ar asiem zobiem. Viņi izmaina atbrīvošanās jēgu, jo nesaprot, kas ir mērs.

[1] Aristotelis, Nikomaha ētika, tulk. Ināra Ķemere, Rīga: Avots, 1985, 53. lpp.

[2]Ibid., 55. lpp.

[3] Nelson 1996; Bergmann 1986

Latviešu luterāņu teoloģijas akadēmiskie aizsākumi

Jouko Talonen, Evangelical Lutheran Theology in Latvia from 1920 to 1940, Rovaniemi: Pohjois-Suomen Hidtoriallinen Yhdistys/Societas Historica Finlandiae Septentrionalis, 2021, pp. 229.

Šajā pavasarī ieinteresētu lasītāju sasniedza somu pētnieka un Helsinku Universitātes profesora Jouko Talonena grāmata angļu valodā par Latvijas baznīcas vēsturi Evaņģēliskā luterāņu teoloģija Latvijā no 1920. līdz 1940. gadam. Turpmāk apskatīšu grāmatā atrodamo, acīs iekritušo, kā arī uzdošu dažus kritiskus jautājumus, tomēr vispirms pievienošu pārdomas par konservatīvās un liberālās teoloģijas terminu izpratni, kas šīs grāmatas gadījumā nav mazsvarīgi.

Jouko Talonena pētījums par Latvijas luterāņu teoloģiju neapraksta tikai starpkaru Latvijas laika tautas un Ulmaņa laikā – pat režīma primāri atbalstīto baznīcu. Tas paplašina ieskatu latviešu teoloģijas kustībās un ar baznīcu saistīto darboņu veiktajās ekleziālajās izvēlēs, kas daudzkārt paskaidro vēsturniekiem tik svarīgo – kāpēc – ne tikai pētījuma ietvaros aprakstītajā periodā, bet arī plašākā laika griezumā. Šodien redzamākais piemērs ir jautājumi par sieviešu ordināciju mācītāja amatā un ar dzimuma identitāti (t.sk. seksualitāti) saistītie jautājumi. Dažādās nostājas rezultējas ne vien atšķirīgās individuālās teologu vai mācītāju un ticīgo izvēlēs un pārstāvētajās pozīcijās, bet arī sastāda dažādas ticīgo kopas – baznīcas vai citas draudžu struktūras. Proti, konservatīvas vai liberālas teoloģiskās nostājas kalpo kā draudžu šķelšanās iemesls.

Talonena pētījumā var pamanīt, kā laiktelpā starp “veco Tartu” un 1940. gadu teoloģiskie pētījumi latviešu valodā sadalījās tajās atšķirībās, kuras šodien visbiežāk apzīmē ar terminiem liberāls un konservatīvs.

Tūlīt gan jāprecizē, ka šie no XIX gs. politiskās leksikas nākušie termini nekad nav varējuši un arī nevar pilnvērtīgi raksturot pretrunas dažādu kristiešu un par kristiešiem izteikto uzskatu starpā. Abi vārdi nav īsti adekvāti lietojami pirms XIX gadsimta. Tomēr tie ir parocīgi īsceļi ātrākai orientācijai dažādo teoloģisko uzskatu gūzmā, kas, kā parasti, ir jāatmet, ja ir vēlme lietu būtību izpētīt pamatīgāk. Lai līdzīgus pretstatus iekrāsotu, nepieciešama neliela definēšana. Jouko Talonens savā grāmatā tieši nepretstata liberālo un konservatīvo teoloģiju, lasītājs var iepazīties ar dažādiem šo pieeju piemēriem no dažādajām Latvijas iestādēm un to pārstāvjiem. Kā baznīcas vēsturnieks viņš izvēlas aprakstošu pieeju, kādēļ liberālā pieeja tiek saistīta ar Adolfa fon Harnaka ietekmi un mantojumu, kamēr konservatīvā nav definēta vienā izpausmes veidā, lai gan nereti tiek saistīta ar “veco Tērbatu” jeb konfesionāli luterisko pieeju.

Kaut gan dažādi vērtētāji liberāls/konservatīvs lieto atšķirīgi un reizēm ir grūti atrast kopsaucējus vai nošķirt katra atsevišķā viedokļa lauku, ļoti vienkāršojot, parasti ir runa par attieksmi pret kristietības tradīciju – pirmkārt, Bībeles lietojumu. Vienkāršākā ilustrācija būtu Bībeles pirmās (1. Mozus) grāmatas pirmajā nodaļā atrodamais stāstījums, ka Dievs radīja visu esošo sešās dienās (teoloģiski – heksamerona problemātika). Šo vienkāršo biblisko aprakstu teoloģiski konservatīvi kristieši drīzāk tiecas atbalstīt, tam piekrist un to apliecināt, kamēr liberāli kristieši to noraida kā sava laika (19., 20., 21. gadsimta) zinātnei neatbilstošu. Turklāt piekrišana vienam vai otram ieskatam nenozīmē, ka cilvēki nedraudzējas ar moderno zinātni (kā nereti kāda no pusēm labprāt uzsver), bet gan to, ka liberālā un konservatīvā kristietība ir tendētas dažādi skatīt Bībeles stāstījumu attiecībā pret dažādu laikmetu zinātnes, politiskās vai kādas citas cilvēku pārliecības un filozofijas atziņām. Piemēram, liberālā pieeja paredz, ka, mainoties dažādu laikmetu izpratnei par morāli, ētiku, seksualitāti, sabiedrības iekārtojumu, līdzi jāmainās arī Bībeles interpretācijai. Tātad, ja saskaņā ar moderno dabaszinātņu atziņām ūdeni pēc būtības nevar pārvērst vīnā, liberālā pieeja attiecīgo Bībeles vietu tiecas lasīt alegoriski vai psiholoģizējoši. Tradicionālajai mācībai par Jēzus bezvainīgo ieņemšanu šādā skatījumā arī neklājas viegli. Turpretī konservatīvā teoloģija Bībeles tekstam piešķir ievērojami lielāku autoritāti ticības un morāles jautājumos.

Protams, pastāv milzīga pelēkā zona starp diviem poliem. Ir konservatīvi kristieši, kuri mēģina sešas dienas un popularitāti baudošās zinātnes atziņas integrēt, ir liberāli kristieši, kuri cenšas pēc vārdiem “sešās dienās pasauli radīt nav iespējams” tūlīt piebilst, ka šie vārdi būtu uztverami nevis tieši, bet kādā alegoriskā, psiholoģiskā vai pedagoģiskā līdzībā. Jāsaprot, ka, ja šāds salīdzinoši viegls jautājums šodien raisa veselu rindu problēmu, ir neiespējami īsi aprakstīt tālāk sazarotu biblisku un teoloģisku problēmu lauku, kas uztur zināmu spriedzi dažādu uzskatu piekritēju starpā. Vēlreiz, līdzīga pieredze ar dažādiem pretējiem viedokļiem kristīgās tradīcijas interpretācijā (primāri Bībeles lasīšanā un skaidrošanā) ir pastāvējuši izsenis, tomēr to nevar saukt par liberālas un konservatīvas uzskatu grupas sadursmi. Šādu sadursmi vēsturiski visbiežāk raksturoja kā sinkrētismu (citu reliģisku uzskatu iejaukšanu Bībeles mācībā), cilvēciskās gudrības pārlieku pievienošanu Svēto Rakstu sacītajam vai vienkārši – atkrišanu no ticības un Rakstu “skaidrajiem vārdiem”. Tas, protams, nenozīmē, ka starpkaru perioda Latvijas teoloģijā šāds sinkrētisms nevarēja pārklāties ar liberālo pieeju teoloģijai. Atgriežoties pie ekstrēmiem, taču mūsdienu Latvijā piemirstiem piemēriem, Talonens piemin arī liberālās teoloģijas galējās konsekvences latviešu teoloģijā konkrēti Jāņa Sandera (1858–1951) paustajās idejās, piemēram, aicinot atteikties no Vecās Derības kā kristiešiem nesvarīgām “jūdu pasakām” un mēģinot Jauno Derību sinkrētiski sakausēt ar latviešu nacionālismu un “tradicionālo dzīvesziņu”, tādējādi izveidojot “pozitīvu” tautisko kristietību. Zīmīgi, ka daudzi Ādolfa fon Harnaka sekotāji un mācekļi pašā Vācijā vēlāk iesaistījās nacistu veidotajā “vācu kristiešu” kustībā.

Jouko Talonena pētījumā ir viegli pamanāms, ka “vecā Tērbata” daudz ciešāk turējās pie burtiskas Bībeles lasīšanas un tajā pašsaprotama bija Bībeles kā Dieva Vārda autoritāte un luterisko ticības apliecību loma kā bibliskās ticības apliecība ikdienā – dzīvē un baznīcā. Savukārt XIX gadsimta ietekmē Bībeles skaidrošanā ienāca vēsmas, kas saistītas ar pētījumā bieži minēto un daudzu latviešu teologu aprobēto vēsturiski kritisko metodi un Ādolfa fon Harnaka darbību. Šī darbība pretēji baznīcas vadības un draudžu locekļu vairuma vēlmei uzturēt Bībelei uzticamu mācītāju sagatavošanu mainīja luterāņu mācītāju sagatavošanas tradīciju Latvijā.[1]

Harnaka gadījums lieliski ilustrē šo robežšķirtni starp liberālo un konservatīvo teoloģiju. Viņa tēvs Teodosijs Harnaks uzskatāms par vienu no “vecās, konservatīvās Tartu” raksturīgākajiem pārstāvjiem, kurš pievērsās Lutera darbu pētījumiem, baznīcas amata un institūcijas bibliskajiem pamatiem, kristoloģijai un praktiskajai dvēseļu apkopšanas teoloģijai, kā arī mācībai par Bībeles kanonu un Dieva Vārda dievišķo inspirāciju un tādējādi neapšaubāmo autoritāti. Savukārt viņa dēls Ādolfs kļuva par redzamāko jaunās jeb liberālās teoloģijas seju, kas ar vēsturiski kritiskās (tātad Dieva Vārda nemaldīgumu apstrīdošās) metodes palīdzību, piemēram, apstrīdēja Jāņa evaņģēlija vietu kanonā, noraidīja Apustuļu ticības apliecību un kopumā centās attīrīt kristietību no, viņaprāt, “grieķu” uzslāņojumiem. Starpkaru Latvijas luterāņu teoloģijas polaritāti attiecīgi var izteikt šādi: Ādolfa Harnaka idejiskie sekotāji kļuva par Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātes kodolu, līdzi ņemot iedvesmas no Rūdolfa Oto (1869–1937) reliģiju filozofijas un reliģiju vēstures skolas. Savukārt Teodosija Harnaka jeb “vecās Tartu” sekotāji kā atbildi LU TF akadēmiski spekulatīvajai ievirzei izveidoja Teoloģijas institūtu, kurš vairāk nodarbojās ar praktisku mācītāju sagatavošanu. Tiesa, šīs attiecības nebija simetriskas – kā norāda Talonens, LU TF “liberālā” teoloģija, pateicoties tādu izcilu pētnieku kā Valdemārs Maldonis, Kārlis Kundziņš un Alberts Freijs darbībai un harizmai, veidoja pamatstraumi, savukārt Teoloģijas institūta “konservatīvie” teologi drīzāk palika mazākumā. Tādi slaveni starpkaru Latvijas luterāņu teoloģijas darboņi kā Ludvigs Adamovičs un Sibīrijā nomērdētais jaunais un talantīgais Edgars Rumba (1904–1943) savukārt uzskatāmi par daļēja vidusceļa gājējiem starp tradicionālisma un jauninājumu galējībām.

Taču nu nedaudz par pašu grāmatu. Ievads, kuram es pievienotu arī pirmo nodaļu (par pētījuma uzdevumu), lasītājam sniedz priekšstatu par grāmatas sastādīšanai svarīgiem cilvēkiem un pētījuma dzinuli, proti – jebkura godprātīga vēsturnieka tieksmi izzināt notikumu iemeslus. Noderīgi pamanīt, ka šis pētījums ir ne tik daudz baznīcas vēsturē, t.i., institūciju, to savstarpējo attiecību un svarīgāko amatpersonu apskats, kā teoloģijas vēsturē, proti, dažādu teoloģisko ietekmju un kustību apskats. Lai gan pētījums uzskaita un seko līdzi arī iesaistītajām personām un pārstāvētajām organizācijām, galvenā uzmanība veltīta teoloģisko ideju vēsturei.

Piemēram, daudzi baznīcas vēstures interesenti būs dzirdējuši Aurēlija jeb svētā Augustīna vārdu. Un tiesa, viņš bija ievērojams sava laika baznīcas darbinieks. Tomēr viņa teoloģiskā darbība ir nesalīdzināmi ievērojamāka par viņa politisko vai ekleziālo, baznīcisko panākumu sarakstu. Tāpēc līdzās Augustīna dzīves datumiem un sasniegumiem ir nepieciešama arī viņa darbu un to vērtējumu iepazīšana, ko var uzskatīt par ideju vēsturi, – piemēram, Augustīna domas par Trīsvienību, Rakstu vai Baznīcas autoritāti, ētiku, gribas brīvību un tamlīdzīgi.

II un III nodaļā autors sniedz nepieciešamu vēsturisku ieskatu Latvijas teoloģijas stāvoklī pirms Pirmā pasaules kara, izcelsmes un pēctecības ziņā uzrādot ciešu saistību ar Tērbatas/Tartu Universitātes Teoloģijas fakultāti, kas uzskatāma par galveno tā brīža latviešu teoloģijas kalvi. Tālāk lasītājs tiek iepazīstināts ar teoloģiskās domas attīstības galvenajiem pieturas punktiem jau starpkaru Latvijā. Vēstījums virzās no tā sauktās “vecās Tartu” uz Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultāti, Teoloģijas un Herdera institūtiem, dažādām biedrībām, izdevumiem un reliģijas – filozofijas kombinācijām dažādo apskatīto teologu darbos. Ar teoloģiju un tās vēsturi tieši nesaistītiem cilvēkiem “jaunās” un “vecās” Tartu dalījums var šķist neparasts, tāpēc vajadzīgs neliels paskaidrojums. Ja līdz Pirmajam pasaules karam Tartu Universitātes Teoloģijas fakultāte vēl bija raksturojama kā Bībeli konservatīvi pētījoša un saskanīga ar luteriskajām ticības apliecībām (t.i., ar konfesiju) to klasiskajā izpratnē, tad neatkarīgās Igaunijas laikā šī fakultāte kļuva daudz liberālāk orientēta. Lieliska ilustrācija šai robežšķirtnei jau ir pats iepriekšminētais Harnaks, kurš, lai gan dzimis Tartu, slavu iemantoja, pasniedzot Vācijā.

IV–VI nodaļās autors sīki apskata Latvijas akadēmiskās teoloģijas darbiniekus un pētniekus, stāstījumu sadalot teoloģijas klasiskajās disciplīnās: Vecās un Jaunās Derības ekseģēze, Sistemātiskā teoloģija un Reliģiju zinātne, Baznīcas vēsture un Praktiskā teoloģija. Autors piemin šo jomu nozīmīgākos pārstāvjus, viņu sasniegumus, pētījumus un izvērtē ietekmi (Immanuelu Bencingeru, Kārli Kundziņu dēlu, Ludvigu Adamoviču un citus). Protams, katrs aprakstītais individuāli atšķiras, ir personas, kurām veltītas vairākas rindkopas, bet citām – vairāku lappušu garš izvērsums.

VIII nodaļa ir apkopojums, kurā steidzīgāks lasītājs var iepazīties ar pētījuma kopsavilkumu un galvenajām atziņām, bet čaklāks lasītājs var piekrītoši pamāt autora izklāstam vai viegli atrast punktus, kuriem prasīt precizējumus un izteikt kritiku.

Pielikumi ir ne mazāk vērtīga šīs grāmatas daļa, jo te ir rodami daudzi avoti, kurus autors izmantojis – gan piemirstāki baltvācu baznīcas vēsturnieki, gan latviešu teoloģijas spīdekļu publikācijas dažādos izdevumos, no kuriem vērts izcelt Ceļu un Reliģiski – filozofiskos rakstus, kuri atdzimuši atjaunotajā Latvijā. Katram, kurš kaut reizi mēģinājis iepazīties ar kādu jautājumu, ir zināms, cik noderīgi ir citu autoru jau piefiksētie avoti. Tas nenozīmē, ka vairs nekas nav pašam jāmeklē, bet gan to, ka ir zināmi ceļi, kurus kāds jau ir iestaigājis un atzinis par labiem esam. Lasītāja ērtības ievērojami palielina grāmatā minēto personu rādītājs.

Nevar novērtēt par zemu faktu, ka soms Jouko Talonens ir ieguldījis gadu desmitus, lai šķetinātu kustības latviešu teoloģiskās domas vēsturē. Lietas, kuras iepriekš nebija zināmas nemaz vai zināmas vienpusēji (pārsvarā Ludviga Adamoviča (1884 –1943) interpretācijā un skatījumā) tagad ir ieguvušas ne vienu vien papildu izgaismojumu un kļuvušas skaidrākas to kontekstā un arī iespējamā saiknē ar mūsdienām. Pie iepriecinošā vēlos izcelt arī to, ka autors, pats būdams soms, grāmatā ienes skatu no malas – starptautisku akcentu. Turklāt autoram tas ir izdevies, nezaudējot mūsējo, tas ir, Latvijas mēroga atskaites punktu. Jāizceļ autora spēja uzturēt pētījuma vēsturisko kontekstu. Apskatītie ļaudis un aprakstītie notikumi nav izrauti no sava laikmeta lielajām sociālajām un nacionālajām vētrām, šajā gadījumā apskatot teoloģisko ideju attīstību uz jaunās Latvijas valsts izveides fona, latviešu luterāņiem mēģinot iet iepriekš vēl nekad nestaigātu ceļu. Viņi dibināja gan LELB, gan savas teoloģiskās izglītības iestādes, gan arī mēģināja atrast savu akadēmiskās teoloģijas balsi, atsakoties no “vecās Tērbatas” patronāžas, kuras konservatīvā un konfesionāli luteriskā pieeja nereti tikai saistīta ar (Neatkarības karā noraidīto) vācu kundzību reģionā.

Pētījumā īpaši saistoši ir ne tikai tādi salīdzinoši mazāk zināmi fenomeni kā Teoloģiskais Institūts – konservatīvo LELB teologu atbilde LU Teoloģijas fakultātes liberālismam un Herdera Institūts – baltvācu institucionālā atbilde jaunajiem apstākļiem, kuros gan Tērbatas Universitāte, gan Latvijas Universitāte tika cieši saistītas ar jauno nacionālo valstu izbūves projektu. Autors ir veltījis laiku un pūles, iedziļinoties, piemēram, Kārļa Kundziņa (dēla) starptautiskajos un vietējos panākumos, atsedzot šī cilvēka daudzšķautnainību, īpaši viņa latviskā nacionālisma paradoksu: pirmās atmodas aktīvista un baltvācietes dēls, kuram abas valodas bija dzimtās un sieva baltvāciete. Tie ir elementi, kurus savā laikā neizcēla, taču tiem ir sava vieta un ietekme Latvijas Baznīcas un vispārējā vēsturē. Proti, laikmetā, kad latviešu un baltvāciešu nacionālā spriedze sasniedza savu kulmināciju, Kārlis Kundziņš abās vidēs jutās kā mājās. Zīmīgi, ka tā vietā, lai būvētu kādus personiskajā pieredzē balstītus tiltus, par viņu nekas tāds nav ne dzirdams, ne lasāms.

Nevar nepamanīt, ka Jouko Talonens kā patiess mūsu valsts un vēstures draugs ir ļoti piesardzīgs kritikas izteikšanā. To viņš ir atstājis mūsu pašu rokās, un par šādu elegances un inteliģences žestu jāizsaka pateicība. Tā nu mums pašiem atliek pētīt, kāpēc starpkaru Latvijas teoloģiskās skatuves starmešu gaismā tika nostādīti tieši konkrētie personāži, nevis citi, jo, pat ja šo cilvēku apdāvinātība un darba spējas droši vien nav vienīgais iemesls, arī citi bija apdāvināti un ar darba spējām apveltīti, taču tika nostumti malā.

Galu galā jājautā, cik šis pētījums Latvijas baznīcas vēsturē ir aktuāls? Manuprāt, par aktualitāti šaubu nav un citu līdzīgu veikumu būs grūti atrast, it īpaši izceļot tieši paša Talonena izvēlēto ideju vēstures pieeju. Līdz šim nav trūcis pētījumu par dažādu baznīcu vēstures posmiem, personām un organizatoriskajām struktūrām. Tomēr ir trūcis (un šo trūkumu tik ātri nevarēsim novērst) ieskats teoloģiskajos strāvojumos, kas ietekmējuši notikumus un to autorus. Jouko Talonens lasītājam sniedz tieši šādu sagatavojošu un aprakstošu ieskatu norisē, kurā vecākas paaudzes konservatīvā pieeja teoloģijai tika nomainīta ar liberālāku.

Otrkārt, no baznīcas vēsturnieku aroda skatupunkta pētījumā trūkst izmantoto avotu izvērtējuma. Pieļauju, ka autors šādu izvērtējumu nav iekļāvis, jo tikai pēdējās desmitgadēs pamatā latviski rakstošie Latvijas baznīcas vēstures vērtētāji ir sākuši lūkoties pāri vienas (proti, latviešu) valodas un viena autora (Ludviga Adamoviča!) vērtējumiem un piedāvātajām atbildēm. Jouko Talonens latviešu autoriem līdzās stāda ne tikai vācu darbus, bet arī paplašina perspektīvu Skandināvijas virzienā.

Kopsavelkot, Jouko Talonena darbs ir ļoti nozīmīgs veikums Latvijas baznīcas un plašākā ideju vēsturē. Iespējamās nepilnības ir pamudinājums latviešu pētniekiem savu darbu veikt kritiskāk un skatīties viņpus iepriekš formulētām atbildēm.

[1] Tā vairāk skatīta citā Jouko Talonena pētījumā Cīņa par luterāņu mācītāju izglītību. LELB Teoloģiskā institūta vēsture 1923–1937. No angļu valodas tulkojis Uģis Sildegs, Rīga: Luteriskā mantojuma fonds, 2016.

Ne pret miesu un asinīm

Jēzus atbildēja: “Mana valstība nav no šīs pasaules.
Ja Mana valstība būtu no šīs pasaules,
mani sulaiņi cīnītos par to, lai Es nekristu jūdu rokās.
Bet nu Mana valstība nav no šejienes.”
(Jņ. 18:36)

Pētot Krievijas propagandu un politiku, reiz lasīju, ka daži pareizticīgie uzskata svītrkodus, kas tiek lietoti veikalu tirdzniecībā, kā sātana zīmi, bez kuras nevar ne pirkt, ne pārdot. Tā nebija Baznīcas oficiālā mācība, runa bija par atsevišķiem strāvojumiem un indivīdiem. Toreiz nevarēju iedomāties, ka līdzīga māņticība atnāks līdz Latvijai. Deviņdesmitajos gados Rīgā daudzus uzrunāja kāds ezoteriķis, kurš paziņoja, ka Latvijas valdība mērķtiecīgi indē cilvēkus ar automašīnu logu tīrītāju šķidrumu… Toreiz viņa idejas neieguva plašu popularitāti. Tagad situācija ir mainījusies, jo sociālie tīkli un mobilie telefoni katram dod iespēju kļūt par reportieri un ziņu (un viltus ziņu) izplatītāju. Agrāk to varēja darīt tikai mediji, kuru redakcijām ir jāatbild sabiedrības un likuma priekšā par vēstījumu patiesumu. Tagad skaidrot, kā atsevišķi personāži stāv aizkulisēs un to vien gaida, kā ievadīt tev čipu ar vakcīnas injekciju, var katrs, kuram nav slinkums. Vairāk nekā desmit gadus esmu pētījis propagandu un dezinformāciju pret Latviju un citām valstīm, un ar nožēlu nākas konstatēt, ka daudz ir to, kas ir gatavi nekritiski sekot maldinātājiem.

2016. gadā ASV Senāta Izlūkošanas komiteja pieprasīja datus no lielajiem sociālajiem medijiem – “Instagram”, “Twitter” un “Facebook”, lai nodotu tos tālāk universitātēm un domnīcām (pētījumu centriem). Mērķis bija izpētīt, ko dara ārvalstu “troļļi”[1] ASV sociālo tīklu auditorijā. Pētījums parādīja, ka Kremļa vadīti interneta “troļļi” no Sanktpēterburgas “Interneta pētījumu aģentūras” ir izveidojuši nozīmīgu skaitu viltus profilu lielajās sociālajās platformās un ražo sabiedrību šķeļošus vēstījumus.[2] Vispopulārākie bija tie viltus profili, kuri rakstīja par rases tematiku ASV. Vēl citi Kremļa organizētie “troļļi” rakstīja par ASV kara veterānu, ieroču nēsāšanas, homoseksuālisma un citām sabiedrību polarizējošām tēmām. “Troļļi” pārsvarā gadījumu nerada jaunas tēmas, bet lej eļļu ugunī tur, kur jau norit spraigas diskusijas. Kūdīšana uz agresiju ir ļaunums. Protestu organizēšana vai vismaz kūdīšana uz tiem ārvalstīs ir sena Krievijas specdienestu darba metode, ko PSRS izmantoja Aukstā kara laikā pret Rietumiem. Zīmīgi, ka kustības “Black Lives Matter” vadītāji publiski atzīst, ka ir Marksa ideju sekotāji. Kremļa ārpolitikā meliem ir ierādīta nozīmīga vieta, bet melu dievs ir sātans. Kremļa sulaiņi, atbalstot (vārdos, bet ne darbā) tradicionālās un konservatīvās vērtības, apgrūtina godīgu konservatīvo ideju aizstāvību Eiropā. Tie, kuriem garīgums ir tikai fasāde, nevar būt kristiešu sabiedrotie.

Kremļa kontrolēts televīzijas kanāls REN TV ar pieķerto Krievijas spiedzi Annu Čapmanu ir lieli “sazvērestību atmaskotāji”. Čapmana to dara starpbrīžos starp “patiesiem” stāstiem par NLO, reptiloīdiem un plakano Zemi. Sazvērestība vienkāršo visu un noņem atbildību no indivīda, jo – sak’, ja jau visu kūrē masoni un “aizkulises”, tad man nav vērts neko darīt. Nav vērts stāties kādā politiskā partijā vai veidot nevalstisko organizāciju savu interešu aizstāvībai, jo mūsu valdību kontrolē “aizkulises” vai “dziļā valsts”… Ja mijiedarbība ar valsts varu ir ļaunums, tad cilvēki tiek kūdīti uz revolūciju un nemieriem. Sociālajos tīklos tiek kultivētas bailes no vakcinēšanas pret Covid-19; kādi tik sazvērestības teorijas stāsti netiek piesaukti! Dezinformatoru mērķis ir totālas neuzticēšanas gaisotnes radīšana, jo tā vājina jebkuru valsti un tās politisko iekārtu. Neuzticēšanās valsts institūcijām ir bīstama, ja pienāk X stunda, kad ir nepieciešams aizsargāt savu zemi no ārēja ienaidnieka.

Informācijas karš vairo samulsumu, paniku un valsts nespēju aizsargāties. Līdz ar to daļa ticīgo, domādami, ka ir atklājuši slēptu patiesību, īstenībā palīdz tiem, kuri Latvijai labu nevēl. Mēs visi paši esam valsts, tāpēc, ja tu nepārtraukti lamā Latvijas valsti, tad lamā pats sevi. Valdību drīkst un vajag kritizēt, ja tā slikti strādā, bet, ja sliktā darba dēļ tiek nicināta visa valsts, tad tas neko labu nesaražo. Vai Dievs mūs aicina uz nepārtrauktu kurnēšanu par “ļauno valdību”? Kristieši, protams, drīkst iet protesta demonstrācijās un pieprasīt politiķus rīkoties godprātīgi un atbilstoši likumam. Kristieši arī drīkst aicināt mainīt likumus, ja tie ir destruktīvi, bet runa ir par gaisotni, ko mēs radām. Kristus zemes dzīves laikā nedzinās pakaļ romiešiem ar plakātu rokās, arī viņa mācekļi to nedarīja. Jēzus teica, ka viņa valsts (valstība) nav no šīs zemes, tāpēc Viņš nerīkoja revolūciju pret romiešiem, bet meklēja un glāba pazudušos.

Varenie tiešām uzkundzējas, kā to norāda Jēzus: “Jūs zināt, ka valdnieki ir kungi pār tautām un lielie kungi tās apspiež. Bet pie jums tā nebūs būt; bet, kas no jums grib būt liels, tas lai ir jūsu sulainis.” (Mat. 20:25–26) Arī Jēkabs raksta: “Bet jūs esat nabagu likuši negodā. Vai bagātie pār jums neuzkundzējas? Vai viņi jūs nerauj tiesās?” (Jēk. 2:6) Neticīgā pasaule ir ļauna, grēcinieki rīkojas kā jau grēcinieki. Tomēr uz ko šādā situācijā aicina Jēzus? Vai Jēzus un Jēkabs saka, ka jārīko nemieri? Farizeju mācekļi un Hēroda cilvēki nāca pārbaudīt Jēzu ar mērķi apsūdzēt Viņu likumu nepildīšanā: ““Tāpēc saki mums: kā Tev šķiet, vai ir atļauts ķeizaram dot nodevas vai ne?” Un Jēzus, nomanīdams viņu ļaunprātību, sacīja: “Kam jūs Mani kārdināt, jūs liekuļi? Parādait Man nodevu naudu.” Un tie atnesa Viņam vienu denāriju. Un Viņš sacīja tiem: “Kā attēls šis un uzraksts?” Tie sacīja: “Ķeizara.” Tad Viņš tiem teica: “Tad dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder, un Dievam, kas Dievam pieder.”” (Mat. 22:17–21)

Jēzus nenāca atbrīvot jūdus no laicīgā Romas jūga, lai gan daļai sabiedrības bija cerības, ka Mesija to paveiks. Viņš nāca atbrīvot savu tautu no sātana jūga un nepievērsa tā laika politikai daudz uzmanības. Ja Jēzus domātu par teokrātiju, tad būtu padzinis romiešus ar vienu elpas pūtienu un nodibinājis jūdu supervalsti, kur atstātu Pēteri par kristīgo valdnieku jeb “prezidentu”. Jēzus rāda mums citu ceļu: “Bet, Jēzus manīdams, ka viņi taisās nākt, lai Viņu ar varu ņemtu un celtu par ķēniņu, viens pats atkal uzkāpa kalnā.” (Jņ. 6:15) Kristus, būdams miesā, uz zemes nebūvēja politisku valsti. Dieva valstība jeb valsts nav no šīs pasaules, tāpēc Viņš dibināja draudzi – svēto sapulci, kurai Tu vari pievienoties un kļūt par Kristus valsts pavalstnieku, lai kāda būtu tava laicīgā pilsonība.

Esmu dzirdējis, ka Jēzus templī izrādīja dusmas un izdzina naudas mijējus (Jņ. 2:14–16), tāpēc mums, kristiešiem, esot tāpat jārīkojas attiecībās ar valsts varu. Te vēlos atgādināt, ka Jēzus ar pātagu nevajāja Pilātu un citus romiešus, kuri valdīja Jeruzālemē. Un pat ne Hērodu, kas bija vietvaldis no israēliešu vidus. 1. gadsimta Templis ir Dieva nams, tātad mūsdienu draudzes attēls; draudzes pastāvēšanas mērķis nevar būt bizness, ar ko nodarbojās naudas mijēji. Jēzus par templi runāja kā par savu miesu, ko Viņš augšāmcels pēc trim dienām. Mēs, kas esam Kristū, esam Viņa miesa. Templī nedrīkstēja ieiet neapgraizītie cittautieši (Ap. d. 21:28), tātad Jēzus tur ar pātagu disciplinēja israēliešus. Šajā kontekstā var teikt, ka Jēzus templī nevajā neticīgos, bet gan tos, kuriem ir jābūt attiecībās ar Dievu. Šo piemēru nevar attiecināt uz mūsu attiecībām ar valsts laicīgo varu.

Kur aiziet tava enerģija? Vai cilvēku glābšanā un garīgā pamācīšanā, kalpošanā? Vai arī kurnēšanā, ka varasvīri (un sievas) ir tik slikti, tik slikti… Vai ir prātīgi gaidīt, ka neticīgie rīkosies kā ticīgie? Vai vēlaties piespiest cilvēkus ar varu ticēt un klausīt Dievam? Neredzu evaņģēlija tekstos, ka Jēzus būtu tā darījis. Tas, protams, nenozīmē, ka ticīgajiem nebūtu jāuzrunā politiķi un jāpieprasa mūsu vērtībām atbilstoša politika. Un arī paši kristieši var darboties politikā. Tiem ticīgajiem, kuri strādā atbildīgos amatos, darbs ir jādara kā Kungam. Baznīca ir nodalīta no valsts, bet ticīgie pilsoņi — ne no kā nav nodalīti. Kopumā var teikt: jo vairāk kristiešu būs parlamentā un valdībā, jo labāk Latvijai. Tomēr ticu, ka galvenajai kristiešu uzmanībai ir jābūt uz Kristu un kalpošanu Viņam dvēseļu glābšanā.

Pēdējā laikā publiskajā telpā un kristiešu komunikācijā reti dzirdu šos Pāvila vārdus: “Ikviens lai ir paklausīgs varām, kas valda. Jo nav valsts varas, kā vien no Dieva, un tās, kas ir, ir Dieva ieceltas. Tātad tas, kas pretojas valsts varai, saceļas pret Dieva iestādījumu. Bet tie, kas saceļas pret to, paši sev sagādā sodu. Jo valdītāji nav bīstami labam darbam, bet ļaunam. Tu negribi bīties valsts varas, labi, dari to, kas labs, tad tu saņemsi viņas uzslavu, jo tā ir Dieva kalpone tevis labā. Bet, ja tu dari ļaunu, tad bīsties; ne velti tā nes zobenu, jo tā ir Dieva kalpone, atriebēja un soda nesēja tam, kas dara ļaunu.” (Rom. 13:1–4) “Rīgas Kristus draudzē” bija pieņemts, ka jāseko šai Rakstu vietai un noteikti jāmaksā nodokļi: “Tāpēc maksājiet arī savas nodevas: viņi, kas uz to raugās, ir Dieva kalpi. Dodiet katram, kas viņam pienākas: nodevas, kam nākas nodevas, muitu, kam nākas muita, bijību, kam nākas bijība, cieņu, kam nākas cieņa.” (Rom. 13:6–7) Deviņdesmitajos gados tas nemaz nebija tik pašsaprotami. Kad ap 2001. gadu, strādājot vienā privātā uzņēmumā, pateicu firmas direktoram, ka vēlos maksāt visus nodokļus, viņa acis plaši iepletās. Paldies Dievam, viņš jautājumu sakārtoja atbilstoši likumam, bet ne visiem mūsu draudzes cilvēkiem tik labi paveicās, vienam otram bija jāiet prom no darba. Apustulis Pēteris norāda: “Pakļaujieties ikkatrai cilvēku starpā ieceltai kārtībai Tā Kunga dēļ, gan valdniekam, kas ir pār visiem, gan pārvaldniekiem kā tādiem, kas viņa sūtīti, lai sodītu ļaundarus, bet atalgotu tos, kas dara labu. Jo tāda ir Dieva griba, ka jūs, labu darot, apklusinātu neprātīgu cilvēku nezināšanu kā svabadi, nevis tādi, kam svabadība būtu kā ļaunuma apsegs, bet kā Dieva kalpi.” (1. Pēt. 2:13–16) Esmu dzirdējis, ka saka: tā jau ir pasaules sistēma, mēs neko nevaram tur darīt. Tiešām? Maksāt vai nemaksāt nodokļus – vai tā nav tava izvēle? Padomju un postpadomju domāšana nosaka – ja likums ir netaisns, tad tas ir jāapiet. Varbūt tomēr labāk pieprasīt tā izmainīšanu, lai tas vairs nebūtu netaisns?

Vai ir situācijas, kad kristieši var neklausīt varai? – Jā, protams! Lasām Bībelē: “Tad sardzes priekšnieks ar sargiem aizgāja un tos atveda, ne ar varu, jo tie bijās no ļaudīm, ka viņus nenomētā akmeņiem, un, tos atveduši, statīja sinedrija priekšā. Augstais priesteris tiem vaicāja: “Mēs esam jums stingri pavēlējuši nemācīt šinī Vārdā, un jūs ar savu mācību esat piepildījuši Jeruzālemi un gribat, lai šī cilvēka asinis nāk pār mums.” Bet Pēteris un apustuļi atbildēja: “Dievam vairāk jāklausa nekā cilvēkiem.”” (Ap. 5:26–29) Ja laicīgās vai kādas reliģiskas varas pārstāvji vai kāds cits aizliegs sludināt Kristu, tad es neklausīšu. Ja valdība teiks, ka jāgrēko, tad ignorēsim tādus aicinājumus, bet, ja ir jāievēro likumi, tad mums ir jābūt paraugam paklausībā, nevis buntavnieciskumā. Tas gan nenozīmē, ka neuzrādīsim šai pasaulei tās grēkus.

Brāļi un māsas, kristieši – kas jūs ir sakūdījis? Redzu un dzirdu, ka man pazīstami ticīgie izplata sazvērestības teorijas stāstus. Savos “Facebook” kontos izplata nevis vēstījumus par Kristu un evaņģēliju, bet izgāž dusmas uz valdību, “pasaules aizkulisēm”, “dziļo valsti”, līdzīgi kā Kremļa propagandisti un dezinformatori to dara. Covid-19 laikā slēdza baznīcas? Slēdza arī spēļu zāles, kas ir sātana iestādījumi. 2020. gada decembrī aizgāja līdz tam, ka daži ticīgie sāka saukt mūsu valsts varu par fašistisku režīmu. Iesaku lasīt politoloģijas grāmatas un noskaidrot, kas ir fašisms, tas noteikti nav attiecināms uz mūsdienu Latviju.

To sakot, nedomāju, ka mums Latvijas politikā un valsts pārvaldē viss būtu kārtībā. Protams, ir daudz problēmu, un ēnu ekonomika ir viena no tām. Daudzi kristieši ir gatavi iestāties par abortu aizliegšanu vai vismaz to būtisku ierobežošanu. Atbalstu šādu nostāju. Kreisi liberālās domas paudēji cenšas uzkundzēties pār visu tautu, pasludinot konservatīvu pārliecību par tumsonību. Satversmes tiesas lēmums par bērna tēva pabalsta piešķiršanu mātes draudzenei – lesbietei – ir pretrunā ar Dieva noteikto kārtību un pat ar pašu Satversmi un tās preambulu. Kristiešiem politikā ir jānostājas pret šādiem un citiem destruktīviem soļiem, kas veicina tautas pašiznīcināšanos. Tiek uzspiesta viena “patiesība” par homoseksuālām attiecībām kā “normu”. Bībelē lasām ko citu (Rom. 1:24–27; 1. Kor. 6:9–10), un mums kā valsts pilsoņiem ir tiesības paust savu viedokli un prasīt no valdības lēmumus, kurus uzskatām par Latvijas ilgtspējīgu attīstību veicinošiem. Tomēr dusmas, ātrsirdība, vārdiska (un jebkāda) agresija un nemieru īstenošana nav uzvedība, kas darītu godu kristiešiem.

Covid-19 apkarošanas pasākumi bija sāpīgi. Iespējams, ka ne visi valdības lēmumi bija labi. Tomēr mums nav jābūt tiem, kuri paši meklē konfliktu ar valsts varu, jo arī Jēzus tā nedarīja. Pāvils raksta Romas ticīgajiem: “Ja iespējams, no savas puses, turiet mieru ar visiem cilvēkiem.” (Rom. 12:18) Ja vara pati izlems vajāt kristiešus, tad tas būs cits jautājums, tad lūgsim Dievu, lai varam visu izturēt un neiet uz kompromisiem ar ļauno. Vēlies autoritārismu? Un ja vadonis nebūs pret kristiešiem labi noskaņots? Nav jāzūdās par rītdienu, bet jāslavē Dievs par reliģisko brīvību Latvijā, kas mums dod iespēju sludināt un dzīvot atbilstoši mūsu ticībai. Turklāt neredzu, ka Bībelē būtu rakstīts, ka pasaule kļūs labāka; tā tiks iznīcināta, mēs savukārt varam palīdzēt cilvēkiem iziet no tumsas un pārnākt gaismas pusē. Vai tas nav galvenais?

Fragments no Anda Kudora grāmatas Ir laiks!
Grāmatu var iegādāties kristīgās literatūras un dāvanu veikalā “Amnis” Lāčplēša ielā 37, Rīgā.

[1] Par interneta “troļļiem” sauc cilvēkus, kuri, slēpjoties aiz viltus profiliem, par samaksu raksta un izplata vēstījumus un komentārus internetā.

[2] A. Kudors, “Protesti ASV un Prigožina troļļi”, 06.07.2020., Latvijasdrosiba.lv, https://www.latvijasdrosiba.lv/post/protesti-asv-un-prigožina-troļļi

Mūsu lasītājiem un klausītājiem

Ar bankas pārskaitījumu. Rekvizīti:

Biedrība Peripatos
Reģistrācijas numurs 40008303830
Adrese: Strenči, Strenču nov., Pulkveža Brieža iela 7, LV-4730
Swedbank konta numurs: LV75HABA0551050297532

Ar PayPal vai kredītkarti:

Dievlīdzības atgūšana jeb dievišķošanās

“Vēl tik vienu dvēsele nezin,
Cik tā pati skaista, dziļa.”
Rainis

Jā, nezina!

Tāpēc jāpievēršas Austrumu Baznīcas patristiskajai antropoloģijai, kas ir izstrādājusi praktisku mācību pa to, kā cilvēks iegūst dievlīdzību teozes (grieķu val. θέωσις) jeb dievišķošanās procesā. Šo zinātni sauc par “ortodoksālo psihoterapiju”,[1] par “garīgu zinātni par excellence”.[2] To sauc arī par “universālu antropoloģisko stratēģiju”.[3]

Izpratne, ka cilvēka personībai ir jāmainās dzīves laikā, ir ļoti sena. Praksē šī ideja ir sistēmiski un detalizēti izstrādāta, par pamatu ņemot Svētos Rakstos. Sākot ar 4. gadsimtu, dievišķošanās kā ikviena kristieša dzīves galvenais uzdevums nostājās kristīgās Baznīcas dogmatikas, ētikas, garīgās prakses un mistikas jautājumu centrā.

Austrumu Pareizticībā cilvēka glābšana īstenojas no divām pusēm: caur izpirkšanu pie Krusta, kas ir Dieva darbs, un dievišķošanos, kas ir cilvēka dzīves galvenais uzdevums, sinerģiski sadarbojoties ar Dievu, ko Bībele apzīmē ar jēdzienu “tērpšanās Kristū”.

Cilvēki, kas nepazīst Austrumu Baznīcas patristisko tradīciju, vai arī teorētiķi, kas paši nav Austrumu Baznīcas praksē, bet spriež par to no malas, bieži izvirza argumentu: “Kur par to ir rakstīts Svētajos Rakstos?” Šis jautājums norāda, ka iebildēji nav uzklausījuši Rakstos vēstīto. Piemēram, Mozus ir nosaukts par “dievu” attieksmē pret faraonu jau pašā Rakstu sākumā (2.Moz. 4:16; 7:1): “Tad Tas Kungs sacīja uz Mozu: Redzi, Es tevi esmu licis faraonam par dievu.” Īpašs ir 82. psalma teksts, kas ir pamatteksts atziņai par dievišķošanos: “Es teicu: Jūs esat dievi un visi esat Visaugstākā dēli!”

Apustulis Pāvils bieži runā par to, ka cilvēki, “ko vada Dieva Gars, ir Dieva bērni” (Rom. 8:14), ka Dievs izredzētos ir “nolēmis darīt līdzīgus Sava Dēla tēlam” (Rom. 8:27).

Apustulis Jānis 1. vēstulē apraksta saikni starp cilvēka dievišķošanos un Dievu: “Mīļie, tagad mēs esam Dieva bērni un vēl nav atklājies, kas mēs būsim. Mēs zinām, ka tad, kad tas atklāsies, mēs būsim Viņam līdzīgi, jo mēs redzēsim Viņu, kāds Viņš ir.” 2. Pētera vēstule (1:4) dievišķošanos iznes priekšplānā kā dāvanu un apsolījumu no Dieva: “Jo Kungs ir dāvājis lielus un dārgus apsolījumus, lai mums ar tiem būtu daļa pie Dieva dabas.” Bizantijas tēvu atziņas balstās paša Kunga teiktajā: “Es esmu sacījis – jūs esat dievi… Ja Raksti tos nosauc par dieviem … bet Raksti nevar tikt atcelti” (Jņ. 10:34) vai arī – “Bet, cik Viņu uzņēma, tiem Viņš deva varu kļūt par Dieva bērniem, tiem, kas tic Viņa vārdam” (Jņ. 1:12).

Tāpat sv. apustuļa Pāvila eshatoloģiskos redzējumus caurvij doma par pareizticības sekām pēc augšāmcelšanās. Kad cilvēce tiks pārvērsta un atjaunota Kristū, tad Dievs būs viss un visā (Rom. 8:18-23, Ef. 1:10, 1.Kor. 15:28). Minētos un vēl daudzus citus Bībeles tekstus Austrumu Baznīcas tēvi ir skaidrojuši kā cilvēka dievlīdzības atgūšanas uzdevumu dievišķošanās procesā. Svētie Raksti dod stingru pamatu dievišķošanās idejas pozitīvai pieņemšanai.

Patristiskie autori dievišķošanās ideju atvedināja no tā, ka ikviens cilvēks ir radīts pēc Dieva tēla un līdzības (1.Moz. 1:26-27). Teksts 2. Pētera vēstulē 1:4 runā par to, ka Dievs “jums ir dāvinājis ļoti lielus un dārgus apsolījumus, lai jums ar tiem būtu daļa pie dievišķās dabas.” Tā ir dievišķošanās “formula”, kas dāvināta caur Kristu, ar Kristu un Kristū. Kristieši ir pieraduši bieži citēt tēzi “radīti pēc Dieva tēla un līdzības”. Tomēr apzināsimies, ka ar citēšanu nekas netiek panākts. Ir jāzina praksē īstenojamais, lai sasniegtu dievlīdzību. Šo saturu atklāja Austrumu Baznīcas tēvi.

Šajā rakstā pievērsīšos dievišķošanās praksei, kā to māca Austrumu Baznīcas garīgā tradīcija. Lasītājus lūdzu paturēt atmiņā, ka, pirms cilvēks iedziļinās dievišķošanās procesā, ir jāiemācās no galvas pamatnosacījums, uz kuru Baznīcas tēvi vienmēr norādīja: dievlīdzības atgūšana ir cilvēka dzīves galvenais uzdevums, tomēr dievišķošanās gaitā kristietis nevar kļūt Dievs ne pēc savas dabas, ne pēc svētības. Tas ir garīgās dzīves praktisko soļu paradokss. No otras puses, Austrumu Baznīca nepiekristu tam, ko šodien Latvijā māca populārie teologi: dievišķošanās prakses uzdevums nav morālētiskas izmaiņas cilvēkā un dievišķošanās nav psiholoģisks process. Šādu pieeju dievišķošanās gaitai Baznīcas tēvi skaidro kā kļūdu, norādot, ka Evaņģēlijs nav mācība par psiholoģiskām un morālētiskām izmaiņām cilvēkā. Dievišķošanās norit Baznīcā un Baznīcas septiņu Sakramentu rezultāts ir Dieva svētības enerģijas izpausme personībā. Morālētiskās pārmaiņas cilvēkā, iespējams, notiks pēc tam, un tās regulēs Dieva Svētais Gars, nevis cilvēka “labā apņemšanās”; tas būs Dieva darbības Noslēpums cilvēka dvēselē.

Uz vairākumu no mūsdienu kristiešiem būtu attiecināmi tie pārmetumi, kurus sava laika kristiešiem izteica Sv. Simeons Jaunais Teologs (949–1022): “Cilvēkiem trūkst apzinātas Dieva svētības izpausmju pieredzes; nav neradītās gaismas skatījuma pieredzes, nav sirdsšķīstības pieredzes, kas dod iespēju Dievredzei atklāties ikdienā, nav dievišķošanās soļu askētiskās pieredzes, kura ir nepieciešama ikvienam kristietim šīszemes dzīvē. Baznīcas cilvēki ir sekularizējušies, kristiešu vairākums kristietību uztver nevis caur pieredzi, bet teorētiski, caur sprediķiem, tādējādi pārvēršot Evaņģēliju par mācību, kas ir atrauta no dzīves ikdienišķajām reālijām. Tāpēc vārdi cilvēka dievišķošanās šodien skan paradoksāli pat pareizticīgajiem kristiešiem.”[4]

Es apzinos, ka jēdziens “dievišķošanās” mūsdienu kristiešiem Latvijā ir ļoti maz pazīstams. Biežāk lieto tradicionālo terminu “glābšana” – no grēka, no nāves, no elles. Glābšana ir antonīms jēdzienam “pazušana”. Austrumu kristietība to neuztver kā grēkā krišanas seku labošanu vai atbrīvošanos no velna varas, bet pirmkārt un galvenokārt kā dzīves garīgo uzdevumu un galveno uzdevumu.

Baznīcas tēvu ideju kopsavilkums attiecībā uz dievišķošanos kā nepieciešamu garīgu praksi

Sv. Simeonu Jauno Teologu Austrumu Baznīcā uzskata par “dievišķošanās pravieti”. Viņa domas šodien ir ļoti aktuālas. Tās var veidot rokasgrāmatu ikvienam cilvēkam, kurš vēlas būt kristietis nevis vārda pēc, bet lai saņemtu savu “daļu pie Dievišķās dabas” (2.Pēt. 1:4) un izbēgtu no posta, kas ir pasaulē. Galvenais, ko sniedz Sv. Simeons Jaunais Teologs, ir atziņu kopums par to, ka Dievlīdzības atgūšana nenotiek automātiski – tā ir Dieva svētības lielākā dāvana cilvēka dzīvē. Ja dievišķošanās būtu sinonīms psiholoģiskai labgribai un morālai pilnveidei, tad cilvēkiem nebūtu vajadzīga atdzimšana vispār – ne kristību Sakraments, ne citi Baznīcas Sakramenti, kuros spēcīgi darbojas Dieva Svētības Enerģija. Dievišķošanās īstenotājs ir Kungs Kristus un Svētā Gara darbība cilvēkā. Iemiesojies Kungs Svētības pārpilnajos Sakramentos savienojas ar Sev radniecīgajām dvēselēm Baznīcā. Sv. Makārijs Lielais (300–391) raksta, ka tikai šādā veidā cilvēks var pievienoties Svētā Gara Neradītajai Dievišķajai dzīvei. “Ar to Viņš mums ir dāvinājis ļoti lielus un dārgus apsolījumus, lai jums ar tiem būtu daļa pie dievišķas dabas, jums, kas esat izbēguši no tā posta, kas kārību dēļ ir pasaulē” (2.Pēt. 1:4). Dievišķotais cilvēks soli pa soli sāk atainot Kristu un lēnām ieaug pazemībā un mīlestībā, kļūstot par Dievišķās Gaismas spoguli, un tad ar Dievišķās svētības palīdzību viņš spēj nevis sludināt, bet izpildīt ap. Pāvila aicinājumu: “Savā starpā turiet tādu pat prātu, kāds ir arī Jēzū Kristū” (Filip. 2:5).”

Nepieciešams nosacījums Dieva Svētības saņemšanai šeit, zemes virsū, ir paša cilvēka vēlēšanās dievišķoties. 27. Dziesmā sv. Simeons Jaunais Teologs raksta: “Nesakiet, ka pavisam konkrēti nav iespējams saņemt Dieva Garu, nesakiet, ka bez askēzes un bez Viņa var izglābties, nesakiet, ka cilvēkā jau ir Dieva Gars, bet viņš pats to nejūt; pārstājiet apgalvot, ka Dievs cilvēkiem ir neredzams; pārstājiet apgalvot, ka cilvēki nespēj redzēt Dieva Neradīto Gaismu, ka tā visa ir pagātne. Pārstājiet apgalvot, ka šajos laikos cilvēki to vairs neredz! Tas nekad nav bijis neiespējams, draugi, – tas ir ļoti iespējams, bet tikai tiem, kas ir īsti kristieši un to grib.”[5]

56. Dziesmā varam lasīt, ka “tam, kas pacietīgi klauvē, Kungs atver Savu Valstību jau šeit, zemes virsū, jo ir to apsolījis tiem, kuri meklē. Tiem Viņš dod Savu Garu un Gara dāvanas… Ja tu domā, ka nevis šīs dzīves laikā, bet tikai pēc nāves cilvēki iegūs Debesu Valstību, tu izkropļo Glābēja un Dieva Svēto Vārdu. Ja tu neuztver stāstu par sinepju graudiņu Evaņģēlijā, par kuru Dievs ir teicis, ka to ir jāiesēj, tu paliksi bez jebkādas sēklas un augļiem… Šeit ir jāiededz dvēseles gaisma; šeit, zemes virsū, pirms atnāks tumsa un durvis tiks aizslēgtas.”[6]

Atziņa par to, ka mūžīgā dzīvība un piederība Kristus apsolījumiem iesākas zemes esībā, atbilst Evaņģēlijam. Kristus ir sacījis: “Kas tic Dēlam, tam ir mūžīgā dzīvība. Bet, kas Dēlam neklausa, tas dzīvības neredzēs, bet Dieva dusmība paliek uz viņa” (Jņ. 3:36). “Patiesi, patiesi Es jums saku: Kas Manus vārdus dzird un tic Tam, kas Mani ir sūtījis, tam ir mūžīgā dzīvība” (Jņ. 5:24); “Kas bauda Manu miesu un dzer Manas asinis, tam ir mūžīgā dzīvība un Es to uzcelšu pastarā dienā” (Jņ. 6:54).

Baznīcas tēvi ļoti skaidri ir norādījuši, ka jau šeit, zemes dzīvē, tiek atrisināts cilvēka mūžības liktenis. Vai nu askēzē balstīta dievišķošanās kā mūžīgās dzīvības garants, vai arī mūžīgā pazušana un atšķirtība no Dieva. Baznīcas tēvi, balstoties Svētajos Rakstos, nevienam nav solījuši labu likteni mūžībā. Piemēram, Sv. Makārijs Lielais uzsver, ka dievišķošanās nav jāsaprot kā ideāla vēlēšanās vai rīcība, kuras nezin kāpēc Dievs piepildīs pēc cilvēka nāves. Dievišķošanās iesākas šīs dzīves laikā kā Dievlīdzības atgūšanas uzdevums. “Dvēsele, kas nav sevī dzīvi noglabājusi Viņu [Kungu Kristu] tagad, kas nav atradusi mieru un prieku Viņā šīs zemes laikā, nevar cerēt uz Debesu mantojumu Dieva Valstībā, un pilnīgi noteikti tāda dvēsele neieies Debesu Pilsētā… Ja dvēsele zemes dzīvē nav ieguvusi Gara svētumus un nav kļuvusi piederīga Dievišķajai Dabai, tā ir nederīga Debesu Valstībai. Vienīgi tas labais, ko cilvēks ir ieguvis Kristū savai dvēselei šeit zemes virsū, būs viņa dzīvības garants mūžībā.”[7]

Sv. Jānis Kasiāns Romietis atgādina, ka “zemes dzīvē cilvēkam, kurš sevi uzskata par kristieti, ir jāiegūst garīgās pilnības augstākie augļi praktiski – taisnība, miers un prieks Svētajā Garā. Ja viņš šādu svētību iegūst jau šajā “laikmetā”, tad viņš ir ieguvis galvojumu iespējai savienoties ar Kungu Kristu mūžībā, bet tikai, ja viņš ir savienojies jau šeit, esot miesā.”[8] Sv. Gregorijs Teologs raksta, ka pēc Ādama grēkā krišanas zemes dzīves laiks ir dots, lai dievišķošanās gaitā cilvēks virzītos uz Dievu, sastapšanās ar Kuru pilnā mērā īstenosies “nākamajā gadsimtā” vai viņā saulē. Tad “cilvēks kļūs dievs, it kā pieņemts bērna vietā, tāds, kas sadarbībā ar Dievu būs piepildīts ar Augstāko Gaismu, kuras rītausmu viņš zināmā mērā ir piedzīvojis jau šeit, zemes virsū.”[9] Līdzīgas atziņas pauž sv. Damaskas Jānis un sv. Maksims Apliecinātājs.

Dievišķošanās idejas attīstījās Austrumu Baznīcas tēvu darbos, sākot ar 2. gadsimtu. Antiohijas Ignācijs Dievnesējs (apm. 108–135) bija pirmais, kurš kristiešus nosauca par “dievnesējiem” (Θεοφόρος); šis tituls drīz tika piedēvēts viņam pašam.

Terminoloģiski un saturiski dievišķošanos aprakstīja 2.–4. gadsimta Aleksandrijas tradīcijas teologi Aleksandrijas Klēments, Atanāsijs Lielais, Origens un citi. Aleksandrijas Klēments pirmais lietoja darbības vārdu ϑεοποιεῖν, kas nozīmē ‘darīt par dievu’, ‘dievišķot’. Klēments rakstīja, ka cilvēku dievišķo Vārds (Logoss, Kristus), tāpēc cilvēkam uz zemes ir jārūpējas par savu debesu nākotni, kurā visi kādreiz būsim “kā dievi”, jo tos, kas ir bijuši tuvu Dievam, tos, kuri ir tīri savās sirdīs, sagaida neredzamā Dieva skatījums un tie tiks saukti par dieviem.[10] Bieži, runājot par teozi, tiek citēts arī sv. Atanāsijs Lielais (m. 373): “Vārds tapa cilvēks, lai mēs dievišķotos.” Citā vietā: “Kristus kļuva cilvēks, lai Sevī mūs dievišķotu.”

Vispasaules koncilu laikā, t.i., līdz 8. gadsimtam, Baznīcas tēvi vienprātīgi apgalvoja, ka cilvēka dievišķošanās var notikt tāpēc, ka ir notikusi Dieva Vārda Iemiesošanās. Tālāk dievišķošanās ideju nesa Kapadokijas tēvi (4. gs.). Piemēram, sv. Gregorijs Teologs no Nazianzes (apm. 329– 390) ieliek sv. Bazileja Lielā (330–379) mutē šādu frāzi: “Es nevaru klanīties radībai, jo pats esmu Dieva radība, kurai ir dota pavēle būt dievam.” Šos vārdus viņš esot teicis Kapadokijas prefektam, kurš pieprasīja pakļauties imperatoram un atzīt ariāņu herēzi par Svēto Trejādību.

Šajā īsajā apskatā nedrīkst apiet sv. Gregoriju Palamu (ap 1296–1357 vai 1359), kurš, sekojot Aleksandrijas teologu skolai, precizēja, ka Dieva tēls neatrodas cilvēka miesā, bet viņa dabas augstākajā sadaļā – prātā (νοῦς). Viņš rakstīja: “Ja būtu vēl kas augstāks par prātu, tad Dieva tēls atrastos tur.” Sv. Gregorijs Palama uzsvēra, ka ir jāprot redzēt atšķirību starp prātu kā Dievišķās enerģijas nesēju no vienas puses un racionālo domāšanu no otras, ko nedrīkst vienādot ar prātu. “Prāts ir Dieva dāvana – līdzīgi tam, kā Dievs ir vienots Trejādībā, tāpat arī jābūt vienotiem prātam, Garam un saprātam.”

Sv. Gregorijs Palama uzsver, ka Dievlīdzība ir dinamisks stāvoklis, iespēja, kura ir dota cilvēkam kā dzīves uzdevums: “Dievlīdzības iegūšana ir cilvēka dzīves galvenais uzdevums. Šo uzdevumu Dievs nepieprasa no cilvēka, bet dod kā galveno pamatuzdevumu viņa brīvajai gribai. Jo, no vienas puses, ar brīvo gribu paklausot Dievlīdzības aicinājumam, cilvēks pilnveido sevī Dieva tēlu, attīsta prātu, tomēr cilvēkam ir iespēja ignorēt Dieva gribu, reducēt līdz nullei sava Radītāja gribu, lai gan tad viņa esība zaudē jebkādu jēgu.” Tieši tas notika ar Ādamu, kad viņš paklausīja velnam. Ādams atkrita no Dieva, zaudēja Dieva Svētības mirdzumu, kurā bija ietērpts, un sagrāva Dievlīdzību.” Citiem vārdiem sakot, grēks atrāva Ādamu no saskarsmes ar Dievu, tātad no garīgas dzīves. Ādams zaudēja dzīves spēku, “jo cilvēkā mītošais Dieva Gars ir spēka avots miesai. Dieva Gars nodrošina cilvēkam Dievlīdzību. Dievā pašā ir dzīvība, un tie, kas ir kopā ar Dievu, iegūst citu spēku – Dievlīdzības spēku”. “Cilvēka atkāpšanās no Dievlīdzības ir nāve,” viņš raksta.

Sv. Sīrijas Īzaks, kas dzīvoja pirms “dievišķošanās pravieša” Sv. Simeona Jaunā Teologa (613– apm. 700), ir izšķīris trīs posmus, kā cilvēkam dzīves laikā ir jāsavienojas ar Dievu: 1) caur grēknožēlu kā galveno instrumentu dievišķošanās procesā; 2) caur regulāru attīrīšanos, īstenojot t.s. Jēzus lūgšanu; 3) caur Dieva svētības atsevišķiem pilnības soļiem, t.i., cilvēka gribas izmaiņu, pakāpenisku atbrīvošanos no kaislībām un cenšanos saņemt pilnīgu mīlestību, kas arī ir Dieva Svētības pilnība. Sv. Sīrijas Īzaks uzsver, ka “bez regulāras grēknožēlas nekādu Dievlīdzību nevar atgūt. Grēknožēla ir dievišķošanās ceļa sākums jeb Dieva Svētības vārti, kas nav noteikts emocionāls brīdis cilvēka dvēselē – gluži otrādi, emocionālās izjūtas dievišķošanās procesā ir nepareizs dvēseles stāvoklis. Grēknožēla ir ar prātu izprasts, nepārejošs stāvoklis tiem, kas tiešām saprot sevi kā kristiešus un tiecas pēc saskarsmes ar Dievu. Grēknožēla ir nepieciešama visiem taisnotajiem un visiem grēciniekiem, kas cer iegūt dvēseles glābšanu. Cilvēka garīgajai pilnībai nav robežu. Paši pilnīgākie dievišķošanās procesā nonāk pie atziņas, ka patiesībā viņi ir nepilnības stāvoklī. Tāpēc grēknožēla ir viena no lielākajām Dieva Svētības dāvanām, kas līdz pašai nāvei nav aizstājama ne ar kādiem darbiem.”[11]

Dievišķošanās procesā cilvēki nedrīkst atkārtot Ādama grēku, proti, paši ar savu spēku mēģināt iekļūt garīgās pilnības stāvoklī. Tāpēc galvenais garīgās dzīves likums dievišķošanās procesā ir pakāpenība.

Pakāpenība kā garīgās dzīves likums

Pakāpenība kā garīgās dzīves princips ir universāla ikvienam kristietim, un tā notiek, paklausot Baznīcai. Cilvēka dzīve ir pakāpeniska virzīšanās pretī Dieva mīlestībai, un to vada pats Dievs, nevis tikai cilvēks. Dievam ir svarīgs ne tikai iznākums, bet pati cilvēka paklausība Dievam un dzīves kā ceļa uztvere. Ne velti, izdzenot Ādamu no Paradīzes, Dievs “nolika uz austrumiem no Ēdenes dārza ķerubus un abpus liesmojošu zobenu, lai sargātu ceļu uz dzīvības koku” (1.Moz. 3:24). Dievs ir paredzējis, ka cilvēkam pakāpeniski jāveic ceļš virzībā uz Dievu un šajā ceļā jāsaņem Dieva svētība katram solim: “Vīrs noraudzījās,… lai dabūtu zināt, vai Tas Kungs devis svētību viņa ceļam, vai nē” (1.Moz. 24:21). Ne velti Svētajos Rakstos jēdziens “ceļš” ir viens no visbiežāk lietotajiem apzīmējumiem cilvēka ticības dzīvei.

Viens no t.s. Kapadokijas tēviem sv. Nazianzes Gregorijs Teologs (apm. 329–390) raksta, ka paradīzē Dieva radītajam pirmajam cilvēkam arī bija pakāpeniski jātuvojas Dieva izpratnei, lai viņš pārvarētu radības ierobežojumus un iegūtu garīgu pilnību tādā veidā, kā Dievs to ir paredzējis.

Pirmais cilvēks bija radīts tīrs, gudrs, bet nepilnīgs, tāpēc viņam bija jānoiet ceļš līdz Gara pilnībai. Tomēr, kā raksta Gregorijs Teologs, Ādams gribēja pilnību tūlīt, ignorējot pakāpenības ceļu, viņš gribēja dievišķoties jeb kļūt kā Dievs bez sadraudzības ar Radītāju. Gribēja kļūt par savas esības valdnieku bez tā, Kurš viņam šo esību ir nodrošinājis.

Tā Ādams atkārtoja sātana grēku. Sātans, kuru Dievs bija radījis kā skaistāko eņģeli, izlēma, ka viņš būs līdzvērtīgs Dievam. Ādamam Labā un ļaunā atzīšanas koks Paradīzē šķita kā talismans – ja to iegūtu uzreiz, viņš kļūtu pašpietiekams. Tāpēc Ādama grēks nebija cilvēka vājums, bet sacelšanās pret Radītāju. Bībele vēsta, ka Ādama grēkā dalību ņēma “čūska” – Lucifers. Čūska ir bezspārnu eņģelis, kurš tika nomests vieliskā materiālisma un garīgās tumsas dzīlēs. Viņš izdabā zemei un atrodas zem kājām visai pārējai Dieva radībai.

Kritušais eņģelis uzsāka sarunu ar Ievu un meloja pašā iedarbīgākajā veidā, runādams puspatiesību. Viņš gribēja, lai cilvēks Dievu uztver kā bargu būtni, kura negrib cilvēka pilnību – dievišķošanos. Savukārt Ievas grēks bija tajā, ka viņa uzsāka ziņkāres motivētu sarunu ar tumsas garu. Tā Ādams, vienīgi sava saprāta vadīts, sacēlās pret Dievu.

Aleksandrijas Filons (20 pr. Kr.–apm. 50) šo notikumu skaidro antropoloģiski: Ieva ir cilvēka emocijas, Ādams – cilvēka saprāts. Jūtas cilvēkā allaž kārdina saprātu. Tāpēc notiek “Ādama krišana, atkāpšanās no Dieva – emocijas, iedomas un kaislības cilvēku iedzen izmisumā, bet atkāpšanās – pašpietiekamības lāstā.”[12]

Pēc tam, kad Ādams bija atkāpies no Dieva, viņš un Ieva uzzināja, ka ir kaili. Ko tas nozīmē? Izcilais ekseģēts sv. Jānis Zeltamute (apm. 347–407) skaidro, ka iepriekš cilvēki nebija kaili mūsdienu izpratnē. Viņi bija ietērpti nevis vieliskā tērpā, bet Dieva Svētības enerģijās. Viņi mirdzēja gaismas staros, kas bija iespējami skaistākais cilvēka tērps. Pēc analoģijas – par sauli nevar teikt, ka saule ir kaila, jo tā ir ietērpta staru nimbā. Tāpat arī pirmajos cilvēkos bija Dieva Gara Svētība, kas viņus ietērpa iekšēji un ārēji. Viņu ķermeņi mirdzēja līdzīgi saulei. Pēc grēkā krišanas šī gaisma nodzisa, Ādams ieraudzīja pats savu un Ievas kailumu. Šajā brīdī viņu dvēseles tika sakropļotas.

Cilvēka būtne kopībā ar Dievu ir trejāda: gars, dvēsele, miesa. Dvēsele atšķiras no miesas substanciāli pēc dabas, bet no Gara tā atšķiras funkcionāli, pēc darbības. Ar Gara spēku ir jāsaprot Logoss – iekšējais Vārds, iekšējais saprāts. Gara vienotība ir saskarsmē ar Dievu. Pēc grēkā krišanas notika dvēseles sašķelšanās: Gars atdalījās no dvēseles spēkiem, bet tie savukārt no miesas. Vispirms Ādamā nodzisa nepieciešamība būt kopā ar Dievu, nodzisa mīlestība uz Dievu. Dievu cilvēks sāka uztvert kā ārēju, niknu, nosodošu, nepielūdzamu spēku materiālās pasaules jēdzienos. Tāpēc Ādams no Dieva paslēpās. Paslēpās tāpēc, ka viņa saprāts aptumšojās. Agrāk Ādamam piemita ne vien saprāts, bet arī apgaismots prāts: viss kosmoss bija viņam kā atvērta grāmata, kuru viņš lasīja un “sauca vārdā”. Dievs aicināja Ādamu nožēlot grēku, bet tā vietā gan viņš, gan Ieva novēla vainu uz kritušo eņģeli – čūsku un galu galā uz pašu Dievu. Dievs izraidīja Ādamu no paradīzes.

Līdz grēkā krišanai Paradīze bija Ādamā, un Ādams bija Paradīzē. Paradīze Ādamā bija Dievišķās Svētības tuvums, viņa dvēseles kopība ar Dieva Svēto Garu. Diemžēl Ādams pazaudēja šo iekšējo Paradīzi, jo īstenoja to, no kā Dievs bija brīdinājis: “…bet no laba un ļauna atzīšanas koka tev nebūs ēst, jo tanī dienā, kad tu ēdīsi no tā, tu mirdams mirsi” (1.Moz. 2:17).

Cilvēka fiziskā nāve ir dvēseles nošķiršanās no miesas, bet garīgā cilvēka nāve ir dvēseles nošķiršanās no Dieva. Tā ir cilvēka pašpietiekamības ilūzija un bezdievības loģiskais pamats. Tāpēc dienā, kad Ādams atkāpās no Dieva, viņš garīgi nomira. Viņš dzīvoja, ietērpts dzīvnieku ādās, bet garīgā ziņā viņš bija līķis, trūdoša, “mirstin mirstoša” būtne.

Kāpēc Dievs izraidīja Ādamu no paradīzes? Sv. Jānis Zeltamute raksta, ka tas nebija Dieva sods vai cēloņsakarīgs rezultāts. Ādama izraidīšana bija Dieva mīlestības izpausme – Ādams bija pazaudējis Dieva klātbūtnes iekšējo Paradīzi. Pati Paradīze bija kļuvusi par moku vietu, kas atgādināja par to, ko viņš zaudējis, pārkāpjot pakāpenības principu savā garīgajā augšupvirzībā. Dievs paņēma dzīvnieku ādas un darināja cilvēkam apģērbu. Sv. Nisas Gregorijs šeit saskata to, ka cilvēka dvēsele bija kļuvusi rupja, miesa daudz blīvāka un vieliskāka. Pēc tam, kad Ādams pārdzīvoja sava dēla nāvi (pirmā cilvēka pirmais dēls nogalināja savu brāli) un redzēja, ka atkāpšanās no Dieva rada nāvi, viņš apzinājās, ka mistiskā nozīmē viņš ir iegrūdis visu cilvēci ciešanās un nāvē.

Ādams sāka savu grēknožēlas ceļu, par ko Sv. Jānis Zeltamute raksta: “Grēknožēlai ir jākļūst par ikviena cilvēka dzīves galveno darbu, jo tā ir vienīgais ceļš, kas aizved kritušo cilvēku atpakaļ pie Radītāja. Ja līdz grēkā krišanai cilvēka garīgās dzīves centrs bija mīlestība uz Dievu, tad tagad cilvēks ir atstājis šo centru. Tas ir zudis. Tagad cilvēkiem ir cits garīgās dzīves centrs – grēknožēla. Bez grēknožēlas cilvēka dvēsele kļūst nekrietna. Mūsu dvēsele bez grēknožēlas ir pārņemta no iedomām, kaislībām un egoisma grēkiem, un tā ir garīgi mirusi dvēsele. Vienīgais cilvēka dvēseles ceļš atpakaļ pie Dieva ir grēksūdzes asaras. Grēknožēla – tā ir emocionāla sevis izzināšana un personības garīgā spēka liecība ar mērķi atgūt sevi caur dievišķošanos.”[13]

Sakramentu nozīme dievišķošanās procesā

Kristus visai cilvēcei ir nodrošinājis Savā svētajā Pareizticīgajā Baznīcā augstākās garīgās pilnības iespējas. Tās ir garantētas, jo Dieva Dēls pieņēma Cilvēka Dēla dabu. Viņš ir izcietis visu, ko jāizcieš grēciniekam, lai gan Pats nebija grēcinieks, proti, bija Dievs pēc būtības. Jēzū Kristū un Viņa Svētās Baznīcas Sakramentos arī cilvēka duālais raksturs var kļūt vienots. Kristū ir iespējama arī visas cilvēces vienotība (Jņ. 17. nod.). Cilvēka dzīves uzdevums ir dzīves laikā atgūt Tēlu, kas ir Kristus līdzība. Tāpēc kristieša dzīves uzdevums ir ticības varoņdarbs.

Šī iemesla dēļ Baznīcas tēvi raksta, ka bez dievišķošanās prakses nav kristieša. Askēzes prakse (grēknožēla, grēksūdze, Jēzus lūgšana, gavēnis, Svēto Rakstu pazīšana) ved pie dvēseles izpausmēm, kuras pašā cilvēkā nav, bet Dievs, redzot viņa askēzi, pārvērš dzīvi Dieva atspoguļojumā, Dievlīdzībā. Mainās cilvēka griba, jo tā ir ieguvusi personību pārveidojošu Svētību. Sinerģija jeb savstarpība attiecībās starp Dievu un cilvēku neizraisa cilvēka personības atcelšanu, gluži otrādi, Baznīcas Sakramenti jeb Svētnoslēpumi rada harmoniskas saskarsmes brīnumu ar Dievu, kas cilvēka dabu pakāpeniski papildina ar Dievišķām Enerģijām.

Vispārzināma ir analoģija ir metālu, kuru iemet ugunī. Bizantijas Baznīcas tēvi tādā veidā skaidro teozi: metāls iegūst visas uguns īpašības – gaismu, karstumu, plastiskumu, bet metāls neizzūd, tas ugunī paliek metāls. Vai arī, ja lietojam apustuļa Pāvila analoģiju, – ikviens cilvēks, kurā mājo Kristus, sevī ietver Kristus godību.

Vēlos noslēgt šo izklāstu ar sv. Jāņa Zeltamutes atziņu: “Kur ir galva, tur ir ķermenis, bet tas nenozīmē, ka galva drīkst būt nošķirta no miesas. Baznīca ir Kristus Miesa, tās Galva ir Kristus. Un kristieša uzdevums ir iegūt Dievišķu prātu un Dievā svētītu dvēseli. Nekas no tā, ko Dievs ir radījis pasaulē, neietver sevī Dieva Svētību, jo tā ir vienīgi Dievā. Arī cilvēkā pašā nav Svētības. Piedalīšanās Dievišķajā dabā paceļ mūs augstāk par mums pašiem, paceļ mūs augstāk par Ādamu.”[14]

Teoze pierāda, ka ikviens cilvēks principā ir elitāra būtne šī vārda vislabākajā nozīmē. Ja viņš ir cilvēks, viņš ir pats sev visaugstākā elite – viņa uzdevums ir kļūt par dievu. Tāpēc cilvēka noslēpuma atslēga ir viņa metaproblēma. Meta – tas nozīmē “pāri esošais” jeb cilvēka virsuzdevums ontoloģiskā nozīmē. Un es tam piekrītu.

Literatūra

Baznīcas tēvu sacerējumi un darbi par viņiem:
Athanasius of Alexandria, On the Incarnation.
http://www.onthewing.org/user/Athanasius%20-%20On%20the%20Incarnation.pdf
Gregory of Nazianzus: Images and Reflections. J. Børtnes, ed., 2006.
Clement of Alexandria, The Stromata, in Ante-Nicene Fathers,A. Roberts, J. Donaldson, eds. Vol. 2. Hendrickson Publ., 1995.
S. Brock, The Wisdom ofSaint Isaac the Syrian. SLG Press, 1997.
Ascetical Homilies ofSt Isaac the Syrian. Homily 71. Holy Transfiguration Monastery, 2011.
Church Fathers on the Soul and the Resurrection (St. Gregory of Nyssa). – In: Nicene and Post-Nicene Fathers, 2nd Series, Vol. 5. 1893.
Saint Gregory Palamas, The Homilies. Mount Thabor Publishing. 2009.
G.I. Mantzaridis, The Deification of Man. St. Gregory Palamas and the Orthodox Tradition. St Vladimir’s Seminary Press, 1997.
St. John of Damascus, Elementary Introduction into Dogmas.
Makārijs Lielais, Garīgas sarunas. Jūrmala: Latvijas Kristīgā akadēmija, 2015. 45. saruna.
The Writings of Philo of Alexandria. ‎CreateSpace Independent Publ., 2017.
Творения святого отца нашего Иоанна Златоуста.Беседы на книгу Бытия. Беседы на книгу Бытия, Свято-Успенская Почаевская Лавра, 2005, т. 4.
Преподобного отца нашего Иоанна Кассиана Римлянина Собеседования Египетских отцов. Москва: Правило Веры, 2008.
Иларион (Алфеев), игум. Преподобный Симеон Новый Богослов и Православное предание. СПб.: Алетейя, 2001.
Василий (Кривошеин), архиеп. Преподобный Симеон Новый Богослов. – https://azbyka.ru/otechnik/Vasilij_Krivoshein/prepodobnyj-simeon-novyj-bogoslov/
Преподобный Симеон Новый Богослов. Творения. Москва: свято-Трoицкая Лавра, 1993, т. 2. Слово 80.

Citi autori:
M. Buber, Das Problem des Menschen, 1948.
M. Scheler, On the Eternal in Man. London, S.C.M. Press, 1960.
Vlachos Hierotheos, Orthodox Psychotherapy. Pelagia Monastery, 2008.
Софроний Сахаров, архим., Подвиг богопознания. Письма с Афона. Москва, Свято-Троцкая Лавра, 2001.
Н. Бердяев, О назначении человека (Опыт парадоксальной этики), 1931.
С. Хоружий, Исихазм: Аннотированная библиография. ред. Москва: РПЦ, 2004.
М.К. Мамардашвили, О добре и зле. – B кн.: Мой опыт не типичен. Спб., 2000.

[1] Vlachos Hierotheos, Orthodox Psychotherapy. Pelagia Monastery, 2008, p. 15.

[2] Софроний Сахаров, архим., Подвиг богопознания. Письма с Афона. Москва, Свято-Троцкая Лавра, 2001, cтр. 4.

[3] С. Хоружий, Исихазм: Аннотированная библиография. ред. Москва: РПЦ, 2004, cтр. 47.

[4] G.I. Mantzaridis, The Deification of Man. St. Gregory Palamas and the Orthodox Tradition. St Vladimir’s Seminary Press, 1997, p. 129.

[5] Василий (Кривошеин), архиеп., Преподобный Симеон Новый Богослов, cтр. 29. https://azbyka.ru/otechnik/Vasilij_Krivoshein/prepodobnyj-simeon-novyj-bogoslov/

[6] Преподобный Симеон Новый Богослов, Творения. Москва: свято-Трoицкая Лавра, 1993, т. 2. Слово 80.

[7] Makārijs Lielais, Garīgas sarunas. Jūrmala: Latvijas Kristīgā akadēmija, 2015, 45. saruna.

[8]Преподобного отца нашего Иоанна Кассиана Римлянина Собеседования Египетских отцов. Москва: Правило Веры, 2008, cтр. 394.

[9] Иларион (Алфеев), игум., Преподобный Симеон Новый Богослов и Православное предание. СПб.: Алетейя, 2001, cтр. 421.

[10] Clement of Alexandria, The Stromata, in: Ante-Nicene Fathers, A. Roberts, J. Donaldson, eds., vol. 2, Hendrickson Publications, 1995.

[11]Ascetical Homilies ofSt Isaac the Syrian, Homily 71, Holy Transfiguration Monastery, 2011.

[12]The Writings of Philo of Alexandria. ‎CreateSpace Independent Publ., 2017, p. 76.

[13] Творения святого отца нашего Иоанна Златоуста, Беседы на книгу Бытия, Свято-Успенская Почаевская Лавра, 2005, т. 4., cтр. 114.

[14] Творения святого отца нашего Иоанна Златоуста, Беседы на книгу Бытия. Беседы на книгу Бытия, Свято-Успенская Почаевская Лавра, 2005.

Vakarā

Vasaras vakarā ir labi pasēdēt lapenītē un atcerēties sen aizgājušas lietas. Jocīga lieta tas laiks. Labi atceros cilvēkus, kuri jau pusgadsimtu un vairāk guļ mūsu zemes smiltīs un mālos. Pirms kāda laika, kad vajadzēja glabāt manu vecāku paaudzi, kapi bija vienkārši apnikuši. Te viens, te otrs, te viens, te otrs. Māte kaut kā negaidīti smagi aizgāja. Pēc pārējiem īpaši neraudāju, lai nu viņi man piedod. Katru reizi pēc bērēm cītīgi mazgāju rokas, gāju dušā – fū, noskalot visu to kapu draņķi! Tagad nu visi ir tur. Reizēm tā paskatos uz māsu… Paskatos spogulī… Un kapsēta arī vairs neliekas tik nejauka. Būs jāaizbrauc uz Trizelnieku kapiem. Jāpaskatās sev vieta. Pilnīgā nopietnībā. Sieva gan solās mani sadedzināt, bet lai tikai pamēģina, “vecā zmeja”! Vēl nav zināms, kurš pirmais atstieps kājas. Tas gan pa jokam. Vismaz es tā domāju.

Pirms nieka piecpadsmit gadiem biju pēdējo reizi aizbraucis uz dzimto māju pie Lisiņas. Ceļa tur sen vairs nav, bija jāiet pa labi pazīstamām meža takām no Ozolāju puses. Māja tika atstāta 1980. gadu sākumā. Tagad tur šalko mežs. Alkšņi divu roku resnumā. Ja nezinātu, neatrastu pat pamatus. Joka pēc pastaigāju gar šķūņa vietu un negaidīti uzdūros savai bērnības rotaļlietai – divām gumijas vāverēm, kas šūpojas uz apaļas sliedītes viena otrai pretī. Tā bija viena no pašām pirmajām manām rotaļlietām. Kas ir palicis no mana tēva, kurš šeit bija mežsargs? Kaut kur ap 1990. gadu es vēl atradu vienu viņa zīmēto kvartāla plāksnīti. Nu jau pusgadsimtu viņa nav. Jocīgs vārds – nav! Nekādi nevaru pierast.

Es vēl atceros laikus, kad mašīna uz lauku ceļa bija liels retums. Kad pa mājām braukāja vecs ebrejs lupatnieks. Mana mamma viņam patika. Viņš nebeidza vien rādīt savas lupatiņas un ilgi apsprieda katru mātes piedāvāto lietu, līdz iznāca tēvs un piesolīja piedot viņa zirgam sākuma paātrinājumu, ja viņš tūlīt nepazudīs. Zirgs viņam bija vecs un nožēlojams, tāpat kā pats braucējs, un es ļoti baidījos, ka tēvs var tiešām viņiem nodarīt ko ļaunu. Bet tik traki nebija un visi vienmēr šķīrās ar godu.

Elektrības nebija, dedzinājām petrolejas lampas. Ja nebija petrolejas, dedzinājām sveces. Māte gan stingri noliedza dedzināt tādas garas, dzeltenas vaska sveces. Teica, ka tās ir bēru sveces, bet līdz šodienai nezinu viņu īsto nozīmi. Protams, šīs sveces neaiztikām, jo vecāku vārds bija nozīmīgs. Mans pienākums bija izslaucīt lampas piekvēpušo stiklu, jo tikai mana mazā roķele tur brīvi gāja iekšā.

Gadījās pat tā, ka māte mazgāja veļu upē. Uz liela rievota dēļa, kuru diez vai kāds tagad pazīst. Pie tam dauzīja veļu ar īpašu koka vālīti. Plakanu, ar koka rokturi. Kā anekdoti atceros rakstu nopietnā arheoloģijas žurnālā, kur šādu vālīti īru jaunie arheologi bija atraduši purvā. Dominējošā hipotēze bija tāda, ka tas ir īpašs tuvcīņas ierocis. Plakans, lai apdullinātu. Gribēju uzrakstīt, bet atmetu ar roku. Lai pastaigā pa etnogrāfiskajiem muzejiem. Mani vienreiz aizveda uz tādu Roņu salā. Sāka rādīt, stāstīt, atteicu, ka paskaidrojumus man nevajag, jo jūtos kā mājās. Žēl, ka nav krējuma, sakultu sviestu.

Atceros pirmās lidmašīnas, kuras redzēju gaisā. Pašu pirmo redzēju 4 gadu vecumā. Sudrabots cigārs izlidoja no mākoņiem nelielā augstumā un zibens ātrumā pazuda. Varēja skaidri redzēt pilota kabīni. Visdrīzāk tas bija MIG-19, jo 15-tie tā kā jau gāja ārā no apgrozības. Pēc tam nolija skaists sudraba lentu lietus. Vai gan jāsaka, ka salasījām, cik varējām? Pēdējo reizi redzēju MIG-19 70. gadu beigās, kad viens pārdrošs iznīcinātājs manu acu priekšā mežonīgā ātrumā izlidoja pa Mēmeles ieleju. Tas noteikti bija ļoti pieredzējis lidotājs, jo tādu slalomu pat iedomāties grūti. Bet bija. Lidmašīnas toreiz lidoja daudz vairāk kā tagad. Gandrīz katru dienu skanēja to pērkona dārdi, pārsniedzot skaņas ātrumu, pa visiem krūmiem mētājās sudrabotās lentas un visa debess bija sašvīkāta baltajās trasēs.

Atceros Gagarina lidojumu. Visi toreiz bija slimi ar kosmosu un domāja, ka jau pēc dažiem gadiem cilvēks dzīvos uz Mēness. Varēja, ja kas, bet redzi – negribēja. Atceroties Karību krīzi, uzreiz nāk prātā tēvs, kurš, pieplacis pie radioaparāta “Rodina”, mēģināja saklausīt vēl pēdējos izlādējušās baterijas pīkstienus. Kad jau nopirka jaunas baterijas, tad gan pa visu māju lepni skanēja: ”Šeit ir Amerikas balss no Vašingtonas. Raidām latviešu valodā ik dienas tik un tik megaciklu frekvencē ”. Tā arī teica – “megaciklu frekvencē”. Tēvs ar tādu cerību uztvēra katru mājienu uz karu, ka bija pat žēl viņu sarūgtināt. Viņš dikti ienīda padomju iekārtu, un tas naids kaut kā pārceļoja arī uz mani. Naids un kara gaidīšana. Jo likās pats par sevi saprotams, ka tikai karš var kaut ko mainīt. Padomju Savienība šķita tik varena un nesatricināma. Kāda tā šajos gados arī bija.

Māsa gan bija padomju režīma aizstāve. Ko tagad, protams, kategoriski noliedz. Bet es domāju, ka drīzāk tas bija tikai tamdēļ, ka viņa ienīda tēvu. Ne mazāk stipri, kā viņš ienīda padomju iekārtu. Nezinu, no kā tas naids cēlās, bet katru trešo dienu tas parādījās dažādās sadursmēs, kur man nu bija jābūt pa vidu. “Sirds pildījās pateicībā” abām konfliktā iesaistītajām pusēm. Māsa bija ļoti vīrišķīga un nepadevās tēvam – ni! Kaut gan pašai bija knapi pāri desmit gadiem. Atceros, viņa man bieži teica: ”Nebaidies, brāļuk! Sāp tikai pirmais sitiens. Un nelietim jāpasaka sejā, ka viņš ir nelietis!” Man gan reizēm likās, ka viņa vienkārši negrib ravēt bietes. Tēvs savukārt bija diezgan varmācīgs un visus konfliktus centās atrisināt ar krietnas pļaukas, bet reizēm arī ar dūres palīdzību. Viņš nebija gājis Montesori kursos, un viņam bija savas domas par bērnu audzināšanu. Viņš nebija slikts cilvēks. Mēs vienmēr viņu ļoti cienījām kā vīrieti, un pat māsa nekad nenoliedza, ka viņš nav pēdējais starp vīriešiem mūsu apkārtnē.

Es būtu viņu ļoti mīlējis, ja vien nebūtu tās nevajadzīgās nežēlības. Es nebiju dumjš un visu jau sapratu tāpat – kur es biju kļūdījies un ko izdarījis nepareizi. Visumā es biju prātīgs un paklausīgs zēns. Bet, saņemot no pieauguša vīrieša sitienu pa seju, kaut kas iekšā salūzt. Uz neatgriešanos. Es nepārmetu viņam neko. Viņš pats tā tika audzināts. Un domāju, ka pat vēl ne tā. Viņš pats zaudēja visvairāk. Un tad, kad bija tuvu kapa mala, kad ar asarām acīs gribējās sadzirdēt dēla līdzjūtību un mīlestību, man nebija, ko teikt. Negribas kļūt pliekanam, bet, kā dzied vienā populārā dziesmiņā: “Tev sirds bij’ lauzta agrā jaunībā…”

Mēs ātri nobriedām un kļuvām pieauguši. Es jau piecos gados izvedu ārā lopus, bet desmit gados varēju sajūgt zirgu, aizbraukt uz ciema veikalu pēc maizes, visu nokārtot un nolikt maizi uz galda. Reizēm atvedu arī “Moskovskaja”. Tēvs tad uzrakstīja zīmīti: “Lūdzu pārdot manam dēlam vienu pudeli degvīna”. Un pārdeva. Parasti jau iedeva arī konfektēm.

Kāds vēl futbolu spēlē? Tukši laukumi. Kāds lasa vēl kaut ko ārpus ekrāna? Kamdēļ? Jau mūsu paaudze bija visumā mīkstāka pret gadsimta sākuma paaudzi. Tagad vispār. Kas no viņiem izaugs? Vai būs kādreiz zemes saimnieki? Nē! Saimnieki nebūs gan. Pirmkārt, viss jau sen pārdots, ko vien var pārdot. Jau šodien nav te vairāk nekādu saimnieku, bet rīt tas viss jau piederēs citiem. Varēs iet seglot kumeļus un sildīt gultas. Kā jau tas gadsimtiem pierasts.

Mans tēvs nāca no izteikti nabadzīgas vides. Dzirdēju daudz stāstu par dziļo nabadzību un nemitīgo dzeršanu. Pārsvarā šie stāsti nāca no mātes puses un var būt nedaudz neobjektīvi. Tomēr tas nedaudzais, ko redzēju pats, drīzāk to apstiprināja. Dzeršana ir Latgales lāsts. Visu jaunību bija jābraukā uz dažādiem radu pasākumiem un kā pirmo pasniedza “glozi ols”. Reti alus bija kaut cik kvalitatīvi taisīts, pārsvarā tā bija draņķīga dzeltena maizes brāga. Kaut cik iespiedu sevī, lai neapvainotu saimniekus, bet ar to jau nebeidzās. Klausoties dzērāju glupajās valodās, ik pa brīdim bija jāatvairās no kārtējā uzmācīgā brāgas piedāvātāja: “Es dzeru, kāpēc tu nedzer?” Tēvs agri palika bez mātes, un kalpa zēna dzīve nebija viegla. Pēc četrām pamatskolas klasēm skola bija beigusies. Sākās smagi lauku darbi. Pēc tam armijā tēvs gan izcēlās. To apliecināja arī citi radi. Bija dižkareivis Latvijas armijā, stāvēja sardzē pie Brīvības pieminekļa.

1941. gada 14. jūnijā viņš atradās Litenē 24. korpusa sastāvā kā sakarnieks. Pēc tēva stāsta, šajā dienā viņu izsauca uz štābu un jautāja, vai viņš grib pēc demobilizācijas iet Sarkanajā armijā kā brīvprātīgais. Tēvs atteicies. Tad viņam iedevuši kara biļeti ar demobilizācijas ierakstu un teikuši, lai bēg tūlīt, ātri un tālu. Tēvs praktiski no štāba sliekšņa arī iemucis mežā. Tur viņš sagaidīja vācu iebrukumu, taču, man par laimi, armijā iet negribēja. Iestājās darbā uz dzelzceļa, un uz tiem mobilizācija neattiecās. Pēc kara izgāja filtrācijas nometni un strādāja par mežsargu. Strādāja labi, kaut gan vienmēr viņam līdzi nāca tā purva smaka, ar kuru viņš bija piesūcies jau no bērnības.

Ģimenē nebija īstas mīlestības un saskaņas, tāpēc bieži notika tas viss, ko katrs tāpat var labi iedomāties un ko es šeit negribu aprakstīt. Tas gan nenotika katru dienu, bet tāpat pietiekami bieži, lai labi paliktu atmiņā. Iedzēris tēvs bija mīlīgs un nevienu necentās aiztikt. Daudzreiz dusmojos uz māti, ka viņa pirmā ceļ konfliktu, bet mātei pret tēvu bija citi pienākumi un laikam tos nebija tik viegli izpildīt. Bet rītā viņš vienmēr cēlās, gāja uz darbu, kas bija ļoti smags, un vienmēr mājās visi vīriešu darbi bija apdarīti. Tāpēc neņemos viņam neko pārmest.

Māte nāk no stipras zemnieku saimniecības Viļānu pusē. Vectēvs no mātes puses bija brašs vīrs. Par piedalīšanos Pirmajā pasaules karā nezinu, drīzāk, ka jā, bet Neatkarības karā viņš piedalījās droši. Pēc tam paņēma uz parāda zemes gabalu 23 hektārus. Zeme bija mālaina, ne visai auglīga. Audzēja linus, bet cik gan var saņemt no kādiem piecpadsmit hektāriem linu? Parāds bija jāmaksā, tāpēc nebrīnījos, dzirdot māti stāstām par leģendāru taupību un smago darbu. Kas tad cits tur varēja būt? Nabadzība un nežēlīgs darbs no rīta līdz vakaram. Tomēr dzeršanas tur nebija, tāpēc visu izdevās noturēt cilvēcīgos rāmjos.

Mātei bija viegla galva, viņa pabeidza tehnikumu un strādāja par sākumskolas skolotāju. Nezinu, kāpēc viņa neturpināja šo darbu. Tajos laikos gan itin labi varēja “izlidot” par vienu neuzmanīgu vārdu. Varbūt arī tādēļ, ka mātes māsas ģimene bija sarakstos uz Sibīriju. Pēc tam viņa pabeidza grāmatvežu kursus un visu mūžu nostrādāja par grāmatvedi. Gan dažādās mežniecībās, gan slimnīcā. Māte bija klusa, cītīga, taupīga un ļoti mīļa. Diemžēl bērnībā sagadījās tā, ka darba apstākļu un dažādu konfliktu dēļ ģimene bieži bija šķirta. Bija nemitīgas runas par šķiršanos – kurš paliks ar māti, kurš ar tēvu. Es jau gribēju ar māti, bet kā tu to tēvam pateiksi? Kaut kur man vajadzēja rast pieķeršanos, un es pieķēros vecākajai māsai, kura man bija puspasaule un augstākā tiesa. Saprotams, ka, gadiem ejot, pieķeršanās mazinājās, tomēr, arī tagad tiekoties, pats ar izbrīnu vēroju, kā gribas izklāstīt viņai visu savu dvēseli. Kura gan sen nevienu vairs neinteresē.

Māte bija ļoti dievticīga un mēģināja arī manī ieaudzināt reliģisku attieksmi pret pasauli. Jāsaka, ka viņai tas izdevās, par ko esmu viņai pateicību parādā. Visgrūtākajos dzīves brīžos, skatoties acīs nāvei, nebiju viens. Mums mājās vienmēr bija vairākas reliģiskas grāmatas, lai gan svētbilžu nebija. Pie sienām vispār nekas nekarājās, tikai tēva nomedītie aļņa un buka ragi, un epizodiski arī neliels krusts. Tēvs bija skeptisks pret baznīcu un īpaši to nemeklēja. Šajā ziņā viņam negaidīti piebalsoja māsa. Bet tas netraucēja mūsu labajām attiecībām bērnībā.

Māsa vispār bija skarba. Radinieki bieži teica – mātes dēls un tēva meita. Lai kā vecākiem neietu pa dzīvi, strādāja viņi labi un pienākumu zināja vispirms. Dārzi vienmēr bija sastādīti, dārzeņi sasēti, kartupeļi izvagoti, lopi pabaroti. Mēs jau arī daudz palīdzējām, un tā visi draudzīgi pacēlām skaistu lauku saimniecību. Daudz deva arī tas, ka tēvam bija dienesta zirgs. Bieži to ņēma arī kaimiņi, kaut gan ne īpaši tālu no mājas bija arī kolhoza zirgu stallis. Kārtība pie mums bija kā reti kuram apkārtnē. Māte gan strādāja diezgan tālu un atbrauca ne katru vakaru. Tēvam arī – kā nu kuro reizi gadījās atnākt, bet mēs nekad nepievīlām māti un govis nevienu reizi pa visiem gadiem nepalika neslauktas.

Govis mums bija divas – vecā Brūnīte un jaunā Daina. Ja nevarēja neviens, tad es pats gāju slaukt, lai kā man tas nepatiktu. Toties ēdamā bija pilns pieliekamais un pilna klēts. Kūpināta gaļa, piena produkti, medus bija vienmēr pietiekamā daudzumā. Arī televizoru nopirkām pirmie. Lai gan tikai melnbalto “Ņeman”, bet arī tāds toreiz nebija katram. Tēvs pielika antenu augstā mastā, un tad nu sakliegdamies to grozījām, līdz attēls bija pieņemams. Pēc pirmā stiprā vēja gājām atkal grozīt. Nez ko daudz jau toreiz nevarēja redzēt – centrālā Maskava, Rīga un otrā Maskava. Bet 1966. gada futbola čempionātu atceros kā vakar. Mēs toreiz daudz lasījām, un es izcēlos īpaši. Katru sestdienu nesu mājās no skolas smago somu un arī grāmatu kaudzīti no bibliotēkas. Parasti tur bija Elektriskie starpzvaigžņu kuģi, Kosmiskā lidojuma mehānika, Neorganiskā ķīmija un tamlīdzīgas grāmatas. Netālu no mājas, upes līkumā atradās grūti pieejama saliņa starp Feimankas jauno un veco gultni. To es okupēju uz visu bērnības laiku. Parasti tur nokļuvu ar plostu, kas bija būvēts no vecajiem tilta baļķiem. Tā bija mana Sala, kur atradās nojume ar soliņiem un plauktiem. Plauktos stāvēja ķīmiskie reaktīvi. Jā, taisīju arī visādas bīstamas lietas, bet Dievs sargāja. Kad bija pārdomu brīdis, tad reizēm salēju mēģenē drusku kālija permanganāta ar sālsskābi. Noķertos odus metu mēģenē, hlora mākonī. Odi uzreiz bija pagalam. Mīļš zēns, vai ne?

Kad man bija četrpadsmit gadi, tēvs sāka slimot. Pārnācis no darba, viņš ilgi elsoja, sēdēdams pie plīts. Kājas uzpampa, un viņš vairāk nevarēja novilkt zābakus. Lai nepamptu kājas, viņš nēsāja medicīniskās zeķes, no kurām kājas palika baismīgi zilas. Bija vien jāiet pie ārsta. Tēvs lepojās ar to, ka nekad nebija bijis pie ārsta. Viņš uzskatīja, ka daba un mērens fiziskais darbs ir labākie ārsti. Bet tas ir līdz laikam. Sākotnējā diagnoze bija plaušu vēzis. To arī ārstēja veselu gadu plaušu slimnīcās. Tad kaut kas mainījās un nu jau sāka ārstēt sirds trombozi. Bet galīgo diagnozi es nezinu, un kādā ziemas dienā, neilgi pirms manas piecpadsmitās dzimšanas dienas, māte aizbrauca uz pēdējo tikšanos. Bērēs bija ļoti auksti un, kad atvēra zārku, es gandrīz paģību no pārdzīvojuma un bailēm. Bēres toreiz organizēja labi, ar dziedātājām, mācītāju un lielu skaitu cilvēku.

Māte tūlīt apprecējās otrreiz, un mēs pārcēlāmies uz Rīgu. Patēvs nebija slikts cilvēks, bet es nevarēju viņu pieņemt. Mums nesaskanēja. Pa to laiku bija sākušies arī mani “cīņas piedzīvojumi”, nepatikšanas ar čeku, un bērnība bija beigusies.

Es bieži domāju par vecākiem. Nekad neaizmirstu aizbraukt uz tēva kapu. Māsa gan nebrauc, bet es nesaprotu tādu naidu. Katrs cilvēks dara tā, kā domā labāku esam – tā, kā mācīts. Neatceros nekādu tiešu ļaunumu, ko viņš būtu nodarījis man vai māsai. Nu, ja neskaita pāris smagas pļaukas. Tās gan ir grūti aizmirst, bet dzīvē sita vēl ne tā. Es piedodu viņam visu. Tas melnais un smagais, kas bija viņā, nāca no tumšajām Latgales “ustobām”, kur zem salmu jumta mitinājās pa desmit cilvēku dvēselēm un vēl arī daudz citu dzīvību – maigi teiksim tā.

Viņš dāvāja man dzīvību, mācīja dzīvot. Lai arī viņa vārdi bija smagi un tieši, tie labi palikuši atmiņā, un vienmēr tos atcerējos, kad kāpu boksa ringā vai kāvos armijā. Šaujot poligonā, no guļus stāvokļa visu aizšāvu garām, bet, kad bija jāšauj stāvus, vienīgais sašāvu visus mērķus. Virsnieks mani uzslavēja. Uzreiz atcerējos tēva bisi un to, kā viņš mani mācīja šaut. No viņa manī ir mīlestība uz dabu, māka nekrist garā. Pielijušā mežā māku sakurt ugunskuru, atrast vietiņu, kur atpūsties. Viņš iedeva man savu zobenu, tātad nedzīvoja velti.

Kādreiz uz tāla Pamira kalnu serpentīna nepieredzējušais šoferis zaudēja vadību un mašīna nesās tieši bezdibenī. Nepaspēju pat nobīties, un mana pēdējā doma bija vienkārša un tajā pašā laikā īpatnēja: “Cik žēl, ka māte neredz, kā es mirstu.” It kā kādam no tā paliktu vieglāk. Reizēm gadās arī brīnumi, šoferim izdevās pēdējā mirklī sagriezt mašīnu un tā uzkārās uz kraujas malas. Kā mēs abi smējāmies, kad pārgāja pirmais izbīlis! Armijā neko negaidīju tā, kā vēstules no mājām. Grūtajos pārbaudījumos bieži atcerējos spilgtu ainu no bērnības. Mēs ar māti ejam pāri lielajai pļavai uz baznīcu. Spoži spīd saule, un es nesu rokās sandalītes, lai nesamirkst. Cieši apņēmos pie sevis nekad nenodot to gaišo, kas manī ir no mātes un Dieva, jo tad man šajā pasaulē vairs nav, par ko cīnīties.

Rūgtais ezers, saldā patiesība

Ādama Kērtisa filmas Bitter Lake (BBC, 2015) apskats

Attēli ar nenovēršamā nāvē krītošiem cilvēkiem – savulaik no liesmojošā Pasaules tirdzniecības centra Ņujorkā, tagad no ASV bruņoto spēku lidmašīnas Kabulā – iezīmē 20 gadus ilguša neveiksmīga un dārga sociālā eksperimenta vardarbīgo sākumu un haotisko galu. Kā lai citādāk nosauc mēģinājumu triecientempā no ārpuses un no augšas, turklāt stobru galā un ar dāsnu kukuļu palīdzību ieviest vēlīno Rietumu liberālo demokrātiju reliģiozā un pusfeodālā klanu, cilšu un senu paražu sabiedrībā, pār kuru pārskatāmā pagātnē jau paklupa komunisma eksperiments?

Sasteigtā Rietumu evakuācija, izpirktie čadru veikali un Korānu izdziedoši bārdaini vīri kritušā režīma darboņu pamestajās pilīs dod ieganstu pieminēt kādu pravietisku filmu. Britu dokumentālā kino virtuoza Ādama Kērtisa (Adam Curtis) 2015. gada Afganistānas jaunāko laiku vēsturei veltītais garadarbs Rūgtais ezers (Bitter Lake) divu stundu garumā izsmeļoši un poētiski atbild uz šajās nedēļas daudzu uzdoto jautājumu: kā nākas, ka parasti, toties ļoti motivēti afgāņu kalnu gani noturējās pret pasaules varenāko armiju un īsā laikā, gandrīz bez asins izliešanas pazudināja ASV uzturēto Kabulas valdību un tās armiju? Kā tas nākas, ka islāma fundamentālisma Deobandi paveids apvienojumā ar reliģiski iekrāsotu nacionālismu un paštunu identitātes uzsvēršanu izrādījās tik dzīvotspējīgs un grūti apstrīdams? Kāpēc daudzu afgāņu ausīs ASV eksportētā liberālisma solījumi par indivīda pašnoteikšanos un cilvēktiesībām ir izrādījušies tikai tukša skaņa? Vai tad ar izslavēti garu atmiņu apveltītie afgāņi nav dzirdējuši, ka jau pirms 30 gadiem liberālās demokrātijas un kapitālisma kombinācija it kā pielika punktu vēsturiskajiem strīdiem par labāko politisko iekārtu?

Sabiedriskais medijs jau otro nedēļu meklē atbildes pārnacionālu kara kurināšanas ierēdņu un “humanitāro intervenču” atbalstītāju samocītajās balsīs. Šīs balsis, piemēram, franču postimperiālistisko ieinteresētību Sāhelas reģionā uzdod par “vērtību universālismu” un apgalvo, ka, “gudri rīkojoties”, tādās sabiedrības kā Afganistāna daudz ko var “mainīt uz labu”[1] – ar bruņoto spēku palīdzību, protams. Daudz vienkāršāk, godīgāk un laikmetīgāk būtu pēc iespējas ātrāk latviešu skatītājam parādīt šo Kērtisa filmu.

Lai gan salīdzinoši nesena, filma šķiet kā no citas ēras. Vēstījums noslēdzas ar šobrīd daļēji paputējušās Islāma valsts uznācienu Irākā. Starplaikā esam pieredzējuši sen nebijušas svārstības starptautiskajā kārtībā un dziļas šaubas par Rietumu izvēlētā ideoloģiskā kursa pamatotību, kā arī visu iespējamo noklusēto pretrunu iznākšanu dienasgaismā pandēmijas ārkārtas apstākļos. Kērtiss filmu noslēdz samērā pesimistiski, rādot tornī plīvojošu džihādistu melno karogu un pārgurušu, apjukušu Rietumu politiķu sejas, lai skatītājā izsauktu neatrisināmas un pieaugošas samezglotības sajūtu. Tomēr pēdējo nedēļu straujie notikumi ir pārcirtuši vismaz vienu mezglu. Tie ir ieviesuši nosacītu skaidrību pašā Afganistānā, vienlaikus gaisā atstājot lielu jautājuma zīmi virs ASV un sabiedroto apvāršņa.

Dažādas apokaliptiski paškritiskas apceres par ASV zūdošo iekšējo un ārējo prestižu,[2] kas šobrīd jau kļuvušas par atsevišķu klasiskā Vakarzemes norieta apakšžanru, tagad papildina Kērtisa filmas šķietami minimālo vēstījumu. Tas patiesībā nav tik daudz par Afganistānu, cik vairāk par pašiem Rietumiem, saskaroties ar kaut ko svešādu, neiesavināmu un valdošās ideoloģijas ietvaros nesaprotamu. Šis nesaprotamais pēc atgriešanās mājās no Afganistānas gan Padomju Savienības, gan Lielbritānijas un tagad arī ASV gadījumā liek šaubīties par visu, ko iesaistītie līdz šim uzskatījuši par labu un uz āru projicēšanas vērtu. Kērtisa stāsts šajā un citās filmās patiesībā ir par sliktu vai aplamu ideju postošajām sekām savstarpēji arvien ciešāk saistītajā pasaulē, par naudas varu, kas samaitā sabiedrības un elites, par politiskās varas atkāpšanos, kā arī par Rietumu zūdošo ticību sev un kādam lielākam stāstam.

Uz patlaban jau diezgan sazarotās Kērtisa filmogrāfijas fona Rūgtais ezers izceļas ar vēstījuma savāktību, linearitāti un stāsta kompozicionālo noapaļotību. Citās filmās Kērtiss piedāvā plaša mēroga daudzslāņainus, brīžiem tīši saskaldīti juceklīgus stāstus par politisko varu, tehnoloģiju lomu, finanšu sistēmu, zūdošo realitātes izjūtu, korupciju, patības pārdefinēšanu psihoterapijas iespaidā vai dažādiem aizrautīgiem revolucionāriem, pustrakiem intelektuāļiem, kuru domas maina pasauli vai iekustina kādu slēptu procesu ar neparedzamu iznākumu. Savukārt Rūgtajā ezerā režisors konkrētā hronoloģiskā ietvarā (1945–2015) lielās līnijās secīgi apskata rietumvalstu mijiedarbību ar grūti pārvaldāmo zemi pasaules lielo kultūru krustcelēs.

Filma savu atmiņā paliekošo nosaukumu iegūst no liktenīgas ASV prezidenta Franklina Rūzvelta tikšanās ar Saūda Arābijas karali Ibn Saūdu uz kuģa Lielajā rūgtajā ezerā Suecas kanāla vidū. Tas notika 1945. gada 14. februārī, neilgi pēc Jaltas konferences. Tikšanās laikā Rūzvelts un Saūds noslēdza slepenu, joprojām spēkā esošu vienošanos. ASV solīja nodrošināt Saūda Arābijai militāro palīdzību, bruņoto spēku apmācību un bāzi Dahrānā apmaiņā pret drošu piekļuvi naftas piegādēm. Pirmais moderno Saūdu valdnieks, nonācis pie varas uz mesiāniska džihāda cerību viļņa, amerikāņiem dod kāroto ar nosacījumu, ka amerikāņi nekādā veidā nejauksies Saūdu Arābijas iekšējās lietās. Proti, neapšaubīs un netraucēs islāma vahabītu novirzienam, kas Saūda arābu dzīvi vēl šodien pakārto stingrākajiem šariata priekšrakstiem. Aukstā kara ietvaros islāma fundamentālisms ne reizi vien izrādījās noderīgs ASV globālajā cīņā pret islāma zemēs strauji izplatošos komunismu vai dažādiem sekulāra sociālisma novirzieniem, kurus atbalstīja PSRS.

Saūdu karaļnams ar naftas dolāriem tikmēr dāsni sponsorēja vahabītisma izplatību visā reģionā. Tas arī finansēja medreses Pakistānā. No tām vēlāk dzima gan modžahedu kustība pret Padomju Savienības iebrukumu un okupāciju, gan Taliban kā reakcija pret dažādu savstarpēji karojošu afgāņu karakungu patvaļu haotiskajos 1990. gados, kad ne PSRS, ne ASV vairs nedeva naudu konfliktos iesaistītajām pusēm. Starp citu, viens no galvenajiem Taliban pašpasludinātajiem un, visticamāk, pamatotajiem mobilizācijas iemesliem tolaik bija mērķis apkarot tā saukto “bacha bāzī” praksi, kas zēla karakungu vadībā. Tā ir sena afgāņu paraža, kas saistīta ar bērnu seksuālu izmantošanu starp vecākiem vīriešiem un jauniem pusaudžiem vai zēniem. Šī paraža ir saistīta ar seksuālo verdzību un bērnu prostitūciju, kas jaunu izplatību pieredzēja arī ASV stutētās valdības pārraudzībā un pret ko atjaunotie Taliban varēja uzstādīt pamatotas apsūdzības.

Viens no veidiem, kā karakungi pelnīja naudu, bija opija magoņu tirdzniecība, ko Taliban pirmās valdīšanas laikā arī izdevās sekmīgi izskaust. Opija izstrādājumi kopš 1990. gadiem un it īpaši ASV okupācijas periodā ir pārpludinājuši ASV perifēros, deindustrializētos reģionus, sējot atkarību, bezcerību un nāvi kādreizējā darbašķirā un aizvien marginalizētākajos lauku iedzīvotājos. 2016. gadā, vīlušies Vašingtonas profesionālajos politiķos, šie iedzīvotāji nobalsoja par Donaldu Trampu, kas Amerikai solīja atgriezt kādreizējo godību. Kērtiss parasti norāda, ka islāma viduslaiku zelta laikmeta godību sola atgriezt arī vahabīti, Al-Qaida un Taliban, noraidot Rietumu kultūras un naudas samaitājošo ietekmi par labu, Kērtisaprāt, “iztēlotai pagātnei”. Tāpat Kērtiss uzsver, ka plašie magoņu lauki Helmandas provincē radušies, pateicoties 1950. gadu Rietumiem draudzīgās Afganistānas valdības mēģinājumiem modernizēt valsti ar dažādu gigantisku infrastruktūras projektu palīdzību, piesaistot ārvalstu kapitālu, investīcijas un ekspertus, – šajā gadījumā ceļot dambi uz Helmandas upes. Uzceltais aizsprosts kādam, protams, atnesa modernās pasaules labumus, bet vienlaikus mainīja sāļuma līmeni apkārtējos laukos, kuros opija magones nu kļuva par galveno iztikas avotu.

Vienlaikus Saūda Arābija izmantoja naftas varu, lai piespiestu Rietumus savaldīt Izraēlu 1973. gada Jomkipura kara izskaņā. Tādējādi attīstītās valstis iestiga 1970. gadu naftas krīzē, augošās cenās un stagnējošā ekonomikā, kas ASV un Lielbritānijā vairoja sabiedriskos nemierus un izmisumu. Uz to viļņa kā antitēze pēckara “labklājības valstij” un sociāldemokrātu egalitārajiem projektiem pie varas nonāca lielkapitāla čempioni Mārgareta Tečere un Ronalds Reigans. Viņi Kērtisa filmās parasti spēlē daļēju ļaundaru lomu kā autori tai politekonomiskajai sistēmai, kurā dzīvojam joprojām un ko mēdz saukt par “neoliberālismu”. Šajā un citās filmās Kērtiss to sauc par “arvien lielāku atsacīšanos no politiskās varas par labu baņķieriem, tehnokrātiem, finanšu haizivīm un akciju tirgus algoritmiem”. Saūda arābu petrodolāri, ar kuriem tika pārpludinātas Rietumu bankas, savukārt stiprināja šo vispārējo naudas varu, kas arvien vairāk atkabinājās no seguma taustāmos resursos, līdz noveda pie lielās finanšu sistēmas pārkaršanas un recesijas 2007.–2009. gadā.

Līdz ar Reigana, Klintona, Tonija Blēra un Džordža Buša jaunākā parādīšanos uz ekrāna Kērtiss komentē, ka politiķi, sastopoties ar varas zudumu mājās un pieaugoši haotiskāku pasauli, arvien vairāk atkāpās vienkāršos morāles stāstos, kuros dažādi sarežģīti globāli konflikti un spēku sadursmes reducētas līdz labā un ļaunā cīņai. Šo rietumnieku neizpratni un naivumu, saskaroties ar sarežģīto Afganistānas īstenību, ilustrē britu Miera uzturēšanas spēku piemērs. Dažādu savstarpēji konkurējošu grupējumu un klanu pārstāvji dodas pie britiem un saka, ka aiz kalna atrodas Taliban; briti norādītajā vietā veic gaisa uzlidojumu, sabombardējot kādu ciemu; taču vēlāk atklājas, ka šādi viņi ierauti vietējo konfliktā un nu jau paši tautas masās tiek uzskatīti par bandītu vai korumpētas valdības atbalstītājiem, kurus jāapkaro un jāpatriec no apkārtnes; tas atkal britiem liek turēt aizdomās pilnīgi visus, mest vēl vairāk bumbas, vēl stiprāk vairot neuzticību un balstīt savstarpēju aizvainojumu un izrēķināšanās ciklu. Beigās briti, sapratuši savu kļūdu, izvāc karaspēku no Afganistānas. Tas pats šobrīd noticis ar amerikāņiem, tikai prasot daudz smagāku un sāpīgāku atklāsmi valsts elites aprindās.

Šīs kopsakarības, kurās Rietumi un Austrumi savijušies grūti pārskatāmā, brīžiem nāvīgā dejā, veido Rūgtā ezera stāsta ietvaru, kura centrā tomēr ir lielo sadursmju izspēlēšanās uz Afganistānas zemes. Par paša Kērtisa aizkadra balsī lakoniski stāstīto šajos divdesmit gados ir rakstīts daudz.[3] Jau sen arī nepārsteidz fakts, ka ASV ar sabiedrotajiem pret terorismu karoja zemēs, kur terors izplatījies, pateicoties pašu amerikāņu naudai un piesegtajiem Saūdiem. Filmas galvenais pienesums drīzāk ir dažādajos tehniskajos un formālajos paņēmienos. Ar to palīdzību Kērtiss šīs gandrīz vispārzināmās bēdīgās patiesības padara nepastarpināti izjustas un līdzpārdzīvotas. Tās skatītājam pašam, līdzīgi filmas galvenajiem varoņiem, liek apšaubīt visu, par ko varas turētāji un to apkalpojošais personāls ik dienas stāsta medijos, kā arī liek saukt pēc pilnīgas norobežošanās no netaisnības turpināšanas, kas izpaustos kā jaunas humanitārās intervences globālā liberālisma vārdā.

Filmas hronoloģisko vēstījumu, ko ilustrē vēsturiski kadri, papildina gari, pārsvarā režisora nepaskaidroti poētiskie iestarpinājumi. Tajos Kērtiss no plašā BBC materiāla atlasījis izteiksmīgas ainas ar Afganistānas ļaužu un sabiedroto karavīru ikdienas dzīvi, patruļām, apšaudēm, nakts redzamības tēmēkļu skatiem, dronu kamerām pirms kāda “terorista” uzspridzināšanas, dabas ainavām, tuksnesīgiem apvāršņiem un afgāņu bērniem, kuri ilgi un nopietni veras kamerā, vai dejojošiem tadžiku karavīriem. Okupācijas jeb “miera uzturēšanas spēku” augsto tehnoloģiju bruņojums uzkrītoši un absurdi disonē ar vienkāršajiem Afganistānas lauku ciematu iedzīvotājiem, kuri dažos reģionos nēsā tādas cepures, kādas Maķedonijas Aleksandrs varētu būt skatījis sava iebrukuma laikā pirms 2300 gadiem. Vērotājam šajās vietās burtiski jākliedz: ko amerikāņi un briti tur dara un kāpēc? Kam tas viss? Ko mūsējie, latvieši, tur darīja? Kāds bija visa šī pasākuma, bojāgājušo un triljona izmesto dolāru mērķis? Naudas varu savukārt simbolizē kadri ar tumšiem megakorporāciju debesskrāpjiem dinamiskas, pulsējošas mūzikas pavadījumā. Ritmisks vai emocionāls skaņu celiņš jau ir kļuvis par vienu no Kērtisa rokraksta sastāvdaļām. Arī šajā filmā Kērtiss neiztiek bez Nine Inch Nails, Burial, Kanjes Vesta vai Deivida Bovija uzsvariem.

Filmas slavenākā un šobrīd vēl jo pamācošākā aina ir brīdis, kad Kērtiss apskata rietumnieku mēģinājumus ar dažādu valdības iniciatīvu, milzīga finansējuma un plašas nevalstisko organizāciju iesaistes palīdzību mācīt “atbrīvotajiem” afgāņiem “atvērtās sabiedrības” vērtības. Kērtiss piebilst, ka Rietumi, tāpat kā iepriekš sovjeti, šim svešajam citam mēģināja iemācīt labāko un destilētāko “sevis” versiju – tīru, realitātes neaptraipītu ideoloģiju, kas pašos Rietumos 21. gadsimta sākumā un jo īpaši šodien vairs īsti nedarbojās vai, līdzīgi kā komunisms Padomju Savienībā 1980. gados, jau bija mirusi un pārvērtusies par ritualizētu simulakru.

Šī segmenta ietvaros Kērtiss piedāvā izvilkumu no, acīmredzot, BBC uzņemta rullīša, kurā kāda Rietumu nevalstiskās organizācijas pārstāve afgāņu studentēm Powerpoint prezentācijā rāda Marsela Dišāna pisuāru, t.i., “strūklaku” kā agrīnas Rietumu konceptuālās mākslas piemēru, kas esot jāuztver kā “atbrīvojoša” pašizpausmes prakse. Kērtisa autora rokraksts ir Rietumu pasniedzējas sev neticošajās neveiklajās sejas izteiksmēs un apmulsušo afgāņu sieviešu seju pietuvinājumos, kuri runā paši par sevi.

Šodien, nākot gaismā dažādām amerikāņu Afganistānas pārvaldības īpatnībām, šo ainu var papildināt ar ASV vēstniecības vēl nesen jūnijā publicēto tvītu[4] par godu Praida mēneša atzīmēšanai un no jauna aktualizētai informācijai par to, kā ASV līdztekus aviācijas bumbām atvēlēja simtiem miljonus dolāru dzimumu līdztiesības pētījumiem un iniciatīvām Afganistānā. Saskaņā ar ASV valdības ziņojumu, dzimumu līdztiesības programmām Afganistānā tika iztērēti 787 miljoni ASV dolāru. Taču šī summa ir ievērojami mazāka par faktisko, jo dzimumu līdztiesības mērķi tika iekļauti praktiski visos ASV pasākumos šajā valstī. Nesenā ziņojumā ir izklāstītas projekta grūtības: gan dari, gan paštunu valodā nav vārda “dzimte”, kas ir pašsaprotami, jo līdz nesenam laikam nošķīrums starp dzimumu un dzimti nebija pazīstams arī Rietumos.[5] Turklāt ASV vadībā Afganistānas 2004. gada konstitūcijā tika noteikta 27 procentu kvota sievietēm parlamenta apakšpalātā; tā ir augstāka nekā ASV. Šī stratēģija dažkārt prasīja, lai sievietes pārstāvētu provinces, kurās viņas nekad nav bijušas. Zīmīgi, ka šis samākslotais “demokrātijas” eksperiments radīja valdību, par kuru tikai retais bija gatavs cīnīties, nemaz nerunājot par miršanu tās vārdā – it īpaši tāpēc, ka ASV kūrētais dzimumu līdztiesības imperatīvs regulāri izraisīja dumpjus un nemierus Afganistānas provincēs.[6] Varbūt, ja Dišāna pisuāra, varavīksnes karoga un dzimtes studiju vietā kā Rietumu civilizācijas labākie un raksturojošākie paraugi ieinteresētiem afgāņiem tiktu rādīta Homēra Odiseja, Cicerona runas vai islāma sholāriem labi zināmā Platona Valsts, viņi mūs saprastu labāk?

Kadrs no filmas, (c) BBC.

Ko Rūgtais ezers šodien māca tieši latviešu skatītājam? Tā kā daudzu ģimeņu kolektīvajā atmiņā nozīmīgu lomu ieņem padomju Afganistānas kara veterānu (bieži vien traumatiskā) pieredze, skatītāji novērtēs lielo uzmanību, ko Kērtiss atvēl tieši Padomju Savienības iesaistei un fiasko, kas, piemēram, Jura Podnieka Impērijas galā attēlots kā viens no cēloņiem “ļaunuma impērijas” sabrukumam. Kritisks skatītājs nevarēs neaizdomāties par Afganistānas paralēlēm ar Latviju – dažādas no ārpuses uzspiestas svešādas ideoloģiskās impērijas un modernitātes formas, kuras nāk pār autohtonajiem iedzīvotājiem, mēģina savaldzināt iezemiešu prātus un tomēr beigās cieš sakāvi.

Protams, pašreizējās ASV iekšējās problēmas un globālās hegemonijas izaicinājumus arī pakāpeniski jau sāk salīdzināt ar vēlīno padomju impēriju.[7] Lai gan dažādās ziņās atšķirīgi, gan komunisms, gan liberālisms tomēr ir tipiski modernitātes projekti, kuri savā utopiskumā tiecas pārvarēt jebkādas dabiski nospraustas robežas un galu galā pārvarēt arī pašu dabu un pārdefinēt realitāti: komunisms – lielākas vienlīdzības vārdā, liberālisms – lielākas un neierobežotākas indivīda brīvības jeb pašnoteikšanās vārdā. Liberālisma un komunisma ideoloģiskajiem saskares punktiem īpaši pievērsies poļu filozofs Rišards Legutko (Ryszard Legutko),[8] kurš, līdzīgi grāmatas Kāpēc liberālisms cieta neveiksmi autoram Patrikam Denīnam, norāda uz arvien pieaugošo nebrīvi un atkabināšanos no realitātes vēlīnā dekadentā liberālisma apstākļos. Kērtisa filmā komunisms un liberālisms Afganistānā cieš sakāvi, jo tie sniedz diametrāli pretējo sevis solītajam, iztukšo valodu no jēgas, nav saistīti ar realitāti un, galu galā, pat paši šo ideoloģiju adepti īsti netic tam, ko cenšas sludināt un ieviest citur.

Rūgtajā ezerā šis pretstats starp Rietumu brīvības apsolījumiem un Afganistānas iedzīvotāju izpratni par brīvību un labo dzīvi sasniedz galēju kāpinājumu. Kāpēc tik daudzi afgāņi un, šķiet, arī austrumeiropieši, ieskaitot latviešus, noraida šo amerikāņu solīto liberālo brīvību? Kā raksta Legutko, “gan Aristotels, gan sv. Pāvils uzskata, ka brīvība prasa kļūt par cilvēku, kurš spēj sevi vadīt, nevis pakļauties saviem instinktiem, vēlmēm, bailēm, impulsiem un kaprīzēm.”[9] Taču tieši šai iekāru un vēlmju patvaļas jeb nebrīves iedzīvināšanai un legalizācijai dažādas starptautiskās nevalstiskās organizācijas gan Afganistānā, gan Latvijā ir tērējušas milzīgus naudas un akadēmiskos resursus – jā, nereti arī ar ASV “drošības lietussarga” idejisko un cita veida atbalstu. Turklāt arī Latvijas gadījumā daži redzamākie liberālisma un “atvērtās sabiedrības” pārstāvji ir atzinuši savu ideju svešādumu un “ārējo”, no augšas ieviesto raksturu sabiedrībā, kas spītīgi turas pie konservatīvām pārliecībām.[10] Latvijā, tāpat kā Afganistānā, lielie atbrīvošanas, individuālās pašizpausmes, cilvēktiesību un “pilsoniskās sabiedrības” iedzīvināšanas projekti izrādās atkarīgi tikai no dažām pārnacionālām nevalstiskām organizācijām, Rietumos skolotiem aktīvistiem un dāsna finansējuma. Tāpēc vēlāk, kad visi vadži lūst, nav jābrīnās, ka etniskā identitāte, klanu, cilšu un reliģijas saites, kā arī goda aizstāvēšana motivē cīnīties vairāk nekā ekspresīvā individuālisma[11] solījumi, kurus pavada bezizmēra korupcija, neskaidras dzimumu kvotas, ciematu bombardēšana, šauras, kosmopolītiskas menedžeru elites koncentrēšanas galvaspilsētā (Kabulā, Vašingtonā, Briselē, Rīgā) un sabiedrības audumu irdinoša netaisnības sajūta.[12]

Vēl Kērtisa filma var aicināt latviešu skatītāju aizdomāties, ko pēc būtības nozīmē dalība netaisnīgā agresijas karā, pat ja tas notiek, “pērkot” aizsardzību no ASV. Ne reizi vien skatītājam būs kārdinājums iedomāties, vai tik šajā 20 gadus ilgušajā karā mēs – briti, amerikāņi, latvieši – gadījumā neesam bijuši “nepareizajā”, “slikto” pusē. Patiesība dziedina, pat ja tā ir neērta un pat ja tās noskaidrošanas labad ir jāuzdod sāpīgi jautājumi. Vai Afganistānā bojā gājušie latvieši – kurus mums šajās dienās būtu jāpiemin –, nākdami no dažādu lielvaru apspiestas un okupētas tautas, paši nav piedalījušies apspiešanā un okupācijā, šoreiz jau kā suverēnas valsts pārstāvji? Turklāt, piedaloties šādos globālos sociālos eksperimentos laikā, kad gan ASV, gan Latvijā mēs paši iekšlietās noteikti neesam bijuši “pilsēta kalnā, kas nevar tikt apslēpta” (Mat. 5:14), lai kalpotu par “gaismu citām tautām” (Jesajas 42:6). Šajās dienās godīgākajā ASV publicistikas daļā izskanējušas daudzas apceres par seno tēmu “ja kāda valsts savā starpā sanāk naidā, tad tāda valsts nevar pastāvēt” (Mk. 3:24), kur nu vēl eksportēt savu pārvaldības modeli uz citām zemēm. Postliberālās publicistikas uzlecošā zvaigzne Sorābs Amāri (Sohrab Ahmari) to formulē šādi: “Tāpat nācija, kurai trūkst iekšējās vienotības un taisnīguma, nevar un tai nevajadzētu mēģināt uzspiest savu gribu tālām zemēm.”[13] Viņš apraksta paātrināto ASV iekšējo pagrimumu, kamēr abu politisko flangu valdības un nevalstiskās organizācijas publicē ikgadējus ziņojumus, kuros vērtē citas valstis pēc “dučiem muļķīgu rādītāju” un izdod steidzamus aicinājumus par “demokrātijas atpalicību” Centrāleiropā un LGBTQ tiesībām Uzbekistānā. Afganistānas izgāšanās iespaidā Amāri aicina paskatīties uz ASV sabiedrību – sportistiem un slavenībām, kuras atsakās godināt karogu, kas uzšūts uz “mūsu karavīru uniformām”, pieņemtiem likumiem, kuros mātes tiek dēvētas par “dzemdējošiem cilvēkiem” (birthing people), kā arī uz garīgi slimiem cilvēkiem un citām pazudušām dvēselēm, kas mētājas ASV lielpilsētu ielās. Viņš aicina padomāt par to, ka, saskaņā ar aptaujām, vienam no pieciem jauniešiem nav draugu, un izjust kaut nelielu kaunu par acis plosošo materiālo nevienlīdzību un marihuānas vai opiātu apreibušajiem cilvēkiem Amerikas laukos un mazpilsētās. Amāri noslēdz: “Pārstājiet pamācīt pasauli un, Dieva dēļ, pārtrauciet mēģināt pārveidot citas sabiedrības pēc sava tēla.” Likumsakarīgi jāskan aicinājumiem pārstāt amerikāņiem mācīt dzīvot latviešus, kur nu vēl latviešiem – afgāņus. Latvijas kritika pret Lukašenko režīmu arī izskanētu pārliecinošāk, būtu “ticamāka” – kā teiktu Kērtiss –, ja tie paši kritēriji un morālās patiesības visā nopietnībā tiktu godīgi piemērotas arī mājās.

Trāpīgākais komentārs Latvijas medijos par ASV izgāšanos Afganistānā izskanējis no Mārča Bendika puses.[14] Viņš iezīmē, kā 30 gados Latvijas situācija ir kļuvusi analoģiska afgāņu un viņu priekšnieku amerikāņu sintēzei: “Vieni dod naudu it kā pareizas ideoloģijas veicināšanai un ekonomikas stutēšanai, otri dzīvo pilnīgā izolācijā no savas valsts iedzīvotājiem un apbrīnojami ciniskā bezkaunībā pārdala milzu summas”. Jāpiebilst, ka, kamēr izčākstēja Kabulas valdība, notika medijos daudzpusīgi atspoguļotais “sarunu” festivāls “Lampa”, ko nu jau pamatoti var uzskatīt par galveno Latvijas liberālisma un “atvērtās sabiedrības” aktīvistu ikgadējo sapulci. Pasākums, protams, bija arī starptautisku nevalstisko organizāciju un ASV valdības dāsni atbalstīts. Šķiet, Bendika kungam šīs kopsakarības vīd fonā, jo viņš raksta: “Kabulas izkurtējušais korumpantu režīms sagāžas dažu dienu, ja ne stundu laikā no brīža, kad kļūst zināms, ka procesa pasūtītājs izvāc pseidovaldību atbalstošos spēkus, [..] bet Rīgā turpinās simtu un simtu tūkstošu dalīšana saviem PRistiem, fondistiem un visādiem tur NVOistiem, kuru nosaukt par vienkārši bezkaunīgu zagšanu neļauj tikai valodas izjūta.” Kērtisa filma apvienojumā ar šiem notikumiem latviešu skatītājam var brīdinoši mācīt, cik ātri var izgaist gandrīz neviena nemīlēta valdība, par kuru tauta milzīgas nesaķeres un netaisnības dēļ atsakās nolikt savu galvu.

Triljons Afganistānas kalnu vējā izmestu dolāru, sākot no ceļiem uz nekurieni, nelietojamas kamuflāžas iepirkumiem, brūkošiem būvniecības projektiem, nelietojamām bāzēm, simtiem miljonu vērtām, bet metāllūžņos norakstītām lidmašīnām, nestrādājošiem elektrības līniju projektiem un uz papīra eksistējošo Afganistānas armiju[15] jebkuram pietiekami godprātīgam vērotājam nevar nesasaukties ar Latvijas hronisko korupciju, kas tautu no uzticības savai valstij nu jau ir atsvešinājusi vēsturiski zemā līmenī un ko jebkurš Latvijas ienaidnieks pēc Afganistānas piemēra var nevilcinoties izmantot savu ģeopolitisko mērķu sasniegšanai.[16] Bendiks, tāpat kā Kērtiss Rūgtajā ezerā, izceļ naudas varas samaitājošo iespaidu uz politisko iekārtu: “Afganistānas notikumu pēdējo 20 gadu vēsture, līdzīgi kā savā ziņā arī Latvijas pēdējie trīs gadu desmiti, rāda vienu un to pašu: lai cik ideoloģiski pamatoti būtu motīvi ienest pārmaiņas kādā sistēmā no ārpuses, nenopelnītas naudas iepludināšana neizbēgami deģenerē šādu sistēmu līdz koruptīvam midzenim.” Vērojot Afganistānā patlaban notiekošo, ASV augsta līmeņa ekspertu totālo nekompetenci, korupcijas iespaidu uz sabiedrību un liberālisma kā utopiska projekta neveiksmīgo iepotēšanu organiskās sabiedrībās no ārpuses, jāsecina, ka Rūgtais ezers daudzus latviešu skatītājus varētu atgriezt pie īstenības, liekot uzdot jautājumus, kā turpmāk politiku salāgot ar šo sāpīgo patiesību, kura agrāk vai vēlāk tomēr izlaužas cauri dažādām fikcijām. Lai gan Kērtiss mēģina radīt iespaidu, ka izvairās no moralizēšanas, filmas vēstījums ir gana skaidrs: politiskās korupcijas saknes ir meklējamas morālā korupcijā, tikumu samaitātībā, savukārt šī korupcija vairojas, zaudējot saskari ar īstenību.

Bendiks uzskata, ka pašreizējos nemierīgajos starptautiskajos ūdeņos paliek trīs institūcijas, kuras jānotur par katru cenu, “ja gribam sevi saglabāt kā tautu”: 1. latviska skola; 2. Dziesmu svētki; 3. zemessardze. Tomēr šāds uzskaitījums īsti neatbild uz Kērtisa filmā uzdoto galveno jautājumu: kam šodien modernistu ideoloģiju bankrota apstākļos vēl ticēt? Ko latviskā skolā mācīt? Par ko jādzied dziesmu svētkos un kāpēc? Ko jāsargā zemessardzei un kas var motivēt pilsoņus aizsargāt savu dzimteni? Kas var skolu, svētkus un armiju integrēt vienā organiskā veselumā? Kas var atgriezt jēgas un mērķa apziņu? Kura būs tā galvenā institūcija, no kurienes šī jēgu un mērķa virzību uzturošā ticība radīsies, kas to uzturēs, iemiesos un pārstāvēs? Kam būs autoritāte šo ticību pārstāvēt? Kas būs tas lielais stāsts, kurš mobilizēs politisko varu un izraus stūri no finanšu flagmaņu, tehnokrātu, viltus ekspertu, mākslīgu nevalstisko organizāciju un tehnoloģiju guru rokām par labu kopīgajam labumam?

Taliban adeptiem šķiet, ka to var paveikt emirāts, islāma teokrātija kā politiska forma, stingri sekojot dievišķas izcelsmes likumam. Mums, Eiropā, grozies kā gribi, atbildot liberālisma sabrukumam un islāma izaicinājumiem, visticamāk, arī būs “jāatgriežas pie avotiem” (ad fontes). Kērtisa Rūgtais ezers un ASV krahs Afganistānā ir kā tas brīdinošais uzraksts, kas parādījās uz sienas kāda sena un diža valdnieka dzīrēs: “Tu esi svērts svaru kausā un atrasts par vieglu”. Vai tai civilizācijai, kura ir aizmirsusi vienīgo iestādījumu, kas spēj atgādināt, iztulkot un paskaidrot šo uzrakstu!

[1]https://www.lsm.lv/raksts/zinas/zinu-analize/krahs-afganistana-tris-secinajumi-kas-jaizdara-eiropai.a418782/

[2]https://spectatorworld.com/topic/the-american-epoch-failure-war/

[3] Daļu no Kērtisa stāstītā var lasīt arī latviski, skat. Māris Kūlis, Terorisma krustugunīs. Islāma valsts. Rīga: LU Filozofijas un socioloģijas institūts, 2018.

[4]https://twitter.com/usembassykabul/status/1400060130243362816?lang=en

[5]https://spectatorworld.com/topic/did-gender-studies-lose-afghanistan/

[6]https://twitter.com/RichardHanania/status/1204538220299423744

[7]https://unherd.com/2021/08/america-is-turning-into-the-soviet-union/

[8] Ryszard Legutko, The Demon in Democracy: Totalitarian Temptations in Free Societies. Encounter Books, 2018.

[9]https://www.firstthings.com/article/2020/03/why-i-am-not-a-liberal

[10]https://telos.lv/godigie-liberali/

[11]https://www.heritage.org/civil-society/report/how-expressive-individualism-threatens-civil-society

[12]https://www.politico.com/amp/news/magazine/2021/07/06/afghanistan-war-malkasian-book-excerpt-497843?__twitter_impression=true

[13]https://www.theamericanconservative.com/articles/an-apology-to-richard-haass/

[14]http://www.aprinkis.lv/index.php/viedokli/26592-marcis-bendiks-no-ideologijas-uz-korupciju-pardomas-pec-kadas-strategijas-kraha

[15]https://www.bloomberg.com/news/articles/2021-08-19/idled-planes-flawed-uniforms-how-u-s-blew-cash-in-afghanistan

[16]https://www.nbcnews.com/think/amp/ncna1277327?__twitter_impression=true

Saplēstais spogulis

Oskars Vailds esejā Melu noriets (1891), “sokratiskā dialogā” starp liriskajiem varoņiem Vivjenu un Sirilu, apvērš tradicionāli pieņemtās mākslas un realitātes attiecības estētikā un izspēlē jaunas: “Dzīve attēlo Mākslu daudz vairāk, nekā Māksla – Dzīvi. Dzīve atspoguļo Mākslu un vai nu atveido kādu savādu tipāžu, kuru iztēlojies gleznotājs vai tēlnieks, vai arī īstenībā realizē to, kas izsapņots fantāzijā.”[1] Vaildam dzīves radošais avots ir māksla, nevis otrādi, un “reālisms ir neveiksme.”[2] Tiklīdz māksla sāk imitēt realitāti, tā kļūst sterila un smacējoša, notverta “nabadzīgā, iespējamā, neinteresantā cilvēka dzīvē.”[3] Lai arī sarakstīta kā vēlīnā romantisma satīra, šī perspektīva var sniegt jaunu skatījumu uz Eiropas mākslas vēsturi šodien, kā arī uz mākslas un realitātes metafiziskajām attiecībām vispār. Vailda skatījumā cilvēks realizējas spējā radīt realitāti no iztēles, un mūsu dzīve ir šī radošā spēka piepildījums un īstenojums. Savukārt melošanas “kā mākslas, zinātnes un sociālas izklaides”[4] noriets, viņaprāt, bija atbildīgs par modernās mākslas un literatūras pagrimumu, kuras pieņēma reālismu un sāka pasniegt “tukšus faktus fikcijas maskā”.

Mūsdienās laikmetīgā māksla ne tikai gūst iedvesmu realitātē vai “dzīvē”. Bieži vērojama tendence izpludināt robežas starp fikciju un realitāti vai pat ilūziju un īstenību antireprezentācijas jeb neattēlojošās mākslas praksēs. Tām raksturīga atsacīšanās no attēlojuma, tās nāk ar savu pasauli vai realitāti un iesaistās tiešā dialogā ar to, “kas ir”. Bet ja nu mēs palūkojamies uz šāda tipa laikmetīgo mākslu kā modernā reālisma augli mūsdienu kultūrā? Pieeju, kas vienkārši turpina dzēst tradicionālās mākslas robežas, kuras notur nepieciešamās distances – starp mākslas darbu un skatītāju, māksliniecisko izpausmi un ekspresīvo aktīvismu, radošo līdzdalību un tiešo iesaistīšanos, proti, starp mākslu un dzīvi? Ja nu, slēpjoties aiz fantāzijas plīvura, Vailds caur meliem ir atklājis patiesību?

Neilgi pēc Vailda esejas publicēšanas 19./20. gadsimta Rietumeiropas mākslā sākās radikāla atbrīvošanās, izaicinot un pētot attiecības starp mākslu un cilvēka realitāti. Vizuālās mākslas pakāpeniski tiecās atteikties no reprezentācijas kā attēlojuma, aizvien tiešākos veidos pietuvojoties realitātei un radīšanas procesam. Estētisko kanonu maiņa un jaunie tehnoloģiskie līdzekļi pavēra jaunas teritorijas eksperimentiem un radīja jaunus žanrus, galu galā mainot formālos kritērijus un konceptuālos nosacījumus tam, kas vispār tiek saukts par mākslu. 20. gadsimta revolucionārās kustības jau nāca ar zināmu cerību – un dažos gadījumos arī programmu un manifestu – utopiskas nākotnes īstenošanai, kas vismaz vēlamības formā sapludināja mākslinieka dzīvi un personību ar viņa radošo darbību. Mākslai aizvien vairāk iesaistoties dzīvē, mainījās arī mākslinieka loma – ietiecoties aizvien jaunās sfērās, lai izpaustos sociālās, politiskās un individuālās revolūcijās. Galu galā māksla iemiesoja pašu revolūciju modernitātes lielo naratīvu – sekularizācijas, urbanizācijas, industrializācijas, progresa, brīvas individualitātes, kontroles pār dabu un cilvēka dzīves apvērsuma – kontekstā.

Šodien laikmetīgās mākslas lauks ir paplašinājies un līdz ar šiem lielajiem stāstiem sadrumstalojies neskaitāmās mākslinieciskās praksēs. Tās vairs nav ietveramas vienotā diskursā, un kopš popārta, kas integrēja sevī izklaides un komerciālo kultūru, nav parādījies neviens jauns vadošs stils.[5] Mūsdienu māksla joprojām iemieso radošuma, oriģinalitātes un brīvības ideālus un, kā nekad agrāk, pretendē piedāvāt jaunas perspektīvas, kā skatīties uz pasauli, iesaistoties popkultūras, izklaides, dizaina un modes sfērās un radot trendus. “Izcils mākslinieks iztēlojas kādu tipu,” saka Vailds, “un dzīve kā veikls publicists tiecas to kopēt un atražot populārā formā.”[6]

Vai to pašu nevar apgalvot arī šodien par laikmetīgo mākslu kā globalizēta tirgus radošu daļu, kura stimulē kultūras un izklaides industriju? Šajā eksperimentālajā laboratorijā māksliniekiem ir pilnīga brīvība – izaicināt tradīcijas, pārkodēt nozīmes, nogāzt simbolus un dzēst sociālās, kultūras, reliģiskās un politiskās robežas. Pat apvērst fundamentālus likumus, kuri tiek uzskatīti par cilvēciskuma pamatiem. Tiecoties pēc radikālas oriģinalitātes, tie aizrautīgi rada jaunas realitātes un utopijas un risina sociālos konfliktus, paradoksālā veidā ieguldot savu artavu diskusijās par globālo nākotni. Šodienas politisko, sociālo un ekonomisko krīžu laikā māksla šķiet kā pēdējais brīvības bastions, kur skart jutīgus un pretrunīgus jautājumus un izaicināt priekšstatus par to, ko mēs kultūrā pieņemam par vērtīgu vai skaistu, piedāvājot it kā jaunas perspektīvas. Taču klasiskā mākslas filozofija un estētikas teorija klūp tradīcijas drupās pretī tam, ko tagad sauc par mākslu.

20. gadsimts Rietumos atnāca ar lielām cerībām uz cilvēka atbrīvošanos, taču izvērtās par gadsimtu, kurā, dažu ietekmīgu domātāju skatījumā, tika nonāvēta vēsture,[7] filozofija,[8] māksla un Dievs[9] – viss, uz kā uzbūvēta Eiropa. Laikmetu definēja abu pasaules karu katastrofas. Holokausts – šausmu eskalācija un totāla mehanizācija – joprojām ir viens no galvenajiem atskaites punktiem mūsdienu diskusijās par politiku un ētiku, kā arī daudzu mākslas un kultūras prakšu tēma. 20. gadsimtā māksla jau bija cieši saistīta ar politiku, jo industrializācija un tehnoloģiskie sasniegumi, kas darbināja Eiropas politisko kara iekārtu, mainīja sabiedrības struktūru un kolektīvo pasaules uztveri. Reaģējot uz vērtību sairumu un cilvēcības zudumu, māksla tiecās meklēt jaunus veidus, kā izdzīvot latentā terora, baiļu un tukšuma vidē, un nereti nežēlīgi pārkāpa atlikušos tabu un sakrālo dzīves dimensiju, lai tiktu pāri neizturamajai realitātei.

Franču filozofs un urbānists Pols Virilio esejā Nežēlīgā māksla meklē saknes mūsu kultūras šausminošajai un “nežēlīgajai” pusei un jautā: “Vai nacisma terors zaudēja karu, bet galu galā triumfēja pār mieru?”[10] Viņš retoriski atsaucas uz filozofes Žaklīnas Lihtenšteinas[11] 1997. gada atmiņām par Aušvicas muzeja apmeklējumu: “[Tur] man pēkšņi radās iespaids, ka esmu laikmetīgās mākslas muzejā. Braucu ar vilcienu atpakaļ, sakot sev, ka viņi ir uzvarējuši! Viņi bija uzvarējuši, jo bija radījuši uztveres formas, kas vienkārši ir daļa no iznīcināšanas režīma, ko viņi paši bija radījuši.”[12] Virilio skatījumā “nežēlīgā māksla” kā kultūras parādība ir daudzdimensionāla un tieša šīs aukstasinīgās destrukcijas izpausme laikmetīgajā kultūrā kā izkropļotas kolektīvās mentalitātes produkts. Tiecoties izgaismot laikmetīgās mākslas estētisko, politisko un tehnoloģisko līmeņu dinamiku, viņš retoriski jautā: “Protams, laikmetīga māksla, bet ar ko [tā ir] laikmetīga?”[13]

Virilio laikmetīgo mākslu saprot kā tradicionālās reprezentācijas mākslas un attēlojuma uztveres formu noraidīšanu. Tās ir aizstājusi nepastarpinātība – tieša klātbūtne, kurā reālā un fiktīvā vai virtuālā pieredze sakrīt. Mūsdienu “hiperabstrakcijas”[14] tehnoloģiju deformētā uztveres lauka ietvarā viņš vispār apšauba tādas mākslas iespējamību, kas nenoliegtu vai neiznīcinātu mūsu spēju aptvert realitāti un gūt apjausmu par īstenību. Šajā laukā pat Teodora Adorno folklorizētais apgalvojums par “neiespējamību rakstīt dzeju pēc Aušvicas”[15] ir izgaisis virtuālajā horizonta, medija, distances un galu galā – cilvēka “izzušanas estētikā”.[16]

Nav skaidras un vienotas atbildes uz jautājumu, kas izraisīja pārrāvumu mākslas vēstures tradīcijā. Kāpēc radikālas klātbūtnes dēļ tika atceltas reprezentācijas kanoniskās formas, kas principā ir mākslas izpausmes un cilvēka uztveres pamatu pamats? Mākslas filozofs Artūrs Danto esejā Mākslas beigas: Filozofiska aizstāvība raksta: “Iespējams, izaicinājums nāca no fotogrāfijas un kustīgā attēla. Varbūt to izraisīja komplekss kultūras ticības Rietumu vērtībām zudums.”[17]

Virilio skatījumā šie divi iemesli – tehniskais un ētiskais – nav nošķirti, bet gan savstarpēji papildinoši. Abi sakņojas modernitātes zinātniskajā pasaules skatījumā, kas uzturēja jau Oskara Vailda laika estētiskos ideālus. 19. gadsimta jaunās zinātnes nevarēja attīstīties bez atbilstošas ideoloģijas – scientisma, kas tiecās pēc tiešas dabas pakļaušanas un kontroles un līdz pat mūsdienām ir modernās Eiropas kultūras pamatā. Zīmīgi, ka šādas pasaules uztveres ietvaros tika izgudrota anestēzija, kas “ļāva ārstam vai ķirurgam [veicot manipulāciju ar dzīvu cilvēku] apspiest emocijas – žēlumu”.[18] Šo tendenci var novērot jau 19. gadsimta anatomu mākslā, kas atsedz neredzamās ķermeņa daļas, vai dramatiskajās kara ainu gleznās, kurās notikumi tiek atainoti vistiešākajā un precīzākajā veidā. Zinātniskums mainīja arī Eiropas izpratni par cilvēku un radīja jaunas apziņas teorijas, reducējot cilvēka prātu līdz tā pieredzes saturam, empīriskiem datiem vai materiālajam substrātam (atomi, šūnas, smadzenes, puslodes utt.). Šo modernitātes ideālu Frānsiss Bēkons ir formulējis Jaunā organona (1620) priekšvārdā: “Ir atlikusi viena glābšanās cerība, [un tā ir], ka viss prāta darbs tiks sākts no jauna […] ar mašīnu palīdzību.”[19]

Tādējādi zinātniskais materiālisms izslēdza no redzesloka dzīvā cilvēka nemateriālās un neinstrumentalizējamās īpašības un var tikt uzskatīts par sākotni īpašai “nežēlības” estētikai, kura līdz pat šodienai baro atsvešinātības un nāves kultūru no augstām skatuvēm līdz TV ekrāniem. Šādā kontekstā Virilio izceltais, reliģiski piestrāvotais “žēluma” jēdziens kalpo, lai atcerētos tieši šo, pirms trim gadsimtiem zaudēto emotīvo jutīguma dimensiju. Mēs to joprojām meklējam realitātē, taču realitāte aizvien biežāk tiek pakļauta eksperimentiem un ar pierādījumiem aizskaidrota līdz kailai nebūtībai.

Nepastarpinātība kā estētisks ideāls vizuālajā mākslā nav nekas jauns. Jau kopš antīkajiem laikiem gleznotāji ir centušies attēlot realitāti “tādu, kāda tā ir”. Tehniski glezniecībā attēlojuma reprezentatīvās formas (rāmis, tēls, kompozicionālie risinājumi, stāsts, simboli, vēstījums utt.) funkcionē kā starpnieks starp mākslas darba un skatītāja pasauli; šādi darbi sniedz estētisko pieredzi, kas ietver to jēgas uztveri un refleksīvu apceri. Piemēram, glezniecībā šādas pieredzes iespējamība ir iestrādāta jau pašā radīšanas procesā – mākslinieka skatiena ilgums, žests, otas triepieni un krāsas veido mākslas darba radošo dimensiju, izpaužoties dabiskās cilvēka uztveres formās, tēlojumā un materialitātē. Antīkajā teātrī reālisms tika dēvēts arī par iluzionismu, jo tas tik precīzi atainoja vizuālās parādības, ka publikai tās nebija iespējams atšķirt no īstenības. Taču tas netika uztverts kā augsta māksla.

Taču 19./20.gs. fotogrāfijas uzplaukums Rietumu kultūrā mainīja kolektīvo izpratni par to, ko cilvēks var saskatīt, un par to, kas ir attēls kā tāds. Foto kā īpašā spoguļa, gaismas un ātruma apvienojuma tehnikā minētā realitātes ilūzija tika sasniegta, mehāniski “uzņemot” [shooting – burtiski ‘nošaujot’] realitāti tās tiešā klātbūtnē”, kā to formulēja Valters Benjamins, “atverot skaidru lauku, kurā jebkāda intimitāte tiek atkailināta detaļu noskaidrošanas priekšā.”[20] Līdz ar fotogrāfiju realitātes attēlojums savās tehnoloģiskajās un estētiskajās iespējās tika novests līdz tā galējai robežai, burtiski apvērsts “negatīvā” versijā un precīzi “atspoguļots” atpakaļ tiešā “te un tagad” mirkļa dokumentā. Oskaram Vaildam tas, visticamāk, nozīmētu galējas garlaicības augstāko punktu, pārgurušā reālisma apogeju. Tomēr vēsturiski un idejiski tieši šajā brīdī vizuālā māksla nonāca fundamentālās radošās krustcelēs – saglabāt tēlainās, jēdzieniskās un reprezentatīvās uztveres formas vai “iziet cauri spogulim” brīvās izpausmes vārdā, kas nozīmēja realitātes eksponēšanos,[21] atklājot cilvēka uztverei iepriekš nepieejamas dimensijas un pakļaujot tās nebeidzamiem eksperimentiem.

Pionieris impresionisms, kas tvēra realitāti mirkļa gaismā, vēl centās noturēt trauslo līdzsvaru starp formu un intensitāti, “pirms to reizi par visām reizēm pavisam iznīcināja moderno tehnoloģiju nihilisms.”[22] Attēls kļuva par izpētes, dekonstrukcijas un manipulāciju lauku. Turpmākās 20. gadsimta mākslas kustības katra savā veidā citu pēc citas izaicināja un noliedza tradicionālās izpausmes formas, lai panāktu jauno ideālu – nepastarpinātību jeb tiešu realitātes tvērumu. Virilio ieskatā šī metaforiskā reprezentācijas inversija patiesībā nozīmē karu pret mākslu, kuru maskē gandrīz visi laikmetīgās mākslas virzieni un idejas. Visas kultūras jēgas pamatformas – stāsts, vēstījums, simbols, ķermenis, rāmis, tēls, cilvēks, “es”, seja, identitāte, utt. – tagad bija atvērtas preparējošiem eksperimentiem. Piemēram, sirreālismā cilvēka patība jeb “Es apziņa” tika reducēta uz zemapziņas impulsiem, tieksmēm un fantāzijām. Vīnes akcionismā zinātniskais eksperiments kā metode pakļāva un vardarbīgi iznīcināja cilvēka un dzīvas būtnes ķermeni. Antimāksla apvērsa kultūras simbolisko dimensiju un atsedza cilvēka realitātes neapstrādātās, kailās, to veidojošās daļas. Vizuālie mākslinieki noliedza klasiskās attēlojuma formas un pārkāpa tradicionālās estētikas dualitātes – “mākslinieks–publika”, “telpa–laiks”, “prāts–materialitāte”, “realitāte–abstrakcija”. Šo pārkāpumu intensitāte pārveidoja estētisko pieredzi un būtībā kļuva par galveno mērauklu mākslas darba vērtēšanā. Virilio pievienojas Valtera Benjamina uzskatam, ka šos jaunos kolektīvās realitātes uztveres nosacījumus radīja momentfoto, kino, tiešraides un pārējā interaktīvā pieredze. Šodien destrukcija un robežu pārkāpšana mākslā, tāpat kā mūsdienu dzīvē, nereti tiek uzskatīta par radošu procesu, un autentisku mākslas pieredzi ir aizvietojuši tiešas iesaistīšanās rituāli. Pēc Virilio domām, problēma nav tajā, ka māksla ir pieņēmusi tehnoloģijas un zinātnisko pasaules ainu per se, bet gan tajā, ka māksla ir iesavinājusi tās atsvešināto skatienu un eksperimentu kā metodi, eksponējot kailo realitāti kā galējo patiesību un dzīves pamatprincipu. Zinātne “vēlas būt pasaules metafora, vienlaikus iedomājoties sevi kā apziņas revolūciju”[23] un tiecas aizstāt radošo un poētisko dimensiju, kas noteic veidu, kā mēs pieredzam un radām dzīvi, atzīstam noteiktas vērtības un orientējamies pasaulē.

Estētiskajā pieredzē mākslas darbs nav nošķirams no tā izpausmes veida – reprezentācijas manieres.[24] Medijs pats par sevi ir uztveres forma, caur kuru tiek radīta nozīme. Kopš Aristotela mums ir zināms, ka attēlojums ir ne tikai estētikas, bet arī cilvēka psihes darbību noteicoša kategorija: “[…] attēlošana ir cilvēkam dabiska jau no bērnības, [bērni] ir lielākie atdarinātāji un savas pirmās saprašanas darbības veic ar atdarināšanas palīdzību.”[25]Dzejas mākslā Aristotels skaidro traģēdijas un komēdijas – Rietumu kultūras pamatformu – dzimšanas nosacījumus. Dzejnieki atdarināšanu jeb mimēzi izmanto ne tikai kā instrumentu, lai attēlotu pasaules lietas, bet arī, lai caur saskatīto līdzību tēlos izraisītu identificēšanos skatītājā: “Skatoties uz atveidojumiem, cilvēki jūt prieku, jo, tos aplūkojot, var mācīties un secināt, ko kas nozīmē, piemēram: “Ā, tas ir viņš!”.”[26] Tas Aristotela teorijā nozīmē arī pamodināt līdzjūtību un iežēloties, jo otrā kā spogulī mēs varam ieraudzīt sevi pašu. Tieši mūsu empātijas spējas dēļ ir iespējama katarse[27] kā dvēseles šķīstīšanās caur līdzpārdzīvojumu – viņaprāt, augstākā mākslas pieredze.

Atsacīšanās no reprezentācijas mākslā iezīmē pilnīgi jaunas attiecības starp mākslas darbu un skatītāju. Māksla pārstāj būt apzinātas refleksijas un dzīvas iedvesmas avots, tā vietā kļūstot par neapzinātu stimulu lauku, kuram tiek pakļauts bezpalīdzīgs skatītājs. It kā mēģinot izvairīties no reālisma uztieptās garlaicības, antireprezentācijas māksla kļūst virtuāli reāla, vai, runājot Žana Bodrijāra vārdiem, hiperreāla. Tādējādi tā neizbēgami zaudē poētisko, tēlaino un radošo dimensiju, jo to aizstāj vai nu tieša iegremdētība un pieredzes intensitāte, lai ko tas arī nozīmētu, vai atsvešināta intelektuāla bauda un institucionāla vai ideoloģiska kritika. Šādu mākslu nav iespējams apcerēt, to var tikai uztvert un absorbēt, virtuāli pieredzēt vai intelektuāli interpretēt, īsi sakot, tā nekādā veidā nepadziļina mūsu izpratni par pasauli. Virilio to formulē šādi: “Ja tā sauktā vecmeistaru māksla līdz pat 19. gadsimtam, kad sākās impresionisms, palika “demonstratīva”, tad 20. gadsimta māksla kļuva “monstratīva”.”[28] Māksla, kas par savu priekšmetu un mediju padara pārtrauktā šeit un tagad mirkļa uztveri, apvērš dabisko attēlojuma kārtību, vienkārši pasniedzot realitāti kā fikciju. Tomēr pat mūsdienu cilvēks nevar izvairīties no Aristotela atpazītās mimētiskās loģikas, jo tā ir dabisks uztveres un iztēles radošuma pamatprincips, kas dziļi iesakņots mūsu psihes struktūrā; atsakoties no tā, tiek degradēta ne tikai mākslinieciskā izpausme, bet attiecīgi arī mūsu pasaules uztvere. Vailds acīmredzot to saskatīja, šajā kontekstā atsaucoties uz senajiem grieķiem: “No tā izriet viņu iebildumi pret reālismu. Viņiem tas nepatika tīri sabiedrisku apsvērumu dēļ. Viņi uzskatīja, ka tas neizbēgami padara cilvēkus neglītus, un viņiem bija pilnīga taisnība. [..] Dzīve ir Mākslas labākais, Mākslas vienīgais skolnieks.”[29]

Neraugoties uz dažādiem gadsimtiem, kultūrām un perspektīvām, gan Pols Virilio, gan Oskars Vailds apzinājās mākslas metafiziski ētisko sākotni un garīgo uzdevumu. Virilio parāda, ka mākslas darba estētiskais un ētiskais līmenis fundamentāli caurvij viens otru, lai kā mēs vēlētos tos konceptuāli nošķirt. Vailds, it kā apvēršot tradicionālās mākslas un realitātes attiecības, šodien padara acīmredzamu to, ka hipermodernās mākslas triumfā uz spēles ir nekas mazāk kā pati dzīve. Ja reālisms iesloga iztēli “tajā, kas ir”, replicējot blāvu, garlaicīgu un bieži vien nožēlojamu realitāti, tad hiperreālisms sekojoši to pakļauj destrukcijai, fragmentācijai un vienkārši piesmej. Virilio šajā sakarā retoriski jautā: “Kā mēs galu galā varam nesaprast, ka laikmetīgās mākslas šķietamā bezdievība ir tikai un vienīgi sakrālās mākslas apvērstais attēls, radītāja sākotnējā jautājuma kāpēc ir kaut kas, nevis nekas? atcelšana?”[1] Vailds piebilst, ka “dzīves pamats – dzīves enerģija […] ir vienkārši alkas pēc izpaušanās, un Māksla vienmēr sniedz daudzveidīgas formas, ar kuru palīdzību šo izpausmi var īstenot. Padomājiet par to, ko mēs gūstam, imitējot Kristu, un par to, ko mēs gūstam, imitējot Cēzaru.”[2] Dzīve spoguļojas Mākslas izsapņotajā mitoloģijā, kosmoloģijā un tēlainībā. Kad Dzīve kļūst par Mākslas avotu un izpētes materiālu, katarse vairs nav iespējama; spogulis ir saplēsts un traģēdija ir īsta.

[1] Paul Virilio, Art and Fear, London: Continuum, 2003, p. 45.

[2] Oscar Wilde, “The Decay of Lying,” in Intentions, New York, NY: Brentano, 1905 [1891], pp. 1–56. Tīmeklī: https://archive.org/details/cu31924079601617.

[1] Paul Virilio, Art and Fear, London: Continuum, 2003, p. 45.

[2] Oscar Wilde, “The Decay of Lying,” in Intentions, New York, NY: Brentano, 1905 [1891], pp. 1–56. Tīmeklī: https://archive.org/details/cu31924079601617.

Eseja rakstīta pēc Rīgas 1. laikmetīgās mākslas biennāles (RIBOCA 1) pasūtījuma “Viss bija mūžīgs, līdz pārstāja tāds būt”. Kuratore Katerina Gregos, 2018. Publicēta ar pasūtītāju atļauju.

[1] Oscar Wilde, “The Decay of Lying,” in Intentions, New York, NY: Brentano, 1905 [1891], pp. 1–56.

[2]Ibid.

[3] Ibid.

[4] Ibid.

[5] Camille Paglia, Glittering Images: A Journey Through Art from Egypt to Star Wars, New York: Pantheon Books, 2012.

[6] Oscar Wilde, “The Decay of Lying,” in Intentions, New York, NY: Brentano, 1905 [1891], pp. 1–56.

[7] Francis Fukuyama, The End of History and the Last Man, New York, NY: Free Press, 1992.

[8] Martin Heidegger, “The End of Philosophy and the Task of Thinking” (1964) in Martin Heidegger, Basic Writings, San Francisco, CA: Harper Collins, 1977, pp. 427–449.

[9] Arthur Danto, “The End of Art,” in The Philosophical Disenfranchisement of Art, New York, NY: Columbia University Press 2005 [1986], pp. 81–116.

[10] Paul Virilio, Art and Fear, London: Continuum, 2003, p. 28.

[11] Žaklīna Lihtenšeina (1947) – franču filozofe un mākslas vēsturniece.

[12] Paul Virilio, Art and Fear, London: Continuum, 2003, p. 28.

[13]Ibid., p. 27.

[14]Ibid., p. 14.

[15] Paul Virilio, The Aesthetics of Disappearance, Los Angeles: Semiotext(e) / Foreign Agents, 1991.

[16] Paul Virilio, The Aesthetics of Disappearance (Los Angeles: Semiotext(e) / Foreign Agents, 1991).

[17] Arthur Danto, “The End of Art: A Philosophical Defense,” History and Theory, 37, no. 4, (1998), pp. 127-143.

[18]Ibid.

[19] Francis Bacon, The New Organon, Cambridge: Cambridge University Press, 2000, p. 30.

[20] Walter Benjamin, cited in Paul Virilio, The Vision Machine, London: British Film Institute, 1994, p. 23.

[21] Paul Virilio, Art and Fear, London: Continuum, 2003, p. 38.

[22]Ibid., p. 48.

[23] Paul Virilio, The Aesthetics of Disappearance (Los Angeles: Semiotext(e) / Foreign Agents, 1991), p. 42.

[24] “Medijs ir vēstījums” – šī Maršala Makluhana (Marshall McLuhan) frāze nozīmē, ka medija forma ir daļa no vēstījuma, ko tas pārraida, radot simbiotiskas attiecības, kurās medijs ietekmē vēstījuma uztveri. Jebkura medija vai tehnoloģijas “vēstījums” ir mēroga, tempa vai modeļa maiņa, ko tas ievieš cilvēku dzīvē.

[25] Aristotle, Poetics, Indianapolis, IN: Hackett, 2006, p. 22.

[26]Ibid., p. 23.

[27]Κάθαρσις, katharsis – ‘šķīstīšanās’, ‘attīrīšanās’

[28] Paul Virilio, Art and Fear, London: Continuum, 2003, p. 35.

[29] Oscar Wilde, “The Decay of Lying”, in Intentions (New York, NY: Brentano, 1905 [1891]), pp. 1–56.

[30] Paul Virilio, Art and Fear, London: Continuum, 2003, p. 45.

[31] Oscar Wilde, “The Decay of Lying,” in Intentions, New York, NY: Brentano, 1905 [1891], pp. 1–56. Tīmeklī: https://archive.org/details/cu31924079601617.

Liberālisma ilgtspējas trūkums

Fragments no Patrika Denīna grāmatas Kāpēc liberālisms cieta neveiksmi, kas gada nogalē iznāks izdevniecībā KODOKA. Tulkotājs Ēriks Heinsbergs. Telos sarunu par šo grāmatu klausīties:https://telos.lv/kapec-liberalisms-cieta-neveiksmi/

Liberālisma pamatuzdevums ir tā nosaukumā: brīvība. Liberālisms ir bijis pievilcīgs un noturīgs, jo tas ir pievērsies dvēselē dziļi iesakņotajām ilgām pēc brīvības. Liberālisma vēsturiskais aizsākums un globālais valdzinājums nav nejaušs; tas ir īpaši piesaistījis varas patvaļai, netaisnīgai nevienlīdzībai un nabadzībai pakļautus cilvēkus. Neviens cits politiskās filozofijas virziens nav praktiski pierādījis spēju tik regulāri un paredzami vairot labklājību, nodrošināt relatīvu politisko stabilitāti un veicināt individuālās brīvības. 1989. gadā Frānsisam Fukujamam bija pamats apgalvot, ka ilgais disputs starp režīmu ideoloģijām ir beidzies un ka liberālisms ir vēstures beigu stāvoklis.

Liberālisms, protams, neatklāja vai neizgudroja ilgas pēc brīvības: vārdam libertas ir antīkas saknes, un tās aizstāvība un īstenošana ir bijis viens no galvenajiem mērķiem, sākot jau no pirmajiem politiskās filozofijas aizmetņiem senajā Grieķijā un Romā. Rietumu politiskās tradīcijas pamatteksti ir īpaši pievērsušies jautājumam, kā savaldīt tirāniskas sliecības un tirānijas nostiprināšanos, un vairākkārt ir nonākuši pie secinājuma, ka galvenie līdzekļi pret tirāniskiem kārdinājumiem ir tikumu izkopšana un valdīšana pār sevi. Grieķi valdīšanu pār sevi uzskatīja par saistošo elementu starp indivīdu un polisu, apzinoties, ka kā viens, tā otrs ir iespējami, ja visā kopienā tiek uzturēti spēkā un vairoti savaldības, gudrības, mērenības un taisnīguma tikumi. Pašpārvalde valstiskajā kopienā bija iespējama tikai tad, ja pašsavaldības tikums valdīja pār pilsoņu dvēselēm; un indivīdu valdīšana pār sevi varēja īstenoties tikai valstiskajā kopienā, kura saprata, ka pilsonība kā tāda ir nepārtraukta tikumības piekopšana likumos un paražās. Grieķu filozofija lika uzsvaru uz paideia jeb audzināšanu tikumā kā galveno ceļu tirānijas nepieļaušanā un pilsoņu brīvības aizsargāšanā. Tomēr šādiem secinājumiem līdzās pastāvēja (pat ja brīžiem saspīlēti) arī nevienlīdzības attaisnošana ne tikai aicinājumā iecelt viedu valdnieku no valdītāju šķiras, bet arī verdzības vispārējā pieļaušanā.

Romas un viduslaiku kristīgās filozofijas tradīcijas saglabāja grieķu likto uzsvaru uz tikumu kultivēšanu kā galveno aizsardzību pret tirāniju un izveidoja institūtus, kuru mērķis bija atsvērt valdītāju varu, reizē (dažādā mērā) atverot kanālus neformālai un dažkārt formālai pavalstnieku viedokļa politiskai paušanai. Daudzi no pārvaldes institūtiem, kurus mūsdienās saista ar liberālismu, vismaz sākotnēji radās un attīstījās daudzu gadsimtu gaitā pirms modernās ēras. To starpā bija konstitucionālisms, varas dalīšana, baznīcas un valsts ietekmes sfēru nošķiršana, tiesības un aizsardzība no varas patvaļas, federālisms, likuma vara un valsts aparāta ierobežošana. Indivīdu tiesību aizsardzība un ticība neaizskaramai cilvēka cieņai, lai gan tās ne vienmēr tika principiāli atzītas un praktizētas, bija viduslaiku Eiropas radīts filozofisks sasniegums pirms modernās ēras. Daži pētnieki liberālismu vienkārši uzskata par dabisku pārmaiņu rezultātu un gara attīstības perioda un protoliberālistiskas domāšanas kulmināciju, nevis par radikālu atkāpšanos no pirmsmodernitātes laika.

Lai gan šis skatījums, ņemot vērā acīmredzamu vēsturisko nepārtrauktību, ir nopietni apsverams, jāņem vērā arī pretēji uzskati, ka modernitātes sākumā notika būtisks pārrāvums – radās jauna, no pirmsmodernitātes perioda nošķirta politiskā filozofija. Institucionālās un pat semantiskās saistības starp klasisko un kristīgo pirmsmodernitātes laiku un modernitāti, kas ierosināja liberālisma rašanos, var būt mānīgas. Liberālisma galvenais sasniegums nebija tikai pilnīga agrākā noliegšana. Daudzos gadījumos tas sasniedza savu mērķi, pārdefinējot vārdus un konceptus un tādējādi piesūcinot pastāvošos institūtus ar fundamentāli atšķirīgiem antropoloģiskiem pieņēmumiem.

Lai gan brīvības vārdu saglabāja, tās būtību fundamentāli izmainīja. Brīvību ilgstoši uzskatīja par tirāniju nepieļaujošu pašpārvaldes priekšnoteikumu valstī un indivīda dvēselē. Tādējādi uzskatīja, ka brīvība ietver disciplīnu un vingrināšanos vēlmju ierobežošanā un attiecīgos sociālos un politiskos iedibinājumus, kas centās ieaudzināt attiecīgos tikumus un veicināja pašpārvaldes mākslu. Klasiskā un kristīgā politiskā doma apzināti bija drīzāk „māksla” nekā „zinātne”: tā plaši paļāvās uz laimīgā kārtā parādījušamies valsts dibinātājiem un valstsvīriem, kuri spēja uzturēt politiskus un sociālus tikumīgumu vairojošus ciklus un kuri atzina, ka ikviena cilvēku radīta institūcija neizbēgami var pieredzēt sairšanu vai samaitāšanos.

Būtiska modernitātes pazīme bija šī ilglaicīgā politikas skatījuma noliegums. Sociālos un politiskos iedibinājumus sāka uzskatīt par neefektīviem un nevēlamiem. Liberālisma saknes slēpās mēģinājumos apgāzt virkni antropoloģisku pieņēmumu un sociālo normu, kas nu tika uzskatītas par patoloģijas cēloņiem – konfliktu avotiem un individuālās brīvības šķēršļiem. Liberālisma pamatus lika vairāki domātāji, kuru galvenais mērķis bija izjaukt, viņuprāt, iracionālas reliģiskas un sociālas normas, lai sasniegtu pilsonisku mieru, kas savukārt vairotu stabilitāti un labklājību, un ar laiku arī individuālo sirdsapziņas un rīcības brīvību.

Šīs domas un prakses apvērsuma pamatā bija trīs centieni. Pirmkārt, politiku vajagot balstīt nevis tieksmē uz „augstāko”, bet spējā paļauties uz „zemāko”. Klasiskie un kristīgie centieni vairot tikumu tika noliegti kā paternālistiski un neefektīvi – ļaunprātīgi izmantojami un neuzticami. Tieši Makjavelli nošķīrās no klasiskajiem un kristīgajiem centieniem mazināt tirānijas kārdinājumu ar audzināšanu tikumā, atzīstot pirms modernā laika pastāvošo filozofisko tradīciju par nepārtrauktu nereālistisku un neīstenojamu fantāziju sēriju ar „izdomātām republikām un hercogistēm, kuras nekad praksē nav pastāvējušas un nevarētu pastāvēt; jo plaisa starp to, kā cilvēki uzvedas un kā tiem vajadzētu uzvesties, ir tik liela, ka ikviens, kurš, tiecoties pēc ideāla, ignorē ikdienas realitāti, drīz vien atklāj, ka viņam ir iemācīts, kā sevi iznīcināt, nevis saglabāt.” Tā vietā, lai veicinātu nereālistiskus – jo īpaši sevi ierobežojošus – nesasniedzamus rīcības standartus, Makjavelli piedāvāja būvēt politisko filozofiju uz novērojamas cilvēku uzvedības – lepnuma, savtīguma, alkatības un godkāres – pamatiem. Turklāt viņš mēģināja pamatot, ka brīvība un politiskā drošība ir labāk sasniedzama, sarīdot dažādas šķiras citu pret citu – veicinot citu ieslēgšanu „nežēlīgā konfliktā”, lai aizsargātu savas intereses –, nevis cēli apelējot pie „kopīgā labuma” un politiskas saskaņas. Atzīstot neiznīdējamo cilvēka savtīgumu un alkas pēc mantiskajiem labumiem, ir iespējams izdomāt veidus, kā no šīm tieksmēm gūt labumu, nevis mēģināt tās mazināt vai ierobežot.

Otrkārt, klasiskais un kristīgais uzsvars uz tikumību un sevis ierobežošanas un pašsavaldības kultivēšanu bija atkarīgs no to veicinošām normām un sociālām struktūrām politiskajā, sabiedriskajā, reliģiskajā, ekonomiskajā un ģimenes dzīvē. Agrāk atzītos neatņemamos balstus tikuma izkopšanā, kas tādējādi bija nosacījumi brīvībai no tirānijas, sāka skatīt kā apspiestības, patvaļas un ierobežotības avotus. Savukārt Dekarts un Hobss pauda, ka iracionālu paražu un nepārbaudītu tradīciju – it sevišķi reliģisku uzskatu un prakšu – valdīšana ir varas patvaļas un neproduktīvu savstarpēju konfliktu avots un tādējādi šķērslis stabilai un labklājīgai valsts iekārtai. Viņi piedāvāja atmest paražas un tradīcijas ar „domu eksperimentiem”, kas, konceptuāli atņemot cilvēkiem gadījuma rakstura īpašības, kuras tiem apslēpa viņu īsto dabu, cilvēkus reducēja līdz to dabiskajai būtībai. Viņu mērķis bija filozofiju un politiku novietot uz saprātīga un refleksijā balstīta pamata. Abi uzticējās individuālistiskākai racionalitātei, kas, vadot rīcību, varētu aizstāt ilgi pastāvošās sociālās normas un paražas, un viņi uzskatīja, ka iespējamu novirzīšanos no racionalitātes var izlabot ar centralizētas, politiskas valsts juridiskiem aizliegumiem un sankcijām.

Treškārt, tā kā politiskie pamati un sociālās normas prasīja līdzekļus stabilitātes un paredzamības nodrošināšanai un (ar laiku) individuālo brīvību lauka palielināšanai, bija jāpārvar arī cilvēka pakļautība dabas varai un tās nospraustajām robežām. „Jaunu politikas zinātni” bija jāpavada jaunai dabas zinātnei – zinātnei, kas meklētu praktisku labumu, dodot cilvēkiem izredzes cīņā pret dabu. Hobsa darba devējs Frānsiss Bēkons popularizēja jaunu natūrfilozofijas paveidu, kas palielinātu cilvēka valdīšanu pār dabu, „atvieglojot cilvēka stāvokli”, un to plānoja panākt, vairojot zināšanu lietderīgumu. Modernās zinātnes revolūcija tādējādi pieprasīja apgāzt tādas filozofiskās tradīcijas kā stoicismu un kristīgo uzsvaru uz „pieņemšanu” par labu ticībai pieaugošai un potenciāli neierobežotai cilvēka spējai kontrolēt apstākļus un apmierināt savas vēlmes pasaulē.

Lai gan, spriežot pēc šo domātāju atturīgās attieksmes pret tautas varu, neviens no viņiem nebija liberālis, viņu revolucionārā politikas, sabiedrības, zinātnes un dabas izpratnes pārveidošana lika pamatus modernajam liberālismam. Nākamajās desmitgadēs un gadsimtos virkne domātāju papildināja šos trīs domāšanas apvērsumus, pārdefinējot brīvību kā cilvēku atbrīvošanu no pastāvošās autoritātes, emancipējot no patvaļīgas kultūras un tradīcijām un izplešot cilvēka varu un valdījumu pār dabu ar zinātniskiem atklājumiem un ekonomisku labklājību. Liberālisma augšupeja un triumfs prasīja neatslābstošus pūliņus, lai iedragātu klasisko un kristīgo brīvības izpratni, demontētu vispārējās normas, tradīcijas un prakses un, iespējams, visbūtiskāk – pārdefinētu centralitātes izpratni indivīda primātu un izolētu viņu no dzimšanas apstākļu radītajām gadījuma rakstura īpašībām, pasludinot valsti par galveno individuālo tiesību un brīvību aizstāvi.

Šo domāšanas un rīcības apvērsumu liberālā pieņemšana radīja titāniska mēroga derības, ka ir iespējama tiekšanās pēc pavisam jaunas brīvības izpratnes un ka tā ir sasniedzama, apgāžot agrāko filozofijas tradīciju un reliģijas un sociālās normas, kā arī izveidojot jaunas attiecības starp cilvēku un dabu. „Vigu”[1] burtiskā politiskās vēstures interpretācija ir, ka šīs derības ir neapstrīdami uzvarētas. Liberālisma atnākšana iezīmē neapgaismoto laiku beigas, cilvēces atbrīvošanu no tumsas, apspiestības un nepamatotas nevienlīdzības pārvarēšanu, monarhijas un aristokrātijas norietu, labklājības un moderno tehnoloģiju uzvaras gājienu un teju nepārtraukta progresa laikmeta iestāšanos. Liberālismam piedēvē reliģisko karu pārtraukšanu, iecietības un vienlīdzības laikmeta uzsākšanu, personīgo iespēju un sociālās mijiedarbības vairošanu, kas mūsdienās vainagojas globālismā, un vēl aizvien izcīnāmas uzvaras pār seksismu, rasismu, koloniālismu, heteronormativitāti un gūzmu citiem nepieņemamiem aizspriedumiem, kas šķeļ, pazemo un segregē.

Pēc pēdējā ideoloģiskā sāncenša sabrukuma liberālisma galējo un neapšaubāmo uzvaru 1989. gadā pasludināja Frānsiss Fukujama savā ietekmīgajā rakstā „Vēstures beigas”. Fukujama uzskatīja, ka liberālisms sevi ir pierādījis kā vienīgo leģitīmo iekārtu, jo tas ir pārspējis visus izaicinātājus un uzveicis visus sāncenšus, jo īpaši tāpēc, ka tas darbojas, jo ir saskaņā ar cilvēka dabu. Derību īstenošanās piecu gadsimtu gaitā (liberālismu pirmoreiz kā politisku eksperimentu mēģināja īstenot dzīvē Amerikas liberālās republikas dibinātāji tieši divsimt gadus pirms Fukujamas pārdrošās tēzes), parasti saduļķotajā un sāncensības pilnajā politiskās filozofijas un prakses arēnā visiem bija atklājusies ar agrāk nepieredzētu skaidrību.

Sekas vispārizplatītajam uzskatam, ka liberālisma triumfs ir pilnīgs un neapstrīdams (citi skatījumi vairs nav pat apsvēršanas vērti), ir liberālās kārtības ietvaros izdarīts secinājums, ka kaites, ar kurām sirgst politiskais ķermenis un pilsoniskā, un privātā sfēra, ir vai nu pārpalikumi no nepietiekami realizēta liberālisma vai nejaušas problēmas, kuras atrisināmas ar likumdošanas vai tehnoloģiskiem līdzekļiem, nepametot liberālisma apvārsni. Liberālisma panākumi apgrūtina domāšanu par iespējamību, ka šībrīža lielākais liberālisma apdraudējums varētu atrasties tā iekšpusē, nevis ārpusē. Šī apdraudējuma spēks nāk no liberālisma fundamentālās dabas; no tā, ko uzskata tieši par tā stiprajām pusēm – it sevišķi no ticības liberālisma spējai labot savus trūkumus un liberālisma ticības progresam un nebeidzamiem uzlabojumiem. Tas traucē pamanīt tā dziļāko vājību un pat paša radīto norietu. Lai kādas būtu mūsdienu ligas, nav tādu izaicinājumu, ko nevarētu atrisināt ar vēl pilnīgākiem liberāliem risinājumiem.

Šīs ligas ietver savtīgo interešu korozīvo ietekmi uz sabiedrību un pilsonisko kopienu – slimību, kuru izraisa zāles, ko lieto, lai izārstētu agrāko paļaušanos uz tikumiem. Šī liga ne tikai aizvien vairāk parādās visā sabiedrības mijiedarbībā un institūcijās – tā iespiežas arī liberālajā politikā. Nomācot jebkādu apelēšanu pie kopīgā labuma, tā rada nulles summas spēles domāšanas veidu. Tā visas valsts mērogā polarizē pilsoņus, kuri aizvien vairāk vadās pēc privātiem un lielā mērā materiāliem apsvērumiem. Līdzīgi „zāles”, ar kurām indivīdus varētu atbrīvot no agrāk nozīmīgajām kultūrām, rada paražu iztrūkumu, kura dēļ ir nepieciešami jauni juridiski risinājumi, policijas iejaukšanās un aizvien lielāka iedzīvotāju novērošana. Piemēram, tā kā sociālās normas un piedienība ir vājinājusies un apelēšanu pie cilvēka rakstura noraida kā paternālistisku un tirānisku, aizvien biežāk ASV skolās ievieto novērošanas kameras – anonīmu pārraudzību, kas ir pamats sodīšanai post factum. Pielietotais ārstniecības līdzeklis – cilvēka valdīšana pār dabu – rada sekas, kas liecina, ka šī kundzība labākajā gadījumā ir īslaicīga un iluzora: fosilā kurināmā izmantošanas ekoloģiskās izmaksas, neierobežota antibiotiku lietošana, politiskā krīze, kas sekos darbaspēka aizstāšanai ar tehnoloģijām, un tamlīdzīgi. Viens no lielākajiem cilvēces nākotnes izaicinājumiem ir spēja pārdzīvot progresu.

Taču, iespējams, visbūtiskāk: liberālisms tērē pirmsliberālā laikmeta mantojumu un resursus, kuri to reiz uzturēja, bet kurus tas nespēj atjaunot. Sociālo saikņu iziršana gandrīz visās dzīves jomās – ģimenē, kaimiņu attiecībās, vietējā kopienā, reliģijā un pat nacionālajā līmenī – uzrāda liberālisma iekšējās loģikas progresējošo vektoru un ir tā dziļākās nestabilitātes avots. Liberālisma novienādojošās ievirzes sekas un viena no tā trausluma pazīmēm ir pieaugošais uzsvars uz centralizētām nacionālām un pat pārnacionālām valdībām un aizvien dedzīgāki politiskie cīniņi par tām. Globālais tirgus izstumj ekonomiskās subkultūras, uzspiežot bezpersonisku darījumu loģiku, kas rada kapitālisma krīzi un tā gaidāmās sabrukšanas vīziju. Cīņas par tiesisko regulējumu tādās jomās kā izglītība un veselības aprūpe, kurās kā risinājumu piedāvā vai nu valsti, vai brīvo tirgu, atspoguļo to aprūpes formu vājināšanos, kuras bija atkarīgas no kopības saiknēm un gatavības aprūpēt tuvākos un kuras nedz valsts, nedz brīvais tirgus nevar cerēt ne vairot, ne aizstāt. Liberālisma uzvaras gājienam ir izdevies izsūkt sociālos un dabas resursus, kurus pats liberālisms nav radījis un nevar atjaunot. Taču tieši šie resursi liberālismu uzturēja arī tad, kad tā ekspansija ārdīja šos neapzinātos un neatzītos pamatus.

Liberālisms ir noslēdzis derības, ka tas spēj radīt vairāk ieguvumu nekā zaudējumu, vienlaikus liberalizēto cilvēci padarot nejūtīgu pret faktu, ka pieaugošās izmaksas ir piedāvāto ieguvumu rezultāts. Tādējādi vairākums mūsdienās šīs derības uzskata par uzvarētām – pretējais vairs netiek apsvērts. Tomēr, ja minētās liecības skaidri saskatām nevis kā nejaušību, bet gan kā parādības, kuras tieši izriet no liberālisma pilnbrieda, tās atklāj, ka parādu piedzinējs jau klauvē pie durvīm. Apjausma, ka uzvarētājs ir spēļu zāles īpašnieks, pie mums atnāca lēni. Liberālisma panākumu izraisītās negatīvās blaknes liecina, ka tikai vājredzīga ideoloģija var apslēpt liberālisma nespēju būt ilgtspējīgam.

Modernā konstitucionālisma tiesiskais un politiskais ietvars nepieprasa liberālu valsts iekārtu per se. Liberālu iekārtu ir dzemdinājuši divi pamatpieņēmumi. Liberālismu pašos pamatos veido divi dziļāki antropoloģiski postulāti, kas rada liberālo institūciju īpašo orientāciju un veidolu: 1) antropoloģiskais individuālisms un voluntāristiska izvēles koncepcija, un 2) cilvēka nošķirtība no dabas un pretišķība tai. Abi šie cilvēka iedabas un izpratnes par sabiedrību apvērsumi arī veido „liberālismu”, ieviešot radikāli jaunu „brīvības” definīciju.

Liberālais voluntārisms

Pirmais apvērsums un liberālisma iezīmīgākais aspekts ir politikas balstīšana voluntārismā – indivīdu izvēles neierobežotībā un autonomijā. Šo argumentu pirmo reizi, protoliberāli aizstāvot monarhiju, formulēja Tomass Hobss. Hobsaprāt, cilvēki dabiski pastāv radikālas neatkarības un autonomijas stāvoklī. Atzīstot to apstākļu trauslumu, kuros dzīve ir „riebīga, vardarbīga un īsa”, cilvēki, pamatojoties savās racionālajās un savtīgajās interesēs, upurē lielāko daļu dabisko tiesību, lai iegūtu valsts suverēna radītu aizsardzību un drošību. Attiecīgi, valstiskās iekārtas leģitimitāti nodrošina piekrišana.

Valsts Hobsa izpratnē ir radīta, lai ierobežotu indivīdu rīcību – tā tiesiski ierobežo radikāli nošķirto cilvēku potenciāli destruktīvo darbību. Likumi ir praktiski ierobežojumi savtīgu interešu vadītiem indivīdiem. Hobss neņem vērā tādu savu interešu ierobežošanu, kuras pamatā ir tuvu cilvēku savstarpējās attiecības. Darbā Leviatāns viņš raksta, ka likumi ir salīdzināmi ar žogu, kas „ceļiniekus nevis aptur, bet notur uz ceļa”; proti, likumi ierobežo cilvēku dabiskās „impulsīvu vēlmju, pārsteidzīgas un neapdomīgas” rīcības tendences, tādējādi kalpojot kā ārējs mūsu dabīgās brīvības ierobežojums. Savukārt brīvība pastāv tur, „kur likums klusē”, un tā tiek ierobežota tikai tiktāl, ciktāl to eksplicīti nosaka valsts „autorizētas” normas. Tikai valsts drīkst nospraust robežas mūsu dabiskajai brīvībai: valsts ir vienīgais pozitīvo tiesību radītājs un uzturētājs – valsts pat izšķir pieļaujamus un nepieļaujamus reliģiskās ticības izpausmes veidus. Valstij ir uzticēts uzturēt sociālo stabilitāti un nepieļaut atgriešanos dabiskajā anarhijā; attiecīgi tā „nodrošina” mūsu dabīgās tiesības.

Hobsa skatījumā cilvēki pēc savas iedabas ir būtnes bez attiecībām, viņi ir atsevišķi un autonomi radījumi. Liberālisms aizsākās kā projekts, kurā visu cilvēcisko attiecību – sākot ar valstiskajām saiknēm, bet neaprobežojoties tikai ar tām – leģitimitāte kļuva aizvien atkarīgāka no tā, vai šīs attiecības ir izvēlētas, turklāt izvēlētas, vadoties no to kalpošanas racionālām savtīgām interesēm.

Hobsa filozofiskais pēctecis Džons Loks uzskatīja, ka voluntāristiskā loģika galu galā ietekmē visas attiecības, arī ģimeniskās. Džons Loks – pirmais liberālisma filozofs – Otrajā traktātā par valdību gan atzina, ka vecāku pienākums audzināt bērnus un atbilstošais bērnu pienākums klausīt vecākus izriet no baušļa „tev būs savu tēvu un māti godāt”, taču tālāk viņš rakstīja, ka katram bērnam galu galā ir pašam jāpiekrīt savam mantojumam. Tādējādi pēc alegorijas ar sabiedrības pirmsākumiem katrs cilvēks “aizsākas” sava veida dabiskajā stāvoklī, kurā viņš rīkojas kā cilvēks ar autonomu izvēli. „Ikviens cilvēka bērns, no dabas būdams tikpat brīvs kā jebkurš viņa priekštecis vienmēr ir bijis, kamēr vien viņš apveltīts ar šo brīvību, var izvēlēties, kādai sabiedrībai pievienoties un kādai valstij pakļauties. Taču, ja viņš izvēlēsies baudīt savu priekšteču mantojumu, viņam tas jādara ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi bija viņa priekštečiem, un jāpakļaujas visiem šim īpašumam līdzi nākošajiem pievienotajiem nosacījumiem.” Pat tie, kuri visos aspektos pieņem no vecākiem saņemto un mantoto, to dara, tam piekrītot, pat ja piekrišana nav izteikta vārdos.

Pat laulība, pēc Loka domām, ir jāsaprot kā līgums ar pagaidu noteikumiem, kas var tikt laboti – it sevišķi, kad bērnu radīšanas pienākums ir izpildīts. Ja šī visaptverošā brīvās izvēles loģika attiecas pat uz pašām vienkāršākajām ģimeniskajām attiecībām, tad vēl jo vairāk tā attiecas uz ne tik ciešām attiecībām, kas saista cilvēkus ar citām institūcijām un biedrošanās formām; tajās dalību nemitīgi novēro un izvērtē pēc tās sniegtā labuma vai apgrūtinājuma cilvēka individuālām tiesībām.

Tas gan nenozīmē, ka pirmsliberālajā ērā indivīda izvēles brīvību noraidīja. Daudzu citu nozīmīgu iniciatīvu starpā kristietība pirmsliberālajā laikmetā veicināja cilvēka izvēles lauka paplašināšanu, pārveidojot laulību no tāda institūta, kura pamatā ir sociāli un īpašuma apsvērumi, uz tādu, kas balstās brīvi lemjošu indivīdu lēmumā savienoties sakramentālas laulības saitēm. Jaunievedums institūtu, kopību, sociālo saikņu, biedrošanās un pat personīgo attiecību izvērtējumā bija galvenā un noklusētā uzsvara pārnešana uz individuālām savtīgām interesēm balstītos apsvērumos, plašāk neapsverot šo paša veikto izvēļu ietekmi uz kopienu, pienākumiem pret radīto kārtību un galu galā pret Dievu.

Liberālisms aizsākās ar eksplicīti formulētu tēzi, ka tas vienīgi skaidro politisko, sociālo un privāto lēmumu pieņemšanu. Tomēr implicīti tas bija veidots kā priekšrakstošs projekts: tā piedāvātajam cilvēka brīvās gribas aprakstam patiesībā bija jāaizstāj cita cilvēka sevis izpratnes un pieredzes forma. Tādējādi liberālā teorija centās mācīt cilvēkus citādi domāt par sevi un savām attiecībām. Liberālisms nereti pretendē uz neitralitāti jautājumā par liberālajā sabiedrībā pieņemtajām izvēlēm; tas ir „tiesību”, nevis kāda noteikta „labuma” nojēguma aizstāvis.

Un tomēr liberālismā nav neitrālas attieksmes pret tiem pieņēmumiem, uz kuru pamata cilvēki izdara lēmumus. Tieši tāpat kā ekonomikas kursu vadītāji apgalvo, ka vienīgi apraksta cilvēkus kā derīgumu maksimāli vairojošus rīcības aģentus, taču īstenībā iespaido studentus rīkoties savtīgāk, liberālisms māca saistībām sagatavot atkāpšanās ceļu un veidot elastīgas savstarpējās attiecības un saiknes. Ne tikai politiskās un ekonomiskās, bet visas attiecības – ar dzīvesvietu, apkaimi, nāciju, ģimeni un reliģiju – tiek skatītas kā savstarpēji aizstājamas un nemitīgi pārdefinējamas. Liberālisms veicina attiecību irdenumu.

Karš pret dabu

Otrais apvērsums un otrais liberālismu veidojošais antropoloģiskais pieņēmums nav tik uzskatāmi politisks. Pirmsmodernajā laikmetā politiskā doma – it sevišķi Aristotela dabaszinātņu izpratnes ietekmētā – skatīja cilvēku kā daļu no visaptverošas dabiskās kārtības. Cilvēkus uzskatīja par būtnēm, kurām ir telos – noteikts dabas dots un nemaināms mērķis. Pastāvēja nepārtrauktība starp cilvēka iedabu un dabiskās pasaules kārtību, un tādējādi cilvēcei bija jāsaskan ar savu iedabu un – plašākā nozīmē – ar dabisko kārtību, kuras daļa tā bija. Cilvēki varēja brīvi rīkoties pretēji savai iedabai un dabiskajai kārtībai, tomēr tas viņus deformēja un kaitēja cilvēces labumam un pasaulei. Aristotela Nīkomaha raksturmācībā (ētikā?) un Akvīnas Toma Teoloģijas summā ir līdzīgi mēģinājumi noteikt dabas – dabisko tiesību – cilvēkam uzliktās robežas. Abi filozofi vēlējās izglītot cilvēkus, kā vislabāk dzīvot šo robežu ietvaros, piekopjot tikumus, lai sasniegtu laimi un labklājību.

Liberālā filozofija noraidīja šo nepieciešamību sevi ierobežot. Tā visupirms atcēla ideju par dabisko kārtību, kurai cilvēks ir pakļauts, un pēc tam – pašu cilvēka iedabas nojēgumu. Liberālisms uzsāka dabaszinātņu un humanitāro zinātņu, kā arī cilvēces un dabiskās pasaules attiecību pārveidošanu. Pirmajā apvērsuma vilnī, kuru aizsāka agrīnie jaunlaiku renesanses domātāji, tika uzsvērts, ka cilvēkam ir jāpielieto dabaszinātnes un transformēta ekonomiskā sistēma, lai censtos valdīt pār dabu. Otrajā vilnī, kuru galvenokārt veidoja dažādas historicisma skolas 19. gadsimtā, noteiktu cilvēka iedabas ideju aizstāja ar ticību cilvēka „elastīgumam” un morālā progresa spējai. Lai gan šīs liberālisma iterācijas – bieži sauktas par „konservatīvo” un „progresīvo” – pašlaik konkurē, ir vērtīgi saprast to dziļās savstarpējās saiknes.

Pirmo liberālisma transformācijas vilni uzjundīja protoliberālais domātājs Frānsiss Bēkons. Tāpat kā (Bēkona sekretārs) Hobss, Bēkons uzbruka senajai aristoteliskajai un tomistiskajai dabas un dabisko tiesību izpratnei un aizstāvēja cilvēka spēju „pārvaldīt” vai „kontrolēt” dabu – pat atceļot “grēkā krišanas” sekas un pasludinot iespēju uzvarēt cilvēka mirstīgumu.

Liberālisms kļuva cieši saistīts ar jauno dabaszinātņu orientāciju. Tas pieņēma un attīstīja arī jaunu ekonomisko sistēmu – brīvajā tirgū balstītu uzņēmējdarbību –, kas līdzīgi aģitēja par dabiskās pasaules izmantošanu, iekarošanu un pārvaldīšanu. Agrīnais modernais liberālisms cilvēka iedabu skatīja kā nemainīgu – cilvēki no dabas ir savtīgu interešu vadītas radības, kuru zemākos impulsus var ekspluatēt, bet nevar fundamentāli izmainīt. Taču šī savtīgā un kārīgā cilvēka iedabas daļa, lietderīgi izmantota, var veicināt ekonomisko un zinātnisko sistēmu, kas savukārt, pārņemot varu pār dabas fenomeniem, palielinātu cilvēku brīvību.

Otrais apvērsuma vilnis aizsākās kā atklāta šī cilvēka iedabas skatījuma kritika. Domātāju paaudzes no Ruso līdz Marksam, no Milla līdz Djūijam un no Ričarda Rortija līdz mūsdienu „transhumānistiem” noliedza cilvēka iedabas nemainīgumu. Viņi ir vienisprātis ar pirmā viļņa teorētiķiem, ka cilvēki var iekarot dabu, un attiecina to arī uz cilvēka iedabu.

Pirmā viļņa liberāļus mūsdienās pārstāv „konservatīvie”, kuri uzsver nepieciešamību zinātniski un ekonomiski pārvaldīt dabu, bet neattiecina šo projektu arī uz cilvēka iedabu. Viņi atbalsta teju jebkādu utilitāru pasaules izmantošanu ekonomiska labuma gūšanai, bet iebilst pret vairumu biotehnoloģisko „uzlabojumu”. Otrā viļņa liberāļi aizvien vairāk atzīst gandrīz jebkādus tehniskos līdzekļus, lai atbrīvotu cilvēkus no ķermeņa bioloģiskās dabas. Pašreizējās politiskās diskusijas notiek lielākoties vai gandrīz tikai starp šiem diviem liberāļu paveidiem. Neviena puse nepaceļ iztirzāšanai pirmsliberālās tradīcijas aizstāvēto fundamentāli atšķirīgo izpratni par cilvēka iedabu un cilvēka attiecībām ar dabu.

Liberālisms tādējādi nav tikai – kā bieži tiek attēlots – šauri politisks konstitucionālas pārvaldības un juridisku tiesību aizstāvības projekts. Tas tiecas pārveidot visu cilvēka dzīvi un pasauli. Abi liberālisma apvērsumi – antropoloģiskais individuālisms un voluntāristiskā izvēles koncepcija, kā arī cilvēka atdalītības no dabas un pretišķības dabai uzsvēršana – radīja jaunu un īpatnu izpratni par brīvību kā visaptverošāko iespējamo cilvēka autonomās darbības sfēras izvērsumu.

Liberālisms tādējādi noliedz seno brīvības izpratni – brīvību kā apgūtu spēju uzvarēt verdzisko sekošanu zemām un baudkārām dziņām. Šis brīvības paveids bija gan valsts, gan dvēseles pašpārvaldes priekšnoteikums, kas indivīdu veikto tikumu lološanu un piekopšanu cieši pietuvināja kopīgajām pašleģislatīvajām darbībām valstī. Šādu sabiedrību galvenās rūpes bija visaptveroša indivīdu un pilsoņu audzināšana un izglītošana pašpārvaldes mākslā un tikumā.

Liberālisms tā vietā brīvību saprot kā stāvokli, kurā ir iespējama brīva rīcība pozitīvo tiesību neierobežotā laukā. Šis nojēgums padara par esošu to, kas iedomātajā dabiskajā stāvoklī bija tikai teorētisks, tādējādi pārveidojot pasauli, kurā cilvēka individuālisma teorija aizvien vairāk tiek padarīta par realitāti, kuru tagad uztur spēkā likumu, politikas, ekonomikas un pašas sabiedrības būve. Liberālismā cilvēki aizvien vairāk dzīvo autonomijas apstākļos, kuros mūsu šķietamā dabiskā stāvokļa izraisītas anarhijas draudi tiek kontrolēti un apspiesti ar tiesībām un attiecīgu valsts varas palielināšanu. Kad cilvēce ir atbrīvota no to veidojošajām kopienām (atstājot tikai irdenas saiknes) un daba ir pakļauta kontrolei, uzkonstruētā autonomās brīvības sfēra šķietami nebeidzami plešas aizvien lielāka.

Ironiskā kārtā, jo plašāka autonomijas sfēra tiek nodrošināta, jo aptverošākai ir jākļūst valstij. Šādi definētu brīvību ir nepieciešams atbrīvot no visām saistību un attiecību formām – no ģimenes līdz baznīcai, no skolām līdz ciemiem un vietējām kopienām –, kas savulaik kontrolēja cilvēku uzvedību ar neformālu un paražās balstītu gaidu un normu palīdzību. Šīs kontroles formas pamatā bija balstītas kultūrā, nevis politikā. Likumu bija mazāk, un tie lielā mērā pastāvēja kā kultūras normu – neformālās ģimenē, baznīcā un lokālajā kopienā iemācītās piedienības – izvērsums. Atbrīvojot indivīdus no šīm saiknēm, palielinājās nepieciešamība regulēt uzvedību ar pozitivētiem likumiem. Vienlaikus, sociālo normu autoritātei sairstot, cilvēki tās aizvien vairāk izjūt kā patvaļīgus, apspiedošus pārpalikumus no senākas kārtības, tādējādi aicinot valsti aktīvi tās iznīdēt.

Līdz ar to liberālisms sasniedz savu pilnbriedu divos ontoloģiskos punktos: atbrīvotā indivīdā un kontrolējošajā valstī. Hobsa Leviatānā šis process ir lieliski parādīts: valsts sastāv tikai no autonomiem indivīdiem, un šos indivīdus „ierobežo” valsts. Indivīds un valsts iezīmē divus ontoloģiskās prioritātes punktus.

Šajā pasaulē pateicība pagātnei un pienākumi pret nākotni ir aizstāti ar teju universālu tiekšanos pēc tūlītēja apmierinājuma: kultūra tā vietā, lai nodotu tālāk pagātnes viedumu un pieredzi un tādējādi kultivētu pašsavaldības un piedienības tikumus, kļūst par hedonistiska žvinguļa, primitīva raupjuma un izkliedētības sinonīmu. Tā ir orientēta uz patērēšanas, kārību un nošķirtības veicināšanu. Attiecīgi sabiedrībā sāk dominēt mākslīgi sevi pavairojoša sociāli destruktīva uzvedība.

Skolās piedienības, labas uzvedības un akadēmiskā godīguma normas aizstāj vispārēja bezlikumība un krāpšanās (līdz ar aizvien lielāku jaunatnes novērošanu), kamēr attiecību nobriešanas un aplidošanas tradīcijas nomaina „vienas nakts sakari” un utilitāras seksuālās attiecības. Stabilas un uz mūžu noslēgtas laulības normu aizstāj dažādi attiecību modeļi, kas nodrošina precētu un neprecētu indivīdu autonomiju. Bērnus aizvien biežāk uzskata par individuālo brīvību ierobežojumu, kas, par spīti faktam, ka dzimstība visur attīstītajā pasaulē samazinās, spēlē lomu liberālisma uzstājībā uz abortu pieejamību. Ekonomiskajā sfērā dzīšanās pēc ātras peļņas – bieži izrietoša no nemitīgas prasības pēc tūlītēja izdevīguma – aizstāj ieguldīšanu un rūpīgu pārraudzību. Un mūsu attiecībās ar dabu īstermiņa zemes bagātību ekspluatācija kļūst par jaunām dabiskajām tiesībām, pat ja tādēļ mūsu bērniem būs jātiek galā ar tādu resursu kā aramzeme un dzeramais ūdens trūkumu. Šādas rīcības ierobežošanu saprot (ja vispār) kā jautājumu, kurš jārisina valstij ar pozitivētu likumu palīdzību, nevis cilvēka spējai sevi savaldīt, šo savaldību iegūstot no kultūras normām.

Balstoties idejā, ka dzīves pamatdarbība ir dzīšanās pēc tā, ko Hobss sauca par „varu pēc varas, kas izbeidzas tikai nāvē” – un ko Aleksis de Tokvils vēlāk aprakstīja kā „nemieru” vai „satraukumu” –, nebeidzamajai virzībai pēc sevis īstenošanas un lielākas varas apmierināt cilvēciskās kāres ir nepieciešama ekonomiska izaugsme aizvien lielākā paātrinājumā un nebeidzama patērēšana. Liberālā sabiedrība tik tikko spēj pārdzīvot šādas attīstības palēnināšanos, un tā sabruktu, ja ekonomiskā izaugsme uz kādu laiku apstātos vai regresētu. Vienīgais mērķis un attaisnojums šai vienaldzībai pret cilvēka mērķi – uzsvara pārvirzīšanai no “labā” uz “pareizo” – ir liberālā cilvēka kā pašradoša, ekspresīva indivīda pieņemšana. Lai to panāktu, ir nepieciešams izvairīties no patiesi grūtām izvēlēm, tās aizvietojot tikai ar dažādu dzīvesveidu paleti.

Liberālisma dibinātājiem sociālo normu pastāvīgums šķita pašsaprotams pat tad, kad viņi centās atbrīvot indivīdus no cilvēku audzinošajām saistībām un pašsavaldības apgūšanas, kas savulaik šīs normas uzturēja. Sākotnēji pieņēma, ka ģimenes, skolas un vietējās kopības nezaudēs savu vitalitāti un neizzudīs, pat ja to filozofiskie pamati tiks sagrauti. Taču šis graušanas darbs, liberālismam izplatoties un normu veidojošo autoritatīvo institūciju varai mazinoties, noveda pie šo vērtību un labumu sairšanas. Vēlākā stadijā pasīvā resursu izsmelšana ir kļuvusi par aktīvu iznīcināšanu: kopības formas, kas vēsturiski nodarbojās ar šo normu audzināšanu un uzturēšanu spēkā, aizvien biežāk skata kā autonomas brīvības šķēršļus, un valsts aparātu pievērš uzdevumam atbrīvot indivīdus no šādām važām.

Liberālisms savos centienos iekarot dabu materiālajā un ekonomiskajā sfērā ir izsmēlis mūžsenus resursu uzkrājumus. Lai kāda nebūtu mūsdienu politiķu programma, tā vienmēr ietvers vairāk. Liberālisms var funkcionēt, tikai nemitīgi palielinot pieejamo un patērējamo materiālo labumu daudzumu un tādējādi nemitīgi vēršot plašumā dabas iekarošanu un pakļaušanu. Neviens nevar nonākt ietekmīgā politiskā amatā, aicinot uz ierobežojumiem un pašsavaldību.

Liberālisms tādējādi bija titāniska mēroga derības, ka senās uzvedības normas var atcelt jaunas atbrīvošanas formas vārdā un ka dabas iekarošana dos degvielu teju neierobežotu izvēļu iespējošanai. Šo centienu rezultāti – morālās pašsavaldības un dabas resursu izsmelšana – neizbēgami liek jautāt, kas nāks pēc liberālisma.

Ja man ir taisnība, ka liberālais projekts ir pretrunīgs un ka tas noved pie to morālo un materiālo uzkrājumu izsmelšanas, uz kuriem tas ir paļāvies, tad mūsu priekšā ir izvēle. Mēs varam izvēlēties tiekties pēc lokālākām pašpārvaldes formām vai pēc noklusējuma ciest no svārstībām starp aizvien pieaugošu anarhiju un aizvien izmisušākas valsts represīvi uzspiestu kārtību. Loģiski secināms, ka liberālisms galu galā ir ilgtnespējīgs visos aspektos: tas nevar mūžīgi uzturēt kārtību starp autonomiem indivīdiem, kuriem aizvien vairāk trūkst audzinošu sociālo normu, un ierobežotā pasaulē tas nevar nodrošināt nebeidzamu materiālo izaugsmi. Mēs varam vai nu izvēlēties sevis ierobežošanas nākotni, kurā mācāmies no vietējo kopienu pašpārvaldes, vai arī neizbēgami nonākt nākotnē, kurā vienlaikus pastāv gan visatļautība, gan galēja apspiestība.

Seno tēzi, ka cilvēks ir valsti veidojoša dzīva būtne, kuram ar kopienā apgūta tikuma lološanu un piekopšanu jāsasniedz lokāla un kopīgota sevis ierobežošana un pašpietiekamība – stāvoklis, ko pareizi saprot kā brīvību, –, nevar mūžīgi noliegt, nerēķinoties ar sekām. Pašlaik mēs mēģinām ārstēt neskaitāmos sociālos, ekonomiskos un politiskos liberālisma brīvības simptomus, nevis dziļākos šo simptomu cēloņus – fundamentālo liberālisma filozofisko pieņēmumu patoloģiju. Kamēr vairums analītiķu pašreizējās krīzes – morālās vai ekonomiskās – uztver kā tehnisku problēmu, kas jārisina ar labākiem likumiem, pašiem apdomīgākajiem pilsoņiem ir jāapsver, vai šīs krīzes nav gaidāmas sistēmiskas zemestrīces pirmie grūdieni. Atšķirībā no senajiem romiešiem, kuri, ticot savas pilsētas mūžīgumam, nespēja iedomāties stāvokli pēc Romas, barbarisma pieaugums pilsētā liek apsvērt iespēju, vai gadījumā nepastāv kāds labāks ceļš.

[1] Vigi (Whigs) bija viena no divām galvenajām politiskajām partijām Lielbritānijā no 17. gadsimta beigām līdz 19. gadsimta vidum. Vēlākās Liberālās partijas priekštece; atbalstīja reformas, progresu.

Vai Latvijas augstskolas iztur testu?

Šis mācību gads Latvijas augstskolās būs vēsturisks. No 11. oktobra daļa studentu, kas nevarēs uzrādīt Covid 19 sertifikātu par vakcināciju vai izslimošanu, nevarēs turpināt studēt klātienē.[1] Ir nelielas cerības, ka risinājums tiks atrasts vismaz tiem, kuriem ir medicīniskas kontrindikācijas. Taču veseli cilvēki, kuri var uzrādīt negatīvu Covid 19 testu, Latvijas augstākajai izglītībai vairs nebūs vajadzīgi. Tā nebūt nav viendabīga masa, par kuras apzīmējumiem šobrīd daži sabiedrības pārstāvji sacenšas asprātībā. Tie būs jaunieši, kas vēl nav nonākuši pie skaidras nostājas. Tie būs arī cilvēki, kas ir nešaubīgi savā pārliecībā. Tās var būt sievietes, kas plāno vai gaida bērnu un ieklausās savu ārstu teiktajā. Tie var būt cilvēki, kuriem ārsti, izvērtējot riskus, neiesaka vakcinēties. Veidosies unikāla situācija: šie cilvēki joprojām varēs mācīt bērnus un strādāt skolās, kuras pat apmaksās viņu testus. Viņi varēs palīdzēt citiem, darīt dažādus vairāk vai mazāk sabiedriski nozīmīgus darbus, taču nevarēs klātienē studēt Latvijā. Vēl vairāk – viņi nevarēs atrasties arī augstskolu telpās. Savā mācību pieredzē vismaz divas reizes esmu bijusi lekcijās, kur telpā atrodas suņi. Taču ieteikums liegt atrašanos augstskolās no 11. oktobra ir izdots par cilvēkiem.

Klusēšanas vai jautājumu laiks?

Interesanti, ka šāda attieksme no Zinātnes un izglītības ministrijas tiek pamatota ar augstskolu piederību zinātnei. Paredzamais to studentu skaits, kas pārtrauks studijas, tiek vērtēts kā nenozīmīgs “atbirums”.[2] Līdz šim likās, ka Latvijā, tāpat kā visā pasaulē, zinātne ir joma, kurā ir vieta dažādiem viedokļiem, pētījumos balstītiem rezultātiem un secinājumiem. Arī šobrīd pasaulē ir dažādi zinātnieku un mediķu viedokļi, ir pieejami statistikas dati, pētījumi un informācija par pieredzi un risinājumiem citās valstīs. Tos iepazīt netraucē ne kādreizējais “dzelzs priekškars”, ne autoritatīvs režīms, ne valodu barjera. Vēsture atkal un atkal ir pierādījusi, ka jauni fakti apgāž iepriekšējos pieņēmumus. Taču izskatās, ka attiecībā uz Latvijas zinātni tā ir ilūzija. Izskatās, ka, tāpat kā pirms vairāk nekā 30 gadiem, šobrīd arī neatkarīgās Latvijas zinātnē dažos jautājumos ir atļauts tikai viens pareizais viedoklis.

Vai tiešām nevienam cilvēkam, kurš sevi pieskaita Latvijas zinātnieku saimei, nerodas jautājumi par to, kas notiek? Vai tā ir patiesā Latvijas zinātnes seja – klusēt un neiejaukties?

Piemēram, daži jautājumi: kāpēc cilvēki ar negatīvu Covid 19 testu Latvijā ir nedrošāki par cilvēkiem ar vakcinācijas sertifikātu? Viņi joprojām var pārnēsāt vīrusu, slimot un nomirt. Kāpēc Covid 19 pārslimošanu šodien var pierādīt tikai ar pozitīvu testu, nevis ar asins analīzēm un simptomiem periodā, kad mediji vienbalsīgi propagandēja “mājsēdi”? Daudzi tajā laikā neapmeklēja ārstus, nezinot, ka vēlāk izslimošanas faktu nevarēs pierādīt. Kāpēc viena veida tests skolās ir derīgs veselu nedēļu, bet augstskolās un citur krietni īsāku laiku? Kāpēc pieaugušo apmācībās, kas nav akadēmiska izglītība, joprojām ir iespējams mācīties klātienē, ievērojot citus drošības noteikumus? Un galvenais jautājums – kāpēc Latvijā tiek ņemti vērā tikai viena veida zinātniski pētījumi un citu valstu pieredze, bet tiek ignorēti citi pētījumi un pieredze, kas rāda dažādas iespējas?

Neiespējamā diskusija

Patiesībā unikālā situācija ir lielisks iespēju laiks studijās iegūtās teorētiskās zināšanas izmantot praksē. Senais teiciens saka: “Ne skolai, bet dzīvei mācāmies”. Piemēram, Juridiskā fakultāte var izpētīt un praksē pārbaudīt, kā liegumu studēt klātienē ar negatīvu Covid testu var apstrīdēt Satversmes tiesā. Vai tiek ievēroti Satversmes panti par diskrimināciju, privātās dzīves neaizskaramību un citi? Vai tiek ievērots ANO Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 26. pants, kurā rakstīts, ka “augstākai izglītībai jābūt vienlīdz pieejamai visiem, ņemot vērā katra spējas”?

Būtu interesanti uzzināt, ko humanitārās zinātnes – filozofija, ētika, vēsture – saka par medijos atsevišķu cilvēku jau pilnīgi atklātu “priviliģēta stāvokļa” pieprasīšanu vakcinētajiem? Varbūt šai prasībai ir psiholoģiski cēloņi? Kāpēc vēsturē tika ierobežotas noteiktas sabiedrības daļas un pie kā tas noveda? Piemēram, vai var saskatīt paralēles ar cilvēkiem, kurus materiālā stāvokļa, izcelsmes vai uzskatu dēļ savā laikā pasludināja par “šķiras ienaidniekiem”, “budžiem” vai “disidentiem”? Vai vēsturē arī šajos gadījumos lielai sabiedrības daļai nešķita, ka kopējā labuma vārdā viņi varētu atteikties no sava īpašuma vai uzskatiem? Varbūt citādie, kas tika dažādi represēti, arī tika uzskatīti par mazāk vērtīgu sabiedrības daļu? Ar ko Latvijas sabiedrība var lepoties vēsturiski sarežģītās un neskaidrās situācijās?

Kā valodniecība vērtē varas ieviestos jaunvārdus, piemēram, “sadarbspējīgs sertifikāts” un manipulēšanu ar vārdu nozīmēm? Vai “sadarbība” pēc būtības var būt gadījumā, ja no varas puses tiek piedāvāts tikai viens variants un otras puses viedoklis vispār netiek jautāts? Varbūt atbilstošāks būtu nosaukums “paklausības” vai “atbilstības sertifikāts”? Vai pareizi tiek lietots jēdziens “drošs” (“drošs režīms”), ja ir vispārzināms, ka arī vakcinēti cilvēki pārnēsā vīrusu un slimo? Piemēram, vakcinētās un Rīgas domes finansiāli apbalvotās skolas neapšaubāmi ir paklausīgas un prasības pildošas skolas, taču, vai tās būs arī drošas, rādīs tikai prakse.

Taču paredzams, ka diskusiju nebūs. Diemžēl augstskolu vide ir arī sabiedrības spogulis. Tāpat kā plašākā sabiedrībā, iespējams, arī augstākajā izglītība šobrīd nav vajadzīgi neērti cilvēki, kuri šaubās, ir neatkarīgi savā domāšanā un izpētē un uzdod nevēlamus jautājumus. Viņi var doties meklēt studiju iespējas citās valstīs, kur atbalsta viedokļu dažādību, un tajās sniegt savu ieguldījumu zinātnē.

Mūsdienu medicīna un viduslaiki

Augstskolām ir uzdots septembra laikā atrast risinājumus studentu grupai, kurai ir kontrindikācijas vakcinācijai pret Covid 19. Pieņemu, ka neviena zinātne nespēs atbildēt uz jautājumu, kāpēc Latvijas Izglītības un zinātnes ministrija ieteikumus par studiju procesa organizēšanu 2021./2022. gadam ir pieņēmusi un publicējusi tikai 20. augustā? Kāpēc informāciju par drošības protokoliem atsevišķām grupām Veselības ministrija sniegs tikai septembrī? Mēģinot atrast medicīniskas kontrindikācijas vakcinācijai pret Covid 19, sāk rasties iespaids, ka arī medicīnā šobrīd vairs nav iespējami dažādi viedokļi un individuāla pieeja. Vienīgais neapgāžamais iemesls atturēties no vakcīnas ir anafilaktiskais šoks pēc pirmās devas tieši ar konkrēto vakcīnu. Dažiem cilvēkiem patīk medijos pretstatīt mūsdienu zinātnes sasniegumus viduslaikiem. Taču smagas blakusparādības pēc pirmās devas kā vienīgais arguments pret otro vakcinācijas devu tiešām atgādina viduslaikus, kad raganas un burvji pierādīja savu nevainību, ja noslīka ūdens pārbaudē. Vienmēr ir bijuši mediķi, kuri neiesaka vakcināciju vai citus medikamentus bērna gaidību laikā. Vai tagad veselai paaudzei sieviešu studiju vecumā ir jāriskē, gaidot bērnu, vai arī jāpārtrauc studijas? Vai Latvijas zinātnei sievietes, kuras plāno un gaida bērnu, nav vajadzīgas? Vai Latvijas zinātnei nav vajadzīgi cilvēki ar citiem medicīniskiem iemesliem nevakcinēties, izņemot anafilaktisko šoku pēc pirmās devas? Latvija praksē nevar lepoties ar iekļaujošu izglītību. Ir dzirdēts, ka pieejamas vides izveide augstskolā var prasīt arī tiesāšanos. Tāpēc nav pārsteigums, ka cilvēki ar medicīniskām kontrindikācijām vēl nezina savu likteni, tāpat kā līdz 1. septembrim Izglītības un zinātnes ministrijā nebija izlemts, ko darīt ar īpašo vajadzību bērniem, kuri fiziski nespēj veikt Covid 19 testus.

Kas un kad būs nākamais “atbirums”?

Ir kļūdaini domāt, ka šie jautājumi skar tikai tos studentus, kuri līdz oktobrim nebūs vakcinējušies. Patiesībā nevēlamo kārtā var nonākt jebkurš, jo svarīgs ir tikai vakcinēšanās/izslimošanas sertifikāts, nevis vīrusa klātesamība. Pietiek neuzlādēt vai pazaudēt telefonu, aizmirst personu apliecinošu dokumentu un jebkurš uz kādu laiku var kļūt nevēlams augstskolu telpās. Kas notiks, kad zudīs pēc pārslimošanas iegūtā imunitāte, taču studenti nepiekritīs vakcinēties? Kas notiks, ja tiks nolemts par nepieciešamu trešo poti (medijos jau izskan spekulācijas), taču būs studenti, kuri tai nepiekritīs? Vai šiem studentiem ļaus turpināt studijas ar negatīvu testu? Ja jā, vai tā nebūs citādāka attieksme nekā pret tiem, kuriem liegs studēt oktobrī?

Kurš būs nākamais punkts, kuru sasniedzot vēl kāda sabiedrības daļa atturēsies sagādāt nepieciešamo sertifikātu? Trešā vakcinācijas deva? Ceturtā? Varbūt bērnu vakcinācija? Šobrīd jau tiek publiski atzīts, ka daži lēmumi Covid ierobežošanā ir bijuši kļūdaini, piemēram, preču dalīšana veikalos. Vai tiek pieļauta kaut vai teorētiska iespēja, ka vēlāk nāksies atzīt – kļūda bija arī lēmums par studentu dalīšanu? Kas labos to, ko vairs nevarēs labot?

Cilvēks kā vērtība

Pastāv vēl viens maldīgs uzskats, proti, ka kādudien visas neskaidrības beigsies, aizmirsīsies un viss būs kā agrāk. Tā nebūs. Paliks redzamas un neredzamas pēdas. Vesela paaudze studentu būs ieguvuši mācību, ka neatkarīgās Latvijas zinātne kalpoja vienai nostājai, gluži tāpat kā iekārtā, kurā Latvija atradās pirms vairāk nekā 30 gadiem. Daļai sabiedrības izveidosies paliekošs iespaids par neatkarīgās Latvijas augstāko izglītību un zinātni. Tas ietekmēs attieksmi brīdī, kad tiks izlemti augstākajai izglītībai un zinātnes atbalstam nozīmīgi jautājumi. Diemžēl visas runas plašsaziņas līdzekļos, ka cilvēki esot galvenā Latvijas augstskolu vērtība, ir liekulīgas. Pretējā gadījumā tiktu piedāvāta iespēja studēt kaut vai aizsargtērpā, neapdraudot ne sevi, ne citus. Joprojām tiktu meklētas iespējas pilnīgi visiem – tāpat kā neakadēmiskajā pieaugušo izglītībā. Daļa Latvijas pilsoņu būs devusies studēt uz citu valstu augstskolām, kurās pieņem negatīvus Covid 19 testus vai arī tādus vispār neprasa. Pieredze rāda, ka liela daļa aizbraucēju neatgriežas. Viņi veido savu karjeru un ģimeni citur. Cik nozīmīgs Latvijas zinātnei un sabiedrībai izrādīsies šis “atbirums”, vēl redzēsim.

[1]https://www.izm.gov.lv/lv/ieteikumi-izglitibas-procesa-organizesanai

[2] https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/ka-klatiene-atsaksies-macibas-augstskolas-atbildes-uz-studentu-jautajumiem.a418646/

Mans ceļojums uz Krakovu

Izvēloties komandējuma galamērķi, brīdi svārstos, tad izlemju par labu Polijai. Šī katoliskā zeme mani jau kādu laiku ir vilinājusi. Daudz sakrālās mākslas, diža pagātne un šī brīža netolerantās politikas ieviesējas statuss Eiropas Savienībā liek domāt, ka derētu apciemot šo reģionu. Turklāt ir arī šis tas kopīgs – poļus ar latviešiem cita starpā vieno Latgales katoļu mantojums un personīgajā pieredzē balstīta izpratne par to, ko nozīmē Padomju Savienība.

Uz agro lidmašīnu sešos piecēlos laicīgi – puspiecos. Iedzēru karstu melnu kafiju un izsaucu taksometru. Mans lidojums uz galamērķi sastāvēja no divām daļām, jo Varšavā bija paredzēta pārsēšanās. Varšavas lidostas busiņš, kas veda uz termināli, pusceļā tika apturēts, tajā iekāpa kāds vīrietis un nobļāvās, vai nevienam šeit nevajagot testu. Visi samulsuši klusēja un, kad vīrietis izkāpa, uzsākās murmināšana – kā tad mēs būtu tikuši lidmašīnā, ja mums jau nebūtu testa vai sertifikāta? Pie skaidrības tā arī nenonācām. Nonākot lidostas ēkas iekšienē, pamanīju, ka logu stikli nolīmēti ar putniem.

Gaidot nākamo reisu, apēdu kaut ko, kas saucās “tradicionālas poļu brokastis”. Tā bija variācija par angļu brokastīm – desiņas, olas, gurķu un tomātu šķēlītes, apaļa maizīte. Patīkams izņēmums šajā vienmuļībā bija miniatūrs kazas siera gabaliņš.

Pēc brokastīm nedaudz strādāju, jo līdz lidojumam uz Krakovu bija palikušas vairākas stundas. To darot, savādā kārtā jutos laimīga, jo piepildīju savu sapni, ka darbs vairs nav šķērslis ceļošanai un varu attālināti strādāt no jebkuras vietas pasaulē. Fiziski es joprojām atrados realitātē, kas sastāvēja no lidostas uzgaidāmās telpas krēsla ar skatu uz lidlauku, bet reizē biju arī darba dokumentā, kurš atrodas jebkur un nekur. Fonā skanēja bērnu spiedzieni, jo atrados netālu no kādas lēkājamās atrakcijas. Aizdomājos, ka kādā citā savas dzīves versijā es labprāt būtu kļuvusi klejotāja – bez mājām konkrētā vietā. Nakšņošana viesnīcās un brokastu kafija ar maizīti kafejnīcā vai parkā noteikti radītu patīkamu ilūziju par brīvību un bezgalīgām iespējām.

Lidmašīna Varšava – Krakova bija gandrīz tukša. Braucot no lidostas uz pilsētas centru, skatam pavērās kukurūzas lauki. Ierodoties pilsētā, mani sveicināja baznīcas zvanu skaņas. Bija trīs pēcpusdienā. Turpināju soļot viesnīcas virzienā caur parku, kas apjoza Krakovas vecpilsētu, un no kaut kurienes noslēpumaini sāka tinkšķēt Harija Potera filmu ievadmūzika (kā sapratu vēlāk, šādas skaņas nāca no mūzikas kastītes, kādas tirgo tūristiem par pārdesmit zlotiem). Pārīši un ģimenes šajā +27°C grādu karstumā laiski pārvietojās vai atpūtās uz soliņiem. Bērni lielākoties izskatījās niķīgi un sakarsuši. Trīs kundzītes gados uz parka soliņa bija apsēdušās otrādi – kājas izbāzušas caur spraugu starp sola daļu un atzveltni. Nodomāju, ka šādi vai nu skats uz parku veidojas labāks, vai varbūt viņas kaitina tūristi. Nu, gluži pretēji mūsu omītēm, kuras labprāt vērīgi nopēta garāmgājējus, lai neaptrūktos materiāls sarunu pavedienam.

Manā apmešanās vietā uz otro stāvu veda platas, čīkstošas koka kāpnes. Vakaros nedaudz traucēja tas, ka kāpņutelpā nav elektrības. Pēc kāda laika konstatēju, ka īpatnējā veidā Krakovas interjeros daudz kas izskatās lietots, bet ne nabadzīgs. Patīkamais iespaids laikam rodas tāpēc, ka viss ir tīrs un spodrs un izskatās pierādījis savu noderīgumu. Šādā attieksmē nav kompleksu, drīzāk liela mīlestība pret vēlmi saglabāt bijušo. Izskatās, ka pilsētai nav bail novecot. Iespējams, arī cilvēkiem nav. Šie mani novērojumi gan attiecas tikai uz pilsētas senāko daļu. Industriālā daļa otrpus Vislai runā modernisma valodā – tur valda betons, stikls un metāla konstrukcijas, un populārākais dekors ir grafiti.

Par koka detaļu īpatsvaru Krakovas pilsētas centrā, šķiet, būtu nepieciešama atsevišķa atkāpe. Lai arī pilsētas arhitektūrā dominē mūra ēkas un vecpilsētā sajūtama seno nocietinājumu varenība, nekrāsots koks ir ieraugāms visur. Koka kāpnes, durvis un platas aplodas – turklāt gandrīz vienmēr šis koks izskatās vecs, laika un pieskārienu nodeldēts. Baznīcu pagalmos sastopami vēja appūsti un saulē balināti koka krucifiksi ar iegravētiem uzrakstiem, kuri laika gaitā kļuvuši tumšāki. Daudzās kafejnīcās ir koka galdi bez galdautiem, atsegtas koka sijas. Ieminējos savai kolēģei, kuru satiku pēc pāris uzturēšanās dienām, ka man patīk šis manāmais neapstrādātā koka pieskāriens pilsētvidē. Viņa pasmaidīja un teica, ka, jā, esot jau skaisti, tikai par koku esot vairāk jārūpējas.

Viens no maniem plāniem Krakovā bija apmeklēt Arhidiecēzes muzeju, kurā savulaik dzīvojis Jānis Pāvils II (Karols Vojtila). Muzejā atrodas gan viņam piederējusī sakrālās mākslas kolekcija, gan 20. gadsimta gleznas un citi artefakti, kurus viņš kā pāvests saņēmis dāvinājumos, kā arī dažādi priesteru rīki un tērpi, iedzīve, pieraksti un tamlīdzīgi. Paskaidrojošie teksti un ekspozīcijas iekārtojums palīdz visā šajā daudzveidīgajā klāstā kaut cik noorientēties. Aplūkojot muzeja kolekciju, papildināju savas zināšanas par svēto atribūtiku – ar galvaskausu tiek attēloti askēti, piemēram, Sv. Bruno un Sv. Marija Magdalēna. Interesants reģionam raksturīgs sižets ir Krakovā dzīvojušā teologa un priestera Sv. Jāņa Kantiusa (Joannes Cantius, 1390–1473) meditācija pie Kunga žēlsirdības altārgleznas. Svētais apglabāts Sv. Annas baznīcā Krakovā, un viņa kaps ir iecienīta svētceļnieku apmeklējumu vieta.

Kādā relikviju pilnā zālē un informatīvā paneļa skaidrota katoliskā tradīcija – relikvijas vajag godināt, bet tā, lai lūgšana nepārvērstos par elkdievību. Tāpēc vienmēr nepieciešams savas lūgšanas vērst uz Pestītāju. Aizdomājos, ka tas nav nemaz tik vienkāršs uzdevums. Lūgt no sirds, bet reizē arī tā starp citu, ne pārāk cītīgi pievēršoties relikvijai.

Vienu vakaru izdomāju, ka gribu tikt tālāk no vecpilsētas kņadas. Kartē atradu zaļāku laukumu, kura vidū bija atzīmēts kalns – Kopiec Krakusa. Kā vēlāk noskaidroju, leģenda vēsta, ka kalns ir karaļa Krakusa – Krakovas dibinātāja kapavieta. Dodoties turp un pustumsā nedaudz maldoties starp krūmājiem, nokļuvu pie šī apaļā vēsturiskā apbedījuma paugura, uz kura jau pulcējās vietējie jaunieši. No tā pavērās iespaidīgs skats uz gaismās mirdzošo pilsētu. Arī paugura pakājē bija sapulcējušies cilvēki, un viens no tiem pārējiem rādīja paraugdemonstrējumus ar degošām lāpām. Sajutos tā, it kā pats karalis Krakuss mani būtu uzaicinājis uz pārsteiguma tikšanos.

Jāsaka, ka cilvēki Krakovā ir draudzīgi, izpalīdzīgi un labi runā angliski, tikai liekas tādi kā norūpējušies. Šoferi ir īpaši draudzīgi – ļoti respektē gājēju pārejas, laicīgi apstājas un pacietīgi gaida, pat ja gājēji vēl nemaz nav uz tās uzkāpuši. Pilsētā redzami arī nabadzīgi cilvēki. Iepērkoties pārtikas veikalā, redzu, kā kāda pensionāre rūpīgi skaita centus, lai sanāktu pirkumam. Pie teātra ēkas vienā no fasādes arkām iekārtojies un guļ cilvēks. Esmu vienā grupā ar tūristiem no Rietumeiropas, kad braucam garām zupas virtuves rindai. Viens no tūristiem prasa, kāpēc šie cilvēki tur stāv. Izdzirdot atbildi, viņš ir pārsteigts. Cik daudz! – viņš izsaucas. Mani gan tas nepārsteidz – rinda ir tikpat gara kā Rīgā uz Barona vai Pērnavas ielas rīta pusē.Tā kā Polijā mēdz būt aukstas ziemas, ēdieni un dzērieni ir domāti siltuma uzturēšanai. Piemēram, pie maizes sviesta vietā var tikt pasniegti tauki ar grībiņām. Pusdienās pieejama plaša sātīgu ēdienu izvēle – kartupeļu pankūkas, kāpostu tīteņi, vietējie pelmeņi ar nosaukumu pierogi, sautējumi ar gaļu un šķovētiem kāpostiem, sutinātiem sarkanvīnā (bigos). Iecienīts ir arī grilēts, kūpināts siers (oscypki). Pusdienojot kā atvadu sveicienu kopā ar rēķinu viesmīlis nereti atnes mazu glāzīti ar augļu šņabi. Es par to nesūdzos. Saturs nosvilina vien, un pēkšņi rodas spēks doties tālāk. Secinu, ka poļiem visvairāk patīk skābenas garšas un maize, kura ir visur. Uz katra otrā ielas stūra no zilas krāsas ratiem tiek tirgoti kliņģeri (obwarzanek, no poļu vārda ‘vārīt’) – līdzīgi kā pie mums vasarās tirgo saldējumu.

Sākumā es nevaru saprast, kas ir tie cilvēki, kuri visu to pliko maizi ēd. Taču, izrādās, Krakovā ir senas maizes cepšanas un patērēšanas tradīcijas. Jau 1496. gadā poļu karalis Jans I Albrehts (Jan I Olbracht) garantēja Krakovas maiznieku ģildei monopolu uz baltmaizes ražošanu. Mūsdienās Krakovas kliņģerim Eiropas Savienībā pat piešķirts īpašs reģionālas pārtikas statuss un krakovieši ar to pamatoti lepojas. Pirmoreiz rakstos obwarzanek esot pieminēts 1394. gadā. Neskaitot kliņģerus, pieejams arī plašs klāsts ar citiem konditorejas izstrādājumiem, piemēram, saldajiem virtuļiem (tie Polijā pazīstami jau kopš 16. gadsimta), pildītiem ar ogām, šokolādi, halvu un pat Kinder bueno, lai piesaistītu bērnu uzmanību.

Lietainās dienas rada skaidrāku priekšstatu par ikdienas dzīvi, jo tūristi tad paslēpušies muzejos un siltās kafejnīcās. Vienā šādā lietainā dienā vēroju, kā pārdevēja stumj savus kliņģeru ratus. Ietves bija slidenas, un rati ķērās bruģa grambās. Cīņa nebija viegla, vienā brīdī sieviete sadusmojās un atskanēja populārākais poļu lamuvārds.

Protams, Polija ir pazīstama kā katoļu zeme, tāpēc daudz uzmanības veltīju baznīcu iepazīšanai. Taču izrādījās, ka tūristu apmeklējumiem svētdiena nav pati piemērotākā diena. Pie durvīm izliktas norādes “Neapmeklējiet baznīcu dievkalpojuma laikā”, kas patiesībā nozīmē – neapmeklējiet vispār, jo Mises notiek gandrīz ik stundu. Arī kapelās pēc zināma laika gāju piesardzīgi – tajās vienmēr kāds lūdzas, noliek sveces un izskatās iztraucēts. Tas ļāva apzināties, ka kristietība šeit ir dzīva un ziņkārīgi ļautiņi no malas ticīgajiem īpaši nav vajadzīgi. Taču apskatīt gribējās, tāpēc brīžiem pārkāpu etiķeti, ielavījos baznīcās un klīdu pa sānu jomiem, kuri visžēlīgi slēpa mani no draudzes. Lai ilgāk pabūtu galvenajā pilsētas katedrālē, kura veltīta Svētajai Marijai (Bazylika Mariacka), izvēlējos citu ceļu un piedalījos rīta Misē. Lai gan viss notika poliski, tam nebija īpašas nozīmes – kad pienāca laiks, runāju latviski. Vienīgais, kas ieintriģēja – sprediķa daļā priesteris vairākas reizes piesauca Krakovu. Tobrīd nodomāju, kas gan tāds svarīgs varētu būt noticis, ja runā ne tikai par pārlaicīgo, bet ieceļ arī savu pilsētu dievišķās gaismas starmešos.

Bernardīņu baznīcas (Kościół św. Bernardyna ze Sieny) sānu jomā izvietoti informatīvi plakāti. Dažos aicināts neveikt abortu, jo tas ir nedzimuša bērna slepkavība. Vienā parādīta Polijas karte ar punktiem, kuros atrodas glābējsilītes. Citā ir informācija par 2012. gada 300 poļu zinātnieku un akadēmiķu parlamentā iesniegto iniciatīvu pret valsts atbalstu mākslīgajai apaugļošanai. Argumentācijas pret mākslīgo apaugļošanu pamatā minēta statistika, ka procesa gaitā iet bojā 60–80 procenti savienoto dzimumšūnu un tas ir pretrunā ar Polijas konstitūcijas 30., 38., 40. un 157. pantu par cilvēka dzīvības neaizskaramību.[1] Iniciatīva toreiz tika noraidīta, un kopš 2015. gada Polijā ir atļauta mākslīgā apaugļošana precētiem pāriem un pāriem, kuri parakstījuši kopdzīves līgumu.

Taču tas nenozīmē, ka Polija ir tikai katoliska zeme, bez jebkādām uzskatu atšķirībām. Uzturēšanās laikā ielās redzu arī jauniešus (bet tikai jauniešus) ar varavīksnes krāsas atribūtiku; kādas daudzstāvu mājas logā izkārts krāsainais karogs.

Daudzas Krakovas ielas, tāpat kā baznīcas, ir veltītas svētajiem – Sv. Sebastianam, Sv. Annai, Sv. Ģertrūdei un citiem. Kristīgās tradīcijas visaptverošais raksturs ir sajūtams arī kapos. Apmeklēju Salvatora kapsētu (Cmentarz Salwatorski), kurā apglabāts slavenais kinorežisors Andžejs Vajda un kuru paši poļi atzinuši par vienu no savām jaukākajām kapsētām (ja tā maz var teikt par kapsētu). Starp pieminekļiem bija daudz unikālu variāciju par Jēzus atveidu – cita par citu izsmalcinātāka un mākslinieciskāka.

Pašā kapsētas vidū pie liela krusta piesistais ķermenis bija apvijies ar vīnstīgām un izliecies kā loks, no kura, šķiet, tūliņ, tūliņ izšaus bultu. Kurš pateiks, kāda šodien tā bulta, izšauta ar Kristus miesas palīdzību, būtu? Tāda, kas nes patiesību, vai tāda, kas trāpa svētajam Sebastianam?

[1]https://opoka.org.pl/biblioteka/P/PS/pk201237-invitro.html

Kāpēc Pilāts?

Reiz kādā Budapeštas iestādē pa ausu galam dzirdēju joku, kas, manuprāt, cēlies Ungārijā vai vismaz kaut kur Viduseiropā. Joka teicējs sacīja: “Man tur izdevās ielavīties, kā Pilātam izdevās ielavīties Ticības apliecībā.” Joka būtība ir grūti aptveramajā un no pirmā acu uzmetiena pat nepiedienīgajā faktā, ka tāds cilvēks kā Poncijs Pilāts ir iekļuvis kristietības kodola tekstā – Ticības apliecībā.

Poncijs Pilāts bija romiešu – Romas imperatora pielūdzēju – prefekts, pazīstams ar savu nežēlību. Apveltīts ar labām spējām apvainot, viņš vārdiski izaicināja Jēzu, tādējādi atstājot mums mantojumā (par to viņam pateicība) vienīgo asprātību visā Evaņģēlijā: “Kas ir patiesība?” (Jāņa 18:38).[1]

Poncijs Pilāts Dieva Dēlu aizsūtīja mirt pašā pazemojošākajā un pašiem zemākajiem sabiedrības locekļiem domātajā nāvē pie mieta un krusta sijas uz pakalna ar nosaukumu Galvaskauss (Golgāta). Un tomēr viņa vārds līdzās Jēzus un Marijas vārdam ir “ticības artikuls”. Kā tas tā varēja sanākt?

Ievērojamais itāļu kulturologs un filozofs Džordžo Agambens savā nesenajā grāmatā Pilāts un Jēzus (Pilato e Gesù, 2013) piedāvā vairākus atbilžu variantus. Agambens sāk ar apgalvojumu, ka Pilāts ir “vienīgā īstenā evaņģēliju “persona””. Ar to viņš grib sacīt, ka tikai ar Pilātu “evaņģēlisti atklāj… kaut ko līdzīgu nolūkam konstruēt cilvēka raksturu, kuram ir sava psiholoģija un īpatnības”.

Lai pamatotu šo pieņēmumu, Agambenam nav grūti piesaukt kolorītu agrīno kristīgo tekstu apakšžanru, kas bagātīgi izvērsis stāstus par romiešu prefekta dzīvi un pēcnāvi. Apokrifu pētnieks Kīts Eliots šo dāsno leģendu klāstu nodēvējis par “Pilāta epopeju”. Atriebes alkstošajā stāstā Pilātu vajā ļaunie gari, kas baismīgi apgāna viņa līķi pēc tam, kad viņš Romā izdarījis pašnāvību. Savukārt daudz piedodošākā tradīcijā viņu Romā nogalina imperators Tiberijs (hronoloģiski tas ir neiespējami) pēc tam, kad Jēzus pēc pērkona dārda ir parādījies no mākoņiem, lai viņu mierinātu, sakot: “Visas paaudzes tevi sauks par svētītu!”

Nevar noliegt, ka agrīnos kristiešus fascinēja Pilāta psiholoģiskais profils, tomēr būtu ļoti dīvaini apgalvot, ka paša Jēzus raksturs evaņģēlijos nebūtu prasmīgi un smalki izvērsts. Šo priekšstatu apgāž viena vienīga lappuse no Sigismunda Kržižanovska 1920. gados rakstītā romāna Vēstuļu slepkavu klubs. Garāmejot Kržižanovskis piemin arī Jēzus klusēšanas brīnumaino iedarbīgumu evaņģēlijos. Šīs pauzes ir tik dziļdomīgas un tik īpatnējas, ka tās pašas varētu sakārtot tādā veidā, lai izveidotu “Klusēšanas evaņģēliju”. Kržižanovskim ir taisnība. Un viena no šādām klusēšanām atgadās tieši tad, kad Jēzu pratina Pilāts – “tā ka pārvaldnieks ļoti brīnījās”.

Agambena otrais pieņēmums ir nopietnāks. Pilāta vārds Ticības apliecībā, viņaprāt, tika iekļauts, “lai… hronoloģiski fiksētu Jēzus ciešanu vēsturiskumu”. Šo skaidrojumu ir atbalstījuši Baznīctēvu raksti, taču tas vēl aizvien nav apmierinošs. Tā tas ir tāpēc, ka Jēzus dzīves laikā un arī nākamajos gadsimtos datumus indeksēja pēc Romas imperatoru valdīšanas gadiem – nevis pēc kādu provinces ierēdņu karjeras. Tā, piemēram, Lūkas evaņģēlijā (3:1) Jānis Kristītājs uzsāk savu sludināšanu “Tiberija valdīšanas piecpadsmitajā gadā”. Romiešu vēsturnieks Tacits Annālēs ziņo par Jēzus krustā sišanu, “Tiberijam valdot”. Un līdzīgi 2. gadsimta vidū Justīns, saukts par Mocekli, apgalvo, ka Jēzus mira “Tiberija laikā”. Acīmredzami, ja ir runa par vēsturisko notikumu fiksēšanas slāni Ticības apliecībā, Tiberiju pieminēt būtu daudz loģiskāk.

Agambens to atzīst un sev jautā, kāpēc tad Ticības apliecībā Jēzus nav sists krustā “zem Tiberija” (sub Tiberio). Bet atbilde ir vienkārša. Vārds “Poncijs Pilāts” ir juridiska, nevis vēsturiska norāde. Ticības apliecības “vēsturisko notikumu fiksēšanas slānis” patiesībā ir juridisko notikumu fiksēšanas slānis.

Sākot ar mūsu ēras 25. gadu, imperators Tiberijs bija izolējies Kapri salā, taču viņa jurisdikcija, evaņģēlista Lūkas vārdiem runājot, turpināja plesties “pa visu pasauli”. Kā stāsta romiešu vēsturnieks Svetonijs, imperatora izvirtības Kapri salā noveda pie tā, ka viņš gandrīz pilnībā pameta novārtā Romai piederošo Palestīnu. Turpretī Pilāts laikā no 26. līdz 36. gadam dzīvoja savā pilī piejūras Cēzarejā, Izraēlas piekrastē. Tieši viņa, nevis Tiberija varā un jurisdikcijā bija tā province, kurā dzīvoja un mira Jēzus.

Tādējādi Ticības apliecības formulējums izrādās precīzs. Jēzu sista krustā “zem Poncija Pilāta”, nevis “Poncija Pilāta laikā”. Taču šī atziņa tikai saasina jautājumu – kāpēc tieši Pilāts? –, zinot, ka visi kanoniskie evaņģēliji Jēzus nāvē iesaista jūdu varas pārstāvjus. Marks, Matejs un Jānis vispirms parāda Jēzu, kas tiek atvilkts Jeruzalemes augsto priesteru tiesas – Sinedrija priekšā, un tikai pēc tam stāsta par pazemojošo izturēšanos, ko viņš saņēma no Pilāta un viņa vīriem. Lūka stāstā iekļauj arī epizodi, kurā Jēzu pratina Jūdejas vasaļķēniņš Hērods Antipa. Evaņģēlijos Jēzum ir ļoti daudz tiesnešu. Romiešu Jūdejā nebija neviena tiesas orgāna – neviena tribunāla, kura esamību varētu iztēloties, –, kurš nebūtu iesaistīts Jēzus nāvē. Tad kāpēc Ticības apliecībā nav pieminēts ne Sinedrijs, ne Hērods?

Ticības apliecības koncentrēšanās uz Pilātu ir vēl mulsinošāka, ja ņemam vērā tās senās liecības, kas nav kristiešu liecības. Lielākā daļa līdz mūsdienām saglabājušos nekristīgo avotu atbildību par Jēzus nāvi uzliek jūdu, nevis romiešu tiesai. Tā tas ir jau sīriešu mierinājuma vēstulē, ko uzrakstīja stoiķu filozofs Mara bar Sarapions, iespējams, jau 72. gadā (datējums ir strīdīgs). Vēlāk Babilonijas Talmudā atbildība par Jēzus nāvi tiek uzlikta vienīgi Sinedrijam. Šķiet, ka Talmuda autoriem pat nebija nekādu zināšanu par Ponciju Pilātu.

Arī kristīgajā tradīcijā ir tendence samazināt Jēzus tiesnešu skaitu un pie viņa nāves vainot Sinedriju. Šī tradīcija nāk no Marciāna Aristida. Kādā sprediķī, ko viņš esot teicis imperatora Adriana priekšā Atēnās 125. gadā, Aristids apgalvoja, ka Jēzu “krustā piesita jūdi”.

Ceturtajā gadsimtā šīs nepamatotās baumas, ka Jēzu krustā sita jūdi, jau bija kļuvušas par ierastu Kristus ciešanu interpretāciju. Rakstot imperatora Konstantīna galmā, Laktancijs ar nožēlu stāsta, ka “jūdi pacēla Jēzu… un piesita Viņu pie krusta”. Ievirzītība par labu romiešiem ir acīmredzama.

No 4. gadsimta Sīrijas Efrēma himnām ir skaidrs, ka mīts par jūdu veikto sišanu krustā dažviet Tuvajos Austrumos jau bija kļuvis par dogmu. Spriežot pēc 4. sūras, šī Kristus ciešanu versija bija izplatīta Arābijā Korāna sastādīšanas laikā. Korāna ekseģēti, tāpat kā Talmuda autoritātes, neko nezināja par Ponciju Pilātu.

Mūsdienu vēsturniekiem nav svešs Poncijs Pilāts kā prefekts, tomēr arī jaunākajos laikos pastāv izteikta tendence izslēgt Pilātu no ciešanu stāsta. Kopš Džovanni Rosadi grāmatas Jēzus tiesa (Il processo di Gesù, 1904) iznākšanas daudzi Jaunās Derības pētnieki ir izteikuši pieņēmumu, ka Pilāts nopratināja Jēzu, taču viņu nenotiesāja. “Patiesībā,” apgalvoja Rosadi, “[Romas] spriedums netika pasludināts; apsūdzēto vienkārši nodeva viņa apsūdzētājiem.”

Agambens saka to pašu, turklāt lielā mērā tādiem pašiem vārdiem savā grāmatā Pilāts un Jēzus. Romas prefekts “neizteica spriedumu”, viņš “vienkārši “nodeva” apsūdzēto Sinedrijam”. Apbrīnojami, ka kāds pētnieks divdesmit pirmajā gadsimtā var pārdot šādu interpretāciju kā jaunu, jo, ja atliekam sāņus divdesmitā gadsimta bona fides, Agambena apgalvojums var kalpot kā pieņemams Laktancija ceturtā gadsimta latīņu valodas tulkojums: “nec tamen ipse sententiam protulit, sed tradidit eum Iudaeis”. Romas prefekts “pats neizteica spriedumu”, piekodina Laktancijs; viņš tikai “nodeva Viņu jūdiem”. Kad to secinājis, Agambens aicina “pārskatīt… Jēzus tiesas tradicionālo interpretāciju” grāmatas Pilāts un Jēzus gaismā. Taču nav nekā tradicionālāka par šo 21. gadsimta kulturologa tēzi.

Šīs senās tradīcijas spilgtākā iezīme, iespējams, ir fakts, ka Hugo Grocijs (Hugo Grotius) to pilnībā atspēkoja savā satriecoši erudītajā darbā Piezīmes pie Jaunās Derības (Annotationes in Novum Testamentum, 1641). Tas ir filoloģisks komentārs latīņu valodā deviņos sējumos, kas vēl līdz šai dienai nav pārtulkots nevienā citā valodā. Grocijs, kurš bija izcils 17. gadsimta jurists, specializējies starpvalstu tiesībās, pārliecinoši diskreditēja tēzi par Pilāta netiesāšanu. Kā – Grocijs jautā – mēs varam būt droši, ka Pilāts notiesāja Jēzu? Vairāki evaņģēlijos aprakstītās tiesas prāvas aspekti ir būtiski. Pirmkārt, Jēzu nopratināja Pilāta tribunālā. Tas nozīmē, ka viņš atradās Romas tiesas “svētnīcā”. Otrkārt, visa klaigāšana Pilāta priekšā liek domāt par juridisku spriedumu – Grocija vārdiem sakot, “lai Pilāts notiesātu Jēzu savā vārdā”. Treškārt, Pilāts bija pretimnākošs Jēzus apsūdzētājiem, piespriežot romiešu spriedumu. Par šo faktu nevar būt nekādu šaubu. Grocijs to pierāda savā komentārā pie Lūkas 23:24: “Pilāts pasludināja spriedumu”. Darbības vārds, kuru Lūka šeit lieto, ir epikrinein, par kuru Grocija komentārs ir viennozīmīgs: šis termins “nenozīmē neko citu, kā vienīgi tiesas sprieduma pasludināšanu”. Visbeidzot, Pilāts nodiktēja uzrakstu, ko piestiprināja pie Jēzus krusta: INRI (Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum). Grieķu valodā rakstošais romiešu vēsturnieks Dions Kasijs (150–235) uzrakstu paskaidroja šādi: tas sastāv no “vārdiem, kuros izklāstīts noziegums, par kuru cilvēks mirst”. Tas, ka tieši Pilāts nodiktēja Jēzus “titulu”, var nozīmēt tikai to, ka Pilāts pats sprieda par noziegumu, par kuru Jēzu sodīs.

Tādējādi Grocijs noraidīja jebkādas šaubas, kurš tieši bija Jēzus tiesātājs. Laktancija – un mutatis mutandis arī Agambena – idejai nav nekāda pamata. Un tieši šādā veidā arī Grocijs atbildēja uz jautājumu, kāpēc Pilāts parādās Ticības apliecībā. Pilāts minēts evaņģēlijos, Apustuļu darbos, apustuļu vēstulēs un senākajās kristiešu ticības apliecībās tā neatvairāmā iemesla dēļ, ka Jēzu nevarēja sist krustā bez šī sprieduma. Un tieši Jēzus krustā sišana ir kristīgās ticības mistērijas sākums.

Agambenu mulsina Pilāta klātbūtne Ticības apliecībā, jo viņš noliedz, ka spriedums nāca no Romas varas. Poncija Pilāta atzīšanās nav nekāda mistērija – kristieši viņu piemin tieši kā Jēzus Kristus tiesnesi.

Pirmpublicējums The Times Literary Supplement, 2016. gada 13. februārī. Tulkots un publicēts ar autora atļauju.

[1] Angļu valodā: “…the gospels’ only jest”. Jautāts, vai “jest” šeit saprast kā joku vai kā asprātīgu repliku apmaiņu, kā arī, vai joks ir tajā, ka Pilāts (kristiešu skatījumā) prasa “Kas ir patiesība?” tam, kurš pats ir Patiesība, esejas autors atbildēja: “Tas ir diezgan sarežģīti. No vienas puses, tas ir sava veida joks, jo, kā jau norādīja Augustīns, “Pilāts negaida atbildi”. Viņš neuzdod reālu jautājumu, lai gan līdz tam brīdim viņš tiešām pratināja Jēzu. Taču ir arī dziļāka nozīme, ko Jaunās Derības pētniecībā sauc par “evaņģēlista Jāņa ironiju”. Visbeidzot, es patapināju “jest” no pirmās rindas Frānsisa Beikona esejā “Par patiesību”, kur minēts “jesting Pilate” (kas ir arī Oldesa Hakslija 1926. gada grāmatas nosaukums!). Īsi sakot… saprotu, kāpēc to ir grūti iztulkot. “Jest” angliski nav gluži tas pats, kas “joke”… tam ir smalkāka, drīzāk aplinkus nozīme, tuvāk “witticism”.

Tiesa (klausies arī Audiorakstos)

Tie, kas sekoja maniem iepriekšējiem stāstiem, apmēram var iedomāties to atmosfēru, kas valdīja OSTB1906 vai, vienkāršāk runājot, – “daļā, kur mācīja Padomju Dzimteni mīlēt”. Ar jūsu atļauju nedaudz paturpināšu.

Bija iestājusies 1981. gada vasara. Pēc krāšņā pavasara, plaukšanas un ziedēšanas skurbuļa bija sākusies karsta pustuksneša vasara. Stepes zāle izdega, un bezgalīgajā smilšu klajumā palika tikai sausas zāles kušķi, apmēram viens uz katru metru, kur blīvāk, kur retāk. Karstums bija stiprs. Rītā cēlos sviedros, pa dienu staigāju sviedros, vakarā apgūlos viss vienos sviedros. Gulta bija vēl slapja no iepriekšējās nakts un kādu brīdi dāvāja patīkamu vēsumu. Stepē bieži virpuļoja “smilšu velni” – tādi mazi tornado, kas varēja parādīties pēkšņi un tikpat pēkšņi pazust. Bet gadījās arī tā, ka tie stāvēja vienā vietā vairākas stundas no vietas.

Gadījās arī putekļu vētras. Tiem, kas nekad nav bijuši tādā vētrā, pastāstīšu, kā tā izskatās. Iedomāsimies, ka jums mugurā ir zaļš kokvilnas krekls, kura piedurknes ir atrotītas virs elkoņiem. Zem uzpleča jums ir pabāzta laiviņa ar sarkanu zvaigznīti. Kreisajā rokā jums ir zaļš plastmasas multimetrs, tautā saukts par testeri. Tā vadi aptīti ap korpusu, lai nemētājas. Spoži spīd saule, spēcīgs karstums spiež galvu, bet jūs sparīgi soļojat uz padomju karaspēka daļu, kas atrodas kādu trīs kilometru attālumā. Jūs pagriežat galvu pa labi, un sirds pamirst. No karstās zemes līdz pašām debesīm ir tikai netīri dzeltena siena. Tā strauji tuvojas. Vēl spīd saule, vēl nejūt ne vēsmu, bet baisā pelēki dzeltenā siena jau steidzas pie jums. Jūs pārņem stipras bailes, jo, pats par sevi saprotams, neko tādu jūs līdz šim neesat redzējis. Bet lielas izvēles nav. Jūs apstājaties un skatāties uz dzelteno sienu, kas draud jūs aprīt. Siena nāk arvien tuvāk un tuvāk. Beidzot jūs sajūtat spēcīgu vēja triecienu. Saule ir pazudusi, apkārt plosās vētra un valda dzeltena tumsa. Putekļi sitas degunā, un jūs instinktīvi aizsedzat muti un degunu ar laiviņcepures iekšpusi. Izrādās, ka tas tīri labi palīdz un elpot var pilnīgi apmierinoši. Nav arī nez cik tumšs. Sajūta ir kā vēlu vakarā, kad tumsa tomēr vēl nav visu izdzēsusi. Ceļu var kaut cik saredzēt divu, triju metru attālumā. Jāiet vien tālāk. Jūs noejat ceļa malā, lai kāda mašīna, kas riskētu pārvietoties pa šādu miglu, jūs nenotriektu. Un tā, solīti pa solītim, noieti visi trīs kilometri.

Caur vārtu sardzes telpu jūs ieejat padomju karaspēka daļā. Jūs šeit dēvē par Petroviču un, neraugoties uz nožēlojamo jefreitora strīpiņu uz melnā uzpleča, jūs esat šeit itin cienījams cilvēks. Otrais pēc kombata, kā skauģi mēdz ņirgt. Jums ir sava atsevišķa istabiņa, kas kalpo jums kā darbnīca. Šeit jūs varat nolikt visas savas personīgās mantas, atpūsties, ja nu galīgi gals klāt. Jums nav jāatdod gods katram virsniekam, zemākam par kapteini, nav jābūt uz dienas jundām, jums ir jāatrādās tikai vakarā, gulēt ejot. Turklāt komanda “Otboj!” uz jums vairāk neattiecas. Seržanti jums vairāk nav nekādas autoritātes. Jūs taču esat Petrovičs! Cilvēks, kas ir labojis televizorus un radioaparātus vai visam Žairemas ciemam, sēdējis pie viena galda gan ar kombatu, gan vietējo dieviņu – rūdas tresta priekšnieku. Jūs ciena.

Darbnīcā jūs itin mierīgi varat paklausīties ar austiņām “Amerikas balsi”. Polija vārās, gaisā virmo kaut kas līdz šim nebijis. Milzīgajai sarkanajai impērijai ir mests izaicinājums. Un šī milzīgā, pēc zaldātu zābakiem smirdošā impērija nezin kāpēc vairs nevar noslīcināt visu asinīs. Sirdī jums ir liels satraukums – vai tiešām, vai beidzot?

Caur plānajām durvīm var dzirdēt, kā šovakar rotā atkal taisa “gripas profilaksi”. Cilvēki nostādīti divās rindās, viss no kabatām tiek nomests uz grīdas. Ja kādam ko atrod, seržants soda pēc savas ielas huligāna fantāzijas. Var likt nogulties un atspārdīt ribas, var vienkārši “izgāzt purnu”. Uz grīdas vēstules no mājām, tuvinieku fotogrāfijas, kuras kāds nav paspējis saplēst. Seržanti pastaigājas pa tām, mīdot fotogrāfijas ar sadistisku baudu. Viņiem šķiet, ka tā viņi paceļas pār nicināmo pūli. Ap roku viņiem ir aptīta siksna. Ērtākai sišanai. Ja seržantu kungiem kaut kas pavisam nepatīk, sākas sišana ar sprādzi pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi. Šķīst asinis. Seko komanda “gulties”. Seržanti pastaigājas pa ķermeņiem, apstādamies uz tiem, kuri kaut kādā veidā pamanījušies izrādīt savu neapmierinātību. Seko komanda “Celties!” un tad tie, uz kuriem seržantu augstdzimtība stāv, dabūs vienalga. Ja ceļas, tad par to, ka iedrošinājies celties, kad seržanta kungs stāv uz jūsu nožēlojamā rumpja. Ja neceļas, tad zirgam skaidrs – par komandas nepildīšanu. Jūs tas vairāk neskar. Jūs esat Petrovičs, jūs sēžat savā darbnīcā, kuru esat godam nopelnījis ar savām zināšanām, prasmēm – jā, arī lielu veiksmi.

Kāds klauvē pie durvīm. Jūs atverat. Tas ir maziņais azerbaidžānis Mamedovs. Asiņainā apakšveļā, smagi elso. “Drīkst, es pie tevis pasēdēšu?”, viņš jautā. “Labi, sēdi cik gribi!” jūs atbildat. “Nu, Beridze šovakar trako!”, jaunais azeru zēns izdveš. Jūs arī pārņem zināms nemiers, jo, neraugoties uz visu minēto, jūs tomēr esat tikai mazs sivēns šajā milzīgajā lopu kūtī. Bet jūs saprotat, ka pirmais likums jūsu dzīvē ir – sniegt palīdzību cilvēkam, kurš to jums lūdz. Un par visu pārējo domāsiet pēc tam.

Kad mums kārtējo reizi taisīja “gripas profilaksi”, kāds uzbeks, uzvārdā Jakubovs, sāka atklāti pretoties. Visi seržanti viņam nekavējoties uzbruka un ierāva viņu dušas telpā. Ierindas priekšā palika tikai viens mazs seržantiņš, kurš, aptinis siksnu ap roku, viss pārbijies, histēriski kliedza: “Stāvēt! Stāvēt!” Dušas telpās apstrādāja Jakubovu, kurš bija ļoti spēcīgs cilvēks. Vairāk gan garīgi, bet arī fiziski tur bija ko noņemties. Tad nu arī man uzkūsāja asinis. Piesitu pie pleca vienam latvietim, kurš stāvēja blakus, un teicu: “Davai! Izrausim tam maitam dzemdi!”. Lai man piedod lasītāji, bet tā bija normāla leksika armijā. Latvietis paskatījās uz mani ar tādām dzīvnieciskām šausmām, ka šīs šausmas pielipa arī man. Noskurinājos un stāvēju kluss. Pēc brīža gar ierindu aizvilka Jakubovu. Praktiski bez samaņas, zvēriski piekautu, plus ar visādām papildus izrīcībām pie ģenitālijām. Viņš bija apvēmies, viņam raustījās rokas un kājas. Bet gars viņam nebija salauzts.

Kādā naktī vienu stāvu augstāk savus rēķinus ar dzīvi noslēdza cits zēns, Volgas vācietis Romakers. Šis uzvārds ir īsts, jo aiz cieņas pret šo cilvēku citādi nevaru. Iegājis mantu noliktavā, uzrakstīja pēdējo vēstuli, kurā nolādēja gan visu Padomju armiju, gan visus komandierus, gan savus tiešos mocītājus – seržantus. Paņēma un pakārās. Viņš gan nebija pirmais. Neilgi pirms viņa bija pakāries vēl viens, kura uzvārdu es aizmirsu, jo visu “sakārtoja” tā, ka pats neveiksmīgi mēģinājis paņemt veļu no augšējā plaukta. Nu, un aptinās nejauši aukla.

Komandējošajam sastāvam par nelaimi izrādījās, ka Romakeram bija ietekmīgs tēvs. Var tikai minēt, kāpēc tik ietekmīgam vīram dēls nokļuva tādā dibenā, bet tā nu bija. Pēc dažām dienām atbrauca pats tēvs. Melnā Volgā, ar pavadītājiem. Atbrauca vai visa kara apgabala priekšniecība. Tēvs ienāca daļā caur vārtu sardzi, pat neprasīdams neko. Pretī iznāca kombats. “Kur ir mans dēls?” tēvs prasīja. Kombats stāvēja, demonstratīvi nodūris galvu. Viņš nebija muļķis, jo tieši viņš jau arī bija izveidojis šo tirānisko piramīdu. Nebija jau vainīgs tikai viņš viens, tā bija tāda sistēma, bet viņš tomēr bija galvenais, kurš varēja vismaz kaut ko darīt. Bet nedarīja. Un tagad stāvēja, teatrāli nodūris galvu. Bet satrakotais tēvs tikpat teatrāli vaicāja: ”Kur ir mans dēls? Es tev prasu, komandieri! Tu viņu nogalināji?”

Nu, un tad bija tiesa. Pat padomju armijā tāda bija un pat pretendēja uz taisnības uzvaru. Kā jebkura cita tiesa. Kombats jau bija atstādināts. Viņa pienākumus pildīja majors Petrovs, politdaļas priekšnieks. Laikam vienīgais virsnieks, kurš nedzēra. Īpaši gudrs viņš nebija. Kādreiz paaicināja mani uzspēlēt šahu. Tā spēlējot, it kā atvainodamies, viņš pieminēja, ka esot dienējis kaut kādā tanku karaspēkā, kaut kas tur sprādzis. Viņš esot dabūjis pamatīgu kontūziju, un kopš tā laika gluži viss viņam galvā neesot labi. Sāku cienīt viņu par tādu atklātību. Vēlāk tieši viņš bija tas, kas atnāca pie manis uz darbnīcu un teica sekojošus vārdus: “Tev būs jābūt par sabiedrisko apsūdzētāju. Saproti, Petrovič, vienu tādu vajag. Un tu esi vienīgais, kas šeit var salikt kopā divus vārdus.” Es biju ļoti apmulsis, jo ar tiesām nebija iepriekšējas pieredzes. “Vai es varēšu? Kas man tur būs jādara?”, bijīgi pajautāju. “Citam es stāstītu, bet tu pats visu zināsi labāk! Ja ko nesapratīsi – jautā citiem tiesas dalībniekiem. Tev galva gaiša, būs labi!”, Petrovs teica.

Nu, un tā, cienījamais lasītāj, mēs tagad esam sabiedriskie apsūdzētāji “vishumānākajā tiesā pasaulē”. Mūsu uzdevums ir “zakleimit pozorom podlyh ubijc (uzlikt kauna zīmogu neģēlīgajiem slepkavām)”. Kā jūs domājat, lasītāj, kas bija apsūdzētie tiesas procesā? Vai kombats, politdaļas priekšnieks? Varbūt vismaz rotas komandieris, bez kura ziņas tur nekas nenotika? Nē! Kā labi var iedomāties, apsūdzēti bija tikai divi nodaļu komandieri. Kareivji no mūsu pašu iesaukuma, kuri, kārtīgi apstrādāti, tika pacelti pārcilvēku kārtā. Viņu uzdevums bija atkārtot to pašu asins nolaišanu, ko viņi paši izbaudīja pilnā mērā. Mazi cilvēciņi, kuri gan konkrēti veica reālo “patriotisko audzināšanu”. Viņi gan nebija vienīgie, kas tā darīja, bet viņi bija vistuvāk. Cits cilvēks, izgājis tādu elli, nebūtu vairāk nekad dzīvē sitis otru cilvēku. Bet tādi nederēja paaugstināšanai. Derēja tikai tādi, kas paši kļuva nikni kā suņi. Žurku iznīcinātāju audzināšana bija devusi savus rezultātus. Pietiek nodauzīt, pazemot cilvēku savus sešus mēnešus, lai pēc tam, to nedaudz izceļot, iegūtu uzticīgu sišanas sistēmas turpinātāju. Šāda sistēmas atražošana bija turpinājusies jau daudzus gadus. Tagad nu šķita, ka tai bija pienācis gals. Un kādam vajadzēja par to visu atbildēt.

Atbrauca viss tiesas sastāvs. Tiesneši, prokurors, aizstāve, tiesas sekretāre. Sekretāre bija jauna, ļoti skaista sieviete. Bieza, gaiša bize gulēja uz olīvkrāsas svītera, kas labi izcēla viņas efektīgās krūtis. Protams, nekavējoties redzēju viņu sapnī. Aizstāve bija maza auguma melnīgsnēja kazahu sieviete, kura nemitīgi runāja un īpaši necentās kādu uzklausīt. Mēģināju pārrunāt ar viņu visu lietu. Mēģināju gūt kādu noderīgu informāciju – kā darīt, kur un ko? Velti. Viņa nevēlējās ielaisties ar mani, tikai nemitīgi penterēja: “Nabaga kareivīši, kā jūs mātes mājās gaida!” Sākās pirmā tiesas sēdes diena.

Sākumā visus stādīja priekšā, tad prokurors sāka savu apsūdzības runu. Biju ļoti uzvilkts, taču turējos labi. Uzmanīgi klausījos – ko viņš apsūdz? Es vēl cerēju, ka, ja jau ne pašu sistēmu, tad vismaz komandierus gan. Liela bija mana vilšanās, kad sapratu, ka šeit gatavojas apsūdzēt tikai pašus mazos izpildītājus. Nu, es gan it kā biju viņa pusē. Vismaz nomināli. Tagad bija jāsaka mana runa. To biju uzrakstījis jau iepriekš, vēl īsti nezinot tiesas gaitu. Jā, tur bija daudz padomju laika štampu. Es sapratu, ka citādi nevarēs. Principā, kā izpildītāji viņi bija vainīgi, un uz to arī centos likt akcentu. Papūlējos pat izlikties naivs, apspēlējot nepiešķirto seržanta pakāpi, kaut gan pats biju jefreitors. Kā jau sagaidīju, reakcija bija ironiski smīniņi. Tas labi, tas bija dūmu aizsegam, lai atslābinās. Tad es uzmanīgi pabīdīju dažus smagus jautājumus par to, kā viņus pašus audzināja. Pabīdīju uzmanīgi, jo es taču nevarēju piecelties un pateikt – es apsūdzu visu jūsu “jobano” padomju sistēmu! Tas būtu reāls gals. Ieliku apsūdzības rakstā dažus labus momentus, lai aizstāvība var pieķerties. Aizstāve it kā uzmanīgi klausījās, bet tas arī bija viss. Gaidīju kādu jautājumu. Bet aizstāvība nevēlējās nekam pieķerties.

Sākās liecību sniegšana. Pierādītās epizodes bija dažas un niecīgas. Apjoma ziņā kāda tūkstošā daļa. Nevarēja jau tagad iztiesāt katru atsevišķu vakaru, kad tika pastrādāti likumpārkāpumi. Tur nepietiktu vairāku gadu, lai visu izķidātu, un nevienam tas arī nebija vajadzīgs. Ņēma kādu konkrētu epizodi, kur bija izdarīts sitiens vai spēriens, pierādīja to un piemēroja pantu. Citādi jau arī nevarēja būt. Tiesas materiāli noteikti gāja uz Maskavu, un tur taču nevarēja lasīt: “Mūs sita un pazemoja katru vakaru”. Vajadzēja rakstīt: “Vienreiz viņš pienāca un iesita man pa krūtīm”. Padomju sistēma lielā mērā balstījās uz visaptverošiem meliem. Es to zināju, bet vienmēr jau bija cerība, ka vai nu tiešām tik traki, vai tad tiešām visi, pilnīgi visi melo? Centos uzdot jautājumus, godīga atbilde uz kuriem pilnīgi pagrieztu tiesas gaitu. Tas nebija mans pienākums, es pats to sev uzliku. Gaidīju, ka aizstāve man palīdzēs, bet viņa izlikās neko nedzirdam.

Apsūdzētajiem pārmeta epizodi ar vēstuļu saņemšanu. Viņi bija ņirgājušies par saviem padotajiem, kuri saņēma vēstules no mājām. Izsauca, dažādi izkropļojot uzvārdu, atplēsa aploksnes stūri, piepūta to, uzlika laimīgajam saņēmējam uz pieres un ar spēcīgu sitienu saplēsa, priecādamies kā bērni par lielo blīkšķi. Es palūdzu vārdu, piecēlos un pajautāju: “Pastāstiet, lūdzu, kā jūs paši saņēmāt vēstules, kad vēl nebijāt otrajā rotā par seržantiem?”

Apsūdzētais Bekčanovs paskatījās uz mani un teica: “Tu taču pats zini, Petrovič! Ko tu prasi?” Es neatlaidos: “Es zinu, bet es gribu, lai tu pats to pasaki šeit!” Un viss elpoju satrauktā cerībā, ka tūlīt viņš pateiks. Tūlīt es vēl pajautāšu, un mēs iztīsim šo čūsku mudžekli. Negaidīti Bekčanovs nodūra galvu un neko neatbildēja. Es palūdzu tiesas sekretāri fiksēt atbildes trūkumu. Tas bija vienīgais, ko es vēl varēju izdarīt. Viņa paskatījās uz mani tieši tā, kā es to redzēju sapnī, un pat nepakustināja pildspalvu.

“Nelieši! Riebekļi!” – tie bija maigākie vārdi, kurus es vakarā izkliedzu savā darbnīcā, nēsādamies kā lauva no viena stūra līdz otram. Satraukti pīpēju vienu cigareti pēc otras. Tie bija vēl maigākie vārdi. Pa šo laiku es biju samācījies gana daudz krievu jēlās leksikas un lietoju to ar lielu izdomu. Šajā vakarā es biju īpaši izcils. Es saprotu, ka lasītājs vēlas to šeit lasīt, bet nu būsim rātni – ne visu var uzrakstīt.

“Da neņem galvā!”, mani mierināja draugs, dzejnieks amatieris no Urāliem. “Sen tur viss ir sarunāts!”, viņš secināja, un man bija jāatzīst, ka viņam bija taisnība.

Otrajā dienā es biju mierīgāks un, ja arī vēl pamēģināju paprovocēt neauglīgo aizstāvi, tad beigās tomēr likos mierā un rāmi kā jērs parakstīju visus tiesas dokumentus. Tajos, kā jau gaidīts, no manas uguņošanas nebija ne vēsts. Paskatījos uz tiesas sekretāri ar tādu pašu skatienu kā sapnī, bet viņa nodūra acis. Pirms sprieduma pasludināšanas “tiesa apspriedās”, bet mūs aizveda pusdienās. Pabrīnījos, ka bija jāsēž pie viena galda tieši pretī apsūdzētajiem. Es taču teorētiski biju viņu pretinieks ar uzdevumu iesēdināt viņus uz maksimumu. Tomēr nekāda naida nebija un viņi mani joprojām uzskatīja par draugu. Droši vien, nebija tik dumji un saprata, ko es gribēju panākt, bet citu apsvērumu dēļ viņi nevarēja uz to iet. Droši vien viņiem bija kaut kas apsolīts, ja viņi turēs muti.

“Petrovič! Cik mums iedos?”, satraukti jautāja Bekčanovs. Es brīdi klusēju, pārdomādams, ko lai saku. Es atlaistu viņus tūlīt, ja tas būtu manā varā. Bet no manis šeit nekas nebija atkarīgs. “Mazāk nekā baidāties, bet vairāk, nekā cerat”, es daudznozīmīgi atbildēju. “Mazāk nekā baidāties, bet vairāk, nekā cerat…”, domīgi atkārtoja Kuļmanovs. “Jā, Petrovič, tev reizēm izdodas”, teica Bekčanovs. “Kāpēc tu negāji pie mums par seržantu? Zini, es ticu, ka tad nekas tāds nebūtu noticis!” Vai gan jāsaka, ka tie ir vieni no skaistākajiem vārdiem, kurus esmu dzirdējis dzīvē. “Nevarēju, zēni! Man neviens nejautāja un neviens neiecēla. Tur bija vajadzīgi citi cilvēki”, iespējami maigi atbildēju. Tā mēs šķīrāmies uz mūžu. Viņi nebija slikti puikas. Atceros, kā Bekčanovs vienīgais varēja iztaisīt salto pār vingrošanas zirgu. Viņi bija kārtīgi, godīgi cilvēki un drosmīgi stāvēja visos pārbaudījumos. Viņi negribēja to, kas notika. Bet, kad cilvēku nodauza, nodzenā, pazemo līdz lopiskam stāvoklim pusgada garumā un pēc tam paceļ, piedāvā – esi kungs, esi tāds pats kā mēs, ir ļoti maza varbūtība, ka cilvēks nebūs “tāds pats”. Mani tur neiecēla tāpēc, ka skaidri redzēja, ka es nekad nebūšu “tāds pats”.

Prokurors pieprasīja sešus un piecus gadus, tiesnesis iedeva piecus un četrus gadus. Bekčanovs salūza un sāka raudāt. Vienkārši kā zēns. Kaut ko viņš mēģināja runāt, kaut kā attaisnoties, bet viss jau bija par vēlu. Es lūdzu vārdu, bet man atteica. Spriedums bija pasludināts. Ko tad tur vairs? Nebija jau arī vairāk nekam nekādas jēgas. Viss bija beidzies.

Daļu izformēja un tūlīt saformēja no jauna. Tagad mēs bijām VSO3600. Tipa, militarizētā celtnieku vienība. Daļu komandēja kāds nožēlojams neveiksminieks, kuru bija izrakuši no pašām kara apgabala padibenēm. Daļas priekšā tika nolasīta pavēle, ka mūsu daļā nelikumīgi tikusi pielietota soda bataljona prakse. Tagad neviens šeit netiks fiziski aizskarts, un, ja kāds pacels roku, tad tūlīt tiks sodīts un tā tālāk, un tā tālāk. Tiešām, visa dresūra bija beigusies un turpmāk bija tikai daži mazi incidenti, kas bija vairāk saistīti ar seržantu mēģinājumiem aizstāvēt savu godu. Reizēm likās, ka nu gan visi iztaisīs seržantiem “tumšo”, atriebdamies par visām pārestībām, bet ne. Nekas tāds nenotika, vismaz es neredzēju. Disciplīna dramatiski nokritās, un tālāk notiekošais visvairāk atgādināja pionieru nometni, ko kaut kā turēja kopā tikai zampolits majors Petrovs.

Kaut gan bija vēl viena nozīmīga epizode, kuru tomēr gribu pastāstīt. Kaut kad rudenī daļu apciemoja komisija no soda bataljonu pārvaldes. Neaizmirsīsim, ka sākumā šī daļa bija kā neoficiālais “soda bataljons”. Tā arī tagad atbrauca pāris virsnieki no īstajiem soda bataljoniem. Pieradis pie brīvā režīma, uzreiz uzrāvos uz sodu. Piekasījās pie goda neatdošanas. No sešiem metriem es pat nedomāju kādam atdot godu, kas arī viņiem bija vajadzīgs. Uzbrēca, lai nākot šurp. Pienācu, salutēju cik vien varēju, un viss stāvēju taisns kā skals, bet viņi jau acīmredzot zināja, ka te ir viens tāds “izlaidies tips”. Kādu brīdi lamāja, tad aizdzina iztīrīt tualeti. Āra tualete rudenī neganti smirdēja. Pa caurumiem betona grīdā varēja redzēt rūgstošu fekāliju masu ar tārpu ņudzekļiem un saburzītu avīžu kaudzēm. Dominēja avīze “Krasnaja zvezda”. Kādu brīdi skumīgi stāvēju, skatīdamies uz netīrajiem caurumiem grīdā, tad aizgāju pēc diviem spaiņiem, pielēju tos un mēģināju kaut kā ar liešanu skalot visas netīrības. Pēc brīža man palīgā atsūtīja vienu latviešu zēnu. Nervozi smiedamies viņš pavēstīja, ka štāba priekšnieks Antoņenko esot izteicies pilnīgi satriektā balsī: “P…c bataljonu! Petrovič tualet harit! (Beigas bataljonam, Petrovičs tualeti tīra!)”

Tas gan vēl nebija viss. Pēcpusdienā mūs visus sapulcināja tajā pašā Ļeņina istabā, kur es kādreiz “ar savām asinīm” zīmēju sienas avīzi, un sāka “skalot smadzenes”. Cik mēs te esot izlaidušies, cik mēs te laimīgi, ka šis neesot īstais soda bataljons, jo tur viņš mūs visus mīdītu kā pēdējās palaistuves un ko tik mēs nelūgtu, un ko tik mēs nenožēlotu. Nolasījis lekciju, sāka bļaustīties: “Celties! Sēsties!”. Sākām atcerēties ne tik senus laikus. Pēkšņi tad, kad mēs bijām piecēlušies un šis nejēga sāka staigāt gar mums, ar savu perverso degunu izbaudīdams varas seksuālo vilinājumu, pēkšņi… Pēkšņi kā zibens, kā pātaga, kā čūskas kodiens atskanēja čuksts: ”ŠIŠINAM!”. Nezinātājiem pateikšu, ka turku un azerbaidžānu valodā nav briesmīgāka lāsta. Tā gan ir tikai pusfrāze un nozīmē “Es tavu māti”, bet katrs saprot turpinājumu.

Virsnieks apcirtās, it kā viņam dundurs būtu iekodis dibenā. “Kurš? Ku-urš to teica”, viņš rēca kā negudrs. “Tu? Tu?” Neviens neko neatbildēja. Visi klusēja. Tikko viņš pagriezās, lai ietu pie katedras, atkal kā pātagas cirtiens: “Šišinam!” Virsnieks atkal skraidīja no viena pie otra. Un ik pa brīdim aiz muguras atskanēja šis nemirstīgais vārds, ass kā zobens, kā duncis mugurā: “Šišinam!” Varbūt cits būtu mūs izdzinis uz plača, ņēmies tur dresēt, bet viņš saprata, ka mēs to visu esam redzējuši tūkstots un vienu reizi un pēc visa notikušā tas vairāk neatbilst politiskajiem uzstādījumiem. Izklaigājies, izdraudējies viņš aizgāja vienkārši salauzts. Cik gan griezīgs tāds mazs vārdiņš! Ja to saka visi. Visi kā viens. Un neviens nenodod, neviens nesalūzt. Jo visi zina, ka nav briesmīgāka soda kā savu biedru nicinājums. Latvieši nepiedalījās. Es arī ne. No vienas puses man tas šķita bērnišķīgi, no otras – negribēju sarežģīt sev dzīvi. Biju jau gana aptaukojies. Jā! Tauki ir slikta lieta.

Reizēm domāju – cik ļoti mums, latviešiem, pietrūkst šis “Šišinam”. Šis austrumnieku biedriskums, šī prasme kolektīvi sodīt un kolektīvi pacelt. Visos pārbaudījumos mēs esam vieni paši, katrs par sevi. Un tas vēl labi, ja nenododam otru pie pirmās izdevības. Katrs svešinieks nāk ar savu dziesmu grāmatu, un mēs dziedam līdzi. Sen jau esam aizmirsuši savas dziesmas.

Piezīmes par sociālo konstruktu

1990. gados, kad es sāku studēt humanitārās zinātnes, jēdziens “sociāls konstrukts” nekad nebija dzirdams ārpus socioloģijas studentu un pasniedzēju loka. Attiecīgajā fakultātē to bieži lietoja un tam bija veltīti veseli lekciju kursi, taču šo jēdzienu neizmantoja vai gandrīz nekad neizmantoja kā argumentu juridisku, ētisku vai ar izglītību saistītu jautājumu publiskā apspriešanā vai vēl vairāk – to atrisināšanā.

2000. gados Rietumu universitātes piedzīvoja virkni starpdisciplināru projektu un pat grādu ieviešanu. Piemēram, manā disciplīnā senāk daudzus gadsimtus pastāvējušais doktora grāda nosaukums “klasiskais filologs” pārgāja uz “antīko zinātņu speciālistu”. Šo pāreju veica, lai labāk atspoguļotu jauno mācību saturu, kas katram filologam obligāti ietvēra arī vismaz nelielu iepazīšanos ar tām disciplīnām, kas darbojās ar to pašu laika periodu, bet citā jomā. Katram filologam bija kaut kas jāzina par arheoloģiju, katram vēsturniekam – par filozofiju un tamlīdzīgi. Daļēji šos izglītības reformas centienus lielākas starpdisciplinaritātes virzienā varētu izskaidrot ar bažām, ka šauru jomu speciālisti vēlāk neatradīs darbu; jo plašāks būs viņu zināšanu klāsts, jo labākas būs viņu izredzes darba tirgū. Bet daļēji – un optimistiskāk – šos centienus varētu izskaidrot ar vēlmi no universitātēm izlaist plaši izglītotus cilvēkus, kuri labāk un daudzpusīgāk ņems dalību dažādās sabiedriskās apspriešanās, nejuzdamies, teiksim, vēsturnieku vai teologu diskusijā tā, ka viņi neko nesaprot.

Taču šiem starpdisciplinaritātes centieniem bija arī ēnas puse: tie radīja nepamatotu optimismu par vienā nozarē augsti izglītotu cilvēku spēju, nedaudz pamācoties, pārzināt citas, varbūt pat visas jomas. To varam vērot, teiksim, dažādās intervijās, kurās labus un cienītus savas nozares ekspertus žurnālisti rūpīgi iztaujā par epidemioloģiju vai konstitucionālajām tiesībām. Vēl viena – un, manuprāt, nopietnāka – ēnas puse ir dažādu disciplīnu terminoloģijas brīva un haotiska lietošana citās, neizprotot katras atsevišķas īpašo metodoloģiju un, galvenais, rāmējumu – ar ko tieši nodarbojas un kādā ietvarā veic savus pieņēmumus vai secinājumus. Šo centienu pamatā, iespējams, ir kaut kas skaists – jau pirmssokratiķu darbu fragmentos jūtamā prometejiskā vēlme visas cilvēcei pieejamās zināšanas sakārtot vienā sakarīgā veselumā, pareizi sakārtojot hierarhijā zināšanu jomas un attiecīgi sistematizējot terminoloģiju. 21. gadsimtā šāda vēlme vienlaikus ir arī mēģinājums tikt galā ar jau pieminēto rāmējuma problēmu, uz kuru norādījuši daudzi filozofi. Tā ir šāda: izskatās, ka jebkas ir patiess tikai dotā rāmja ietvarā un ir grūti vai, pēc dažu domām, pat neiespējami tikt no tā ārā (piemēram, smadzeņu pētnieku atzinumi par neironiem ir gandrīz neizmantojami apziņas filozofijā; tās darbojas ar pavisam dažādiem esošā līmeņiem). Es personīgi domāju, ka visu cilvēces zināšanu sistematizācija ne tikai ir iespējama, bet ir jau veikta (pamatu ielika Platons). Šajā zināšanas sakārtojošajā shēmā metafizika atrodas “apakšā”, tas ir, pamatos, un vienlaikus arī “augšā” tādā nozīmē, ka tā no visām ir vissarežģītākā un visgrūtāk pieejamā.

Taču šoreiz ne par to. Gribu uzrakstīt dažus komentārus par vienu šādu starp dažādām humanitārām disciplīnām klejojošu jēdzienu – “sociālais konstrukts”. Tā nonākšana morālfilozofijā un jurisprudencē, ko pavada bezierunu pieņemšana, turklāt uzskatīšana par pašpietiekamu un pašpierādošu argumentu, ir nesakarīga un muļķīga. Šis muļķīgums, manuprāt, izceļas tieši no pieaugoša izpratnes trūkuma par to, ko katra disciplīna dara. Tātad dažas piezīmes par šo jēdzienu un tā lietojumu.

(1) Neviena zinātņu joma nevar iztikt bez definīcijām jeb noteiksmēm. Katra definēs vismaz dažus jēdzienus, ar kuriem pēc tam operēs. Pat pašas vājprātīgākās ezotēriskās pseidozinātnes vismaz dažus jēdzienus definē. Jo augstvērtīgāks ir pētījums vai izklāsts, jo precīzākas tajā būs definīcijas. Definīcijas pašas par sevi nav argumenti vai pamatojumi – tās ir rīki, ar kuriem tādus var veidot. Tā kā definīcijas pēc definīcijas nošķir vienas lietas no citām, tās nodarbojas ar dalīšanu pa kategorijām, ar šķirošanu, varētu pat teikt, ar “diskrimināciju” (no latīņu discriminare – ‘nošķirt’, ‘sadalīt’, ‘izdalīt’). Piemēram, ja vienā lapas puses sazīmē apļus, bet otrā kvadrātus, šīs ģeometriskās figūras tiek sašķirotas atbilstoši noteiktai definīcijai. Apļiem nav vietas tajā lapas pusē, kas ierādīta kvadrātiem, un otrādi.

Tā kā jēdzienu “diskriminācija” lieto negatīvā nozīmē, lai apzīmētu netaisnu un ļaunprātīgu tiesību liegšanu, ir jūtama pieaugoša un bīstama tendence nevis analizēt pastāvošās definīcijas un varbūt piedāvāt labākas, bet uzbrukt pašam definēšanas procesam un definīcijām kā “diskriminējošām” – tas ir, ļaunprātīgām. Atkārtoju vēlreiz: neviena zinātnes nozare nevar iztikt bez definīcijām. Bez tām nevar iztikt ne jurisprudence, ne filozofija un arī neviens no šo jomu ietvaros pastāvošajiem idejiskajiem virzieniem. Piemēram, nekāds taisnīgs labumu sadalījums nevar notikt, ja nav skaidri definētas personu kategorijas, kurām šie labumi taisnīgi pienākas. Lai invalīdi varētu saņemt valsts atbalstu, ir jābūt skaidrai definīcijai, kādas tieši ķermeniskas un garīgas nepilnības nosaka invaliditātes statusu un tamlīdzīgi.

(2) Ko nozīmē teikt, ka kaut kas ir “sociāli konstruēts” un kādā nozīmē šo jēdzienu lieto, spriežot par sabiedrības uzbūvi vai tiesisko regulējumu? “Sociālo konstruktu” argumenta ietvars lielākoties, šķiet, ir šāds: (a) visus cilvēku sabiedrībā spēkā esošos morālos, tiesiskos un sociālos mērus un normas ir radījuši un pilnībā kontrolē kultūras un sociālie faktori, nevis daba (visas esošās dabiskās pasaules nozīmē) vai cilvēka iedaba (dabīgā likuma teorijas nozīmē); (b) tā kā minētie mēri ir spēkā tikai minēto faktoru dēļ, tiem nav nekāda objektīva pamata un no tiem nav iegūstamas nekādas vadlīnijas; (c) to pastāvēšanu spēkā attiecīgi nosaka tikai noteiktas grupas kulturāla dominance vai, visdrīzāk, savtīgi uzurpēta vara; (d) šo savtīgo uzurpāciju likvidējot, minētās normas vai mēri pārkonstruēsies citādāk – kā noprotams, taisnīgāk un sagādājot lielāku laimi, apmierinājumu un labklājību visiem iesaistītajiem; (e) tā kā cilvēku sabiedrībās nepastāv reāli un objektīvi labi mēri vai normas, nosodot kādu mēru vai normu kā “sociālu konstruktu”, to piedāvā aizstāt ar citu “sociālo konstruktu”; visas sabiedrības cīņas ap morālām un tiesiskām normām tātad ir tikai cīņas starp dažādiem “sociālajiem konstruktiem”.

(3) Ja šī argumenta pamatu (viss ir “sociāls konstrukts”, nav objektīvu un visos apstākļos labu mēru vai normu) izaicina, var sagaidīt sarunu biedra kāpšanos atpakaļ. Lai gan viss esot sociāls konstrukts, dažas normas vai mēri esot labi un vērtīgi konstrukti tādā nozīmē, ka cilvēkiem šādu konstruktu sabiedrībā esot laba dzīve, ar citiem konstruktiem tā esot sliktāka. Ja sarunu biedram jautā, kas tieši nosaka šo “labi” un “slikti” un vai gadījumā šeit pa sētas durvīm netiek ievesta atpakaļ dabīgā likuma teorija – izpratne par noteiktu cilvēka dabu, no kuras izriet objektīvi labas un sliktas rīcības normas, –, var sagaidīt vai nu vēl lielāku kāpšanos atpakaļ, vai arī jauna dalījuma ieviešanu: dažās tiesību normās pastāvošie konstrukti esot labi, savukārt citās – slikti un maināmi. Tā kā sarunu biedrs nav gatavs atzīt nekādas aprioras aksiomas vai vadlīnijas, vai arī nav gatavs tās definēt, visa tālākā saruna tiek ievadīta lielākā derīguma jeb utilitārisma sliedēs: konstrukta X uzturēšanai spēkā ar mērķtiecīgu sociālu un tiesisku atbalstu būs labas sekas, savukārt konstrukta Y – nebūs. Seko strīds par kritērijiem, kuri noteiktu labas un sliktas sekas, kas būtībā nozīmē atgriešanos sarunas sākumpunktā.

(4) Manuprāt, tipiska “sociāla konstruktīvisma” teorijas problēma ir neskaidrais nošķīrums starp pašām kopām, par kurām saka, ka tās ir sociāli konstruētas, proti, neesot objektīvas vai dabīgas, un starp šo kopu raksturojumu, kuram attiecīgi var pārmest noteiktas kultūras patvaļīgo, nepamatoto ietekmi. Tas nav viens un tas pats. Respektīvi, var sociāli konstruēt priekšstatus par kopu X tikai tad, ja šī kopa reāli pastāv un jau ir izdalīta kā atsevišķa kopa (teiksim, vīrieši; aziāti; augļu koki). Teikt: “vīrieši ir sociāls konstrukts” vai “aziāti ir sociāls konstrukts” ir neprātīgi, jo kā vieni, tā otri visā dokumentētajā cilvēces vēsturē ar garīgi veselu cilvēku maņu orgānu palīdzību ir izšķirti kā atsevišķas kopas: vieni pēc ārējām dzimum pazīmēm, otri – pēc ādas krāsas un ārējā izskata (ārējās atšķirības starp eiropiešiem (hellēņiem) un aziātiem aprakstītas jau vismaz 6. gs. p.m.ē.).

Nedaudz labāk klājas izteikumiem “valdošie priekšstati par vīriešiem ir sociāli konstruēti” un “valdošie priekšstati par aziātiem ir sociāli konstruēti”, bet arī tiem ir līdzīga problēma. Būtībā tie saka: “vīriešus atšķir (no sievietēm) tikai ārējās dzimumpazīmes, kuras ir nenozīmīgas, un nekas cits”. Līdzīgi par aziātiem. Taču šis ir tikai mazticams pieņēmums, kas jāpierāda, nevis fakta konstatējums. Ticamāks ir novērojums, ka vīrieši atšķiras ne tikai ar dzimumpazīmēm, bet arī ar noteiktu hormonu dominanci, atšķiras arī viņu mentālās īpašības, kas savukārt ietekmē viņu intereses, uzvedības veidu, intelektuālo ieinteresētību drīzāk vienās lietās, nevis citās, u.tml. Aziātu gadījumā tas būtu sarežģītāk, bet arī tur būtu jāveic kompleksa analīze, lai noskaidrotu, vai “aziātu kultūras atšķiras no eiropiešu kultūras, jo atšķiras viņu mentalitāte”, vai arī “kaut kādu iemeslu dēļ aziāti jau pirms tūkstošiem gadu ir radījuši kultūras, kas atšķiras no eiropiešu kultūrām, tāpēc arī viņu mentalitāte šo kultūru ietekmē ir izveidojusies atšķirīga”. Pirmais šķiet ticamāk.

Lai jēdzienu “sociāls konstrukts” lietotu sakarīgi un saprātīgi, tas ir jāatbrīvo no vispārinājuma un ar to jāapzīmē tikai nepamatotie priekšstati vai pieņēmumi par kopu, kas noteiktā laika posmā vai kultūrā ir izplatījušies un var būt kaitīgi vai netaisni. Kopas reāli pastāv, kopu raksturojumi lielākoties izriet no tām pašām iezīmēm, kas tieši definē vai nosaka kopu; taču kopu raksturojumus var pārspīlēt, ar tiem manipulēt, no tiem izdarīt aplamus secinājumus un jo īpaši – visas kopas raksturlielumus nepamatoti attiecināt uz katru atsevišķo kopas locekli, neņemot vērā dažādās variācijas un nianšu iespējas.

(5) Vēl viena tipiska teorijas problēma ir pieņēmums, ka pietiek tikai pasludināt, ka mērs vai norma X ir “sociāli konstruēts”, lai noraidītu šīs normas sistemātiska atbalsta morālu, tiesisku vai sociālu nepieciešamību. Ar tādu nolūku, piemēram, apgalvo, ka nukleārā ģimene (māte, tēvs, bērni) ir “sociāls konstrukts”, nevis “dabīga”, pamatojoties uz to, ka ne visos laikos un ne visās kultūrās šai vienībai ir sniegts atbalsts. Bet šis pamatojums nav derīgs, un tas balstās uz vairākiem pārpratumiem.

Pirmkārt, visas kultūras un visi likumu vai paražu kopumi, kas vēsturē ir pastāvējuši, nav vienlīdz augstu vērtējami, nav vienlīdz taisnīgi un nenodrošina vienlīdz lielu kopienas ilgtspēju, bērnu aizsardzību un tamlīdzīgi. Noliegt šo atziņu nozīmētu sevi pilnībā diskreditēt kā saprātīgu cilvēku sarunas locekli.

Otrkārt, vienība “māte, tēvs un viņu bērni” ir izteikts sociāli nekonstruētas parādības piemērs! Tas ir dabīgās un tāpēc dabīgo tiesību teorijā arī morāli pamatotās kārtības piemērs par excellence. Tur nav nekā, ko “konstruēt” – visu konstrukcijas darbu jau ir izdarījusi daba. Jēdzieni “bērna vecāks” vai “meitenes brālis” tieši nav sociāli konstruēti. Dabīgā likuma teorijā, uz kuras bāzes uzrakstīta, piemēram, “Vispārējā cilvēktiesību deklarācija” ar slaveno pantu par ģimeni kā sabiedrības pamata šūniņu, vecāku pienākumi pret bērniem ir skatīti kā arhetipiskais atbildības piemērs. Tas ir tikai citos vārdos formulēta atbilde uz pamata jautājumu: kas cilvēkiem pienākas vienam no otra? Vai jums ir tiešie morālie un pozitīvie pienākumi pret garāmgājējiem? Pret kaimiņiem? Pret cilvēkiem otrpus robežas? Varbūt. Izpildoties zināmiem nosacījumiem, saistībā ar iepriekšēju vienošanos, apsverot situāciju, skatoties pēc iespējām un tamlīdzīgi. Bet jums ir tiešie un neatceļamie morālie pienākumi pret jūsu bērniem. Un viņiem pret jums. Izsitot vai izskalojot šo pamata morāles principu no sabiedrības un tās juridiskās sistēmas, jebkādi citi pienākumi kļūst nesaprotami un tukši.

(6) Ja grib uzbrukt kādai parādībai, pamatojoties uz to, ka tā ir “sociāli konstruēta” un tāpēc savu ekskluzīvo tiesisko atbalstu saņem nepamatoti, var izvēlēties ticamākus piemērus. Teiksim, “Saeimas kārtības rullis” vai pat “Ceļu satiksmes noteikumi”. Abos gadījumos attiecīgie dokumenti ir pieņemti – tieši tā – sabiedrības vienošanās ceļā, atzīstot šajos dokumentos ietvertos mērus kā taisnīgus un derīgus. Visi likumu kodeksi ir tikuši pieņemti noteiktā laika brīdī un pieņemti vai nu vairumam par to vienojoties, vai balsojot, vai kādas legālas autoritātes gribas rezultātā. Tādā nozīmē visi likumi, ieskaitot interpunkcijas likumus un ceļu satiksmes noteikumus, ir sociāli konstrukti. Taču arī šis atzinums neko daudz nedod. Minēto sociālo konstruktu pamatā ir objektīvas cilvēciskas nepieciešamības un dabīgās tiesības. Sociālais konstrukts ir tikai forma, kādā dotā sabiedrība šīs nepieciešamības mēģina apmierināt vai šīs tiesības aizsargāt.

Piemēram, pilngadības vecums dažās valstīs ir 18, bet citās – 21 gads. Tas ir vecums, kad iestājas tiesiskā atbildība, un persona, kas to sasniegusi, var, piemēram, nokārtot autovadīšanas tiesības. Tādējādi var sacīt, ka šis pilngadības skaitlis ir “sociāli konstruēts” – to ir noteikusi konkrētā tauta vai tas ir nostiprinājies juridiskajā tradīcijā. Taču šī atziņa neatceļ pamatojumu – dabīgajā un objektīvajā cilvēciskajā realitātē balstīto pamatojumu. “Sociāli konstruēts” ir attiecīgais pilngadības cipars (18, 21 vai tamlīdzīgi), taču ne pats princips, uz kura pamata tiek pieņemts šis tiesiskais mērs. Bērns un pusaudzis objektīvi savas nenobriedušās spriestspējas dēļ nav spējīgs izprast un pilnvērtīgi ievērot tiesiskās normas un, visdrīzāk, atbildīgi vadīt automašīnu. Nobriedušas spriestspējas un atbildības vecumu var noteikt atkarībā no jauniešu attīstības ātruma dažādos kontinentos vai no izglītības un audzināšanas kvalitātes, taču pats princips – bērns nav spējīgs par sevi atbildēt – nav “konstruēts”. Tas ir objektīvs novērojums un konstatējums par cilvēka iedabu un attīstību.

(7) Papildus šiem pārpratumiem var vērot sociālā konstruktīvisma problēmu reducēšanu tikai uz valodu, vārdiem un nosaukumiem. Piemēram: objektīvi pastāv sarkani vai dzelteni, vai dažkārt zaļi kokos augoši apaļīgi, lielākoties saldi augļi, kurus latviski sauc par “āboliem”. Tas, protams, ir tikai nosaukums. Citas tautas tos pašus augļus sauc citādāk. Vēl noteikti pastāv ciltis Amazones džungļos, kuras šos augļus nepazīst un tāpēc to valodās nav nosaukuma minētajiem augļiem. Kāds dzejnieks var izlemt, ka viņš šo vārdu nelietos un visos dzejoļos, kur ir runa par āboliem, to vietā teiks “ananāsi”. Vēl var būt tā, ka visi vienas valodas lietotāji nomaina šos augļus apzīmējošo vārdu ar kādu citu. Ne vienā, ne otrā gadījumā neizzūd “āboli” kā lietas un arī nemainās viņu objektīvais stāvoklis dabā: āboli reāli pastāv; āboli nav bumbieri; āboli aug ābelēs; āboli ir cilvēkiem ēdami un tamlīdzīgi. Dažādie nosaukumi dažādās tautās vai pat šo lietu nepazīšana neatceļ to pastāvēšanu un arī nepadara tās par konstruktiem.

(8) Atgriežoties pie (1) punkta: ja definīcijas nav skaidri sakārtotas, visa teoretizēšana vai kādu politisku signālu raidīšana pārvēršas par nebaudāmu haosu un putru. Nu jau klasisks, mācību grāmatu cienīgs piemērs ir šis: kaut kad ap gadu tūkstošu miju vadošās feminisma teorētiķes neapdomīgi pārgāja no “dzimuma” uz “dzimti”. Neapdomīgums bija tajā, ka jēdziens “dzimte” jau no paša sākuma bija neskaidrs: dažiem tas apzīmēja “sociāli konstruētās gaidas vai priekštatus par konkrēto dzimumu”, tas ir, sievietēm, citiem – “personas iekšējo dzimuma identitāti un ar to saistītos izjutumus, kas var sakrist ar bioloģisko dzimumu, bet var arī nesakrist”. Šīs definīcijas ir savstarpēji izslēdzošas, tāpēc to apzīmēšana ar vienu un to pašu vārdu noved sajukumā.

Pamatoti tiek prasīts moratorijs vai noraidījums “dzimtes” jēdziena ieviešanai juridiskos dokumentos. Pirmkārt, tāpēc, ka tas izraisa smagus pārpratumus, bet galvenokārt tāpēc, ka “dzimtei”, atšķirībā no dzimuma, ir neskaidrs ontoloģiskais statuss. Ja likums sāk balstīt personu juridisko statusu un attiecīgi piešķirt dažādas tiesības tikai pēc dotās personas iekšējās sajūtas un izjutumiem, kas ārēji nav ne līdzdalāmi, ne pārbaudāmi, ne fiksējami, tas ne tikai paver ļaunprātīgas manipulācijas iespējas; tas likumsakarīgi izraisīs arī citu tiesisko kategoriju atraušanos no objektīvi konstatējamā un reālā un aizpeldēšanu tādā kā laumiņu pasaulē. No tā, ka kategorijas dažos gadījumos ir grūti nospraužamas (pat par Latvijā augošo sēņu ģinšu un sugu sašķirošanu, cik zinu, notiek strīdi starp mikologiem), neizriet, ka būtu jāļaujas iracionālam eksperimentam – atteikties no tām vispār.

(9) Visbeidzot, vēlreiz par daudzviet dzirdēto un lasīto apgalvojumu: “Bet X nav dabīgs, tas ir sociāli konstruēts, tāpēc…”. Interesantākais šajā “sociālā konstrukta” debatē ir vārdos neizteiktais un varbūt pat neapjaustais atzinums, ka strīds pats atrisinātos, ja izdotos pierādīt, ka X ir dabīgs. Proti, ja X ir dabīgs, ir pareizi to aizstāvēt un visai attiecīgās sabiedrības sociālajai, tiesiskajai un morālai kārtībai tieši to arī vajadzētu darīt, ja vien tā negribētu sev un savējiem kaitēt. Nu ja, tieši tā. Tā arī ir tā senā, slavenā dabīgo tiesību teorija, par kuru Cicerons savulaik rakstīja, ka to nekad neizdosies pilnībā iznīcināt, neiznīcinot cilvēka saprātu.

Kamēr tas vēl nav noticis, jomu nošķīrumi, izpratne par nozaru metodoloģisko un pētāmā lauka rāmējumu, kā arī precīzas definīcijas un intelektuāla piesardzība ir labs ceļrādis.

Vāgnera “Gredzena” cikla lasījums

Paul Brian Heise, The Wound That Will Never Heal: An Allegorical Interpretation of Richard Wagner’s the Ring of the Nibelung, Washington DC: Academica Press, 2021.

Neviens komponists nav bijis lielāks filozofs par Rihardu Vāgneru, un nevienā no viņa darbiem Vāgners nav bijis tik filozofisks kā Nībelungu gredzenā. Šajā darbā, kas neapšaubāmi ir izcilākā modernitātes laikmetā sacerētā drāma, Vāgners mēģina uzburt cilvēka stāvokļa ainu, kas skaidri uzrādītu labā un ļaunā izcelsmi, cilvēka vietu Visumā un cilvēka brīvības noslēpumaino avotu.

Rakstot šo poēmu, Vāgners bija Ludviga Feierbaha ietekmē. Feierbahs savukārt bija filozofs, kura veiktā Hēgeļa sociālās un politiskās filozofija pārstrādāšana materiālisma ietvarā iedvesmoja Kārļa Marksa agrīnās domas. Turklāt daudzi komentētāji (ne tikai Džordžs Bernards Šovs) ir saskatījuši spēcīgas paralēles starp “Gredzena” vīziju un marksistisko kapitālisma kritiku. Pauls Braeins Heize savā pētījumā parāda, ka Feierbaha ietekme Vāgnera muzikālajā drāmā tiešām ir visaptveroša.

Taču viņš arī parāda, ka “Gredzens” pievēršas daudz dziļākiem un paliekošākiem jautājumiem par tiem, kurus izvirzījusi diskusija par īpašumtiesībām un revolūciju. Drāma skar tādus cilvēka psihes aspektus, kuri 19. gadsimta sociālistu rakstos tik tikko ir ievēroti. Īsumā, “Gredzens” Heizes interpretācijā ir cilvēka reliģiskās izjūtas izpēte. “Gredzens” pēta cilvēka vajadzību pēc transcendentālā un cerību uz izpirkšanu, kas neizzūd pat mūsdienu cinisma un materiālistiskās virspusības laikmetā un var tikt apmierinātas tikai caur to patieso apburtību un aizgrābtību, ko sniedz māksla.

Attīstot šo tēmu, Heize, manuprāt, ir veicis vienu no nozīmīgākajiem ieguldījumiem Vāgnera pētniecībā, kādu jebkad esam piedzīvojuši. Tomēr šis ieguldījums izpaužas kā visas drāmas analīze ainu pēc ainas, ar ķirurģisku precizitāti analizējot motīvu simbolismu un darbības alegorisko nozīmi. Padarot poēmu pieejamu šādā formā, Heize ir nodevis savas idejas publiskai diskusijai. Viņš ir devis iespēju citiem Vāgnera cienītājiem tās apšaubīt, papildināt un piedalīties sarunā. Tāda noteikti ir nepieciešama, lai šis izcilais darbs ieņemtu pienācīgu vietu mūsdienu filozofijas un, es teiktu, arī mūsdienu dzīves centrā.

“Gredzena” teksts ir radīts, ar bagātīgu iztēli un ģeniālu sintezēšanas spēju smeļoties no senajiem ģermāņu mītiem, kas reiz bija vācu tautas teoloģiskais mantojums. Viengabalaino tetraloģijas sižetu var lasīt kā izzudušās reliģijas mītu atstāstījumu jaunā veidolā. Un tomēr tāda ir arī drāmas jēga Heizes lasījumā: “Gredzens” ir par reliģijas nāvi – ne tikai veco ģermāņu reliģiju, kas islandiešu sāgās paredzēja pati savu bojāeju, bet gan visu reliģiju. Nepieciešamība pēc reliģijas ir pašas cilvēces pirmā nepieciešamība – Pirmvajadzība (Urnoth), kas rodas līdz ar mūsu apzināto nošķiršanos no kosmiskās kārtības. Apziņa ir cilvēka liktenis un viņa brīvības avots; bet tā ir arī mūsu krišanas cēlonis – un Vāgnera stāstījums par “krišanu” savā poētiskajā izcilībā neapšaubāmi ir pielīdzināms tiem stāstījumiem, kurus pazīstam no 1. Mozus grāmatas un Miltona eposa Zaudētāparadīze.

Vāgnera izpratnē apziņa ir sākotne ne tikai spējai atšķirt labu un ļaunu, bet arī zinātnisko atziņu milzīgajam krājumam, kas mūs atsvešina no mūsu kā vienas noteiktas sugas būtnes saknēm. Mēs ilgojamies atgūt nevainīgo vienotību ar pasauli, kas raksturīga dzīvniekiem un bija raksturīga arī mūsu senčiem pirmsapziņas stāvoklī. Un šīs ilgas mēs projicējam uz debesīm, iedomājoties tur svētīgu atpūtas vietu, kurā apziņas iecirstā brūce tiks sadziedēta un mēs atgūsim mieru, ko pazaudējām savos pirmajos pašizziņas mēģinājumos.

Tāda ir Vāgnera drāmas tēma Heizes lasījumā. Savā smalkajā iztirzājumā, citu pēc citas sīki izpētot poēmas ainas, viņš parāda, ka tās visas satur kādu no nepieciešamajiem alegorijas elementiem. Vāgnera darbs ir meditācija par mums kā garīgi alkainām un neapmierināmām būtnēm, kurām skopulīgi iedalītie laimes brīži ir radījusi paliekošu vajadzību pēc transcendentālā. Mēs meklējam transcendenci mīlestībā, varā un zināšanu uzkrāšanā. Bet tā vienmēr no mums izvairās. Tad kāda ir mūsu izpirkšana?

Alberihs atsakās no mīlestības Gredzena dēļ, savukārt Gredzens (Heizes interpretācijā) ir zinātnes spēks gan apburt, gan noņemt burvestību, to atšifrējot. Alberiha grēks ir gan grēks pret reliģiju, gan arī reliģijas prasīts grēks. Jo bez zinātnes tās pirmelementus izgaismojošā aspektā iluzoro dievu valstību nevar ne radīt, ne uzturēt. Šī sarežģītā doma, kas ir tik grūti uztverama prozā, ir brīnišķīgi izteikta “Reinas zelta” mūzikā un dramaturģijā, un Heize to izskaidro savos komentāros.

Ja nevaram izpirkt paši sevi, atsakoties no mīlestības, tad no kurienes nāk izpirkšana? Drāmas turpinājums vadās pēc divām idejām. Pirmā ir: mēs tiekam izpirkti, nevis atsakoties no mīlestības, bet gan atsakoties no dzīves mīlestības labad. Otrā ideja ir: mēs tiekam izpirkti caur mākslu un ar mākslinieka varoņa (Zīgfrīda) palīdzību, viņam uzņemoties darbu, ko reliģija nespēja paveikt. Mākslinieks varonis piedāvā jauna veida izpirkšanu, kas ir “brīnuma” izpirkšana. Tā vietā, lai meklētu savu attaisnojumu transcendentālajā pasaulē, māksla parāda, ka mēs esam attaisnoti šeit un tagad caur mūsu pašu spēju atzīt pasaules skaistumu un ieaust mīlestību un alūziju uz trancendenci pašas jutekliskās kārtības pamatos.

Kuru no šīm divām atziņām iesaka Vāgners? Pēc Heizes domām, abas filozofijas sakrīt: gan izpirkšana ar mīlestības pilnu atteikšanos, gan izpirkšana caur mākslu pieprasa vienu un to pašu upurēšanos. Apziņai savulaik bija nepieciešami dievi kā spogulis, kurā smaidīt. Taču zinātne šo spoguli sasita. Tad māksla saplēsto spoguli aizstāja ar atstarojošu logu uz pasauli, kurā visas mūsu prieka un ciešanu krāsas ir saskaņotas. Reliģija sniedza ticību un pārliecību, zinātne sniedza šaubas, savukārt māksla sniedz mums brīnumu. Caur brīnumu mēs pieņemam pasauli, turklāt pats “Gredzens” ir dižs šāda brīnuma piemērs. Vāgnera mūzika izstaro mājienu un alūziju gaismu, kas iesniedzas Visuma tālākajos nostūros, un, parādot, ko māksla spēj sasniegt, Vāgners arī pamato savu skatījumu, ka māksla ir veids, kas ļauj mums dzīvot ar nedziedināmo apziņas brūci.

Heizes grāmata nav viegla grāmata. Taču tā ir dziļa grāmata. Visi Vāgnera mīļotāji zina, ka “Gredzens” ir pilns ar mīklām. Heize šīs mīklas risina ļoti patīkamā, spraigā un pārliecinošā veidā. Klaidonis, Votana pazudusī acs, Nornas un viņu virve, Mīmira galva, daudzie dzērieni, kas pagatavoti un tad neizdzerti vai arī noglabāti un tad izdzerti, Gredzens, Tārnhelms, zobens vārdā Notungs, šķēps, meža putns – te ir tik daudz šķietami neskaidru simbolu, kas Heizes lasījumā kļūst skaidri un caurspīdīgi. Es nepiekrītu visam, ko viņš saka. Bet viņš atmodina interesi, uzjunda iebildumus, nepiekrišanu un izbrīnu katrā rindiņā, kā arī sasaista tekstu ar muzikālo realizāciju, atdzīvinot šo dižo darbu tādā veidā, ka arī jūs, cerams, to novērtēsiet.

Tulkots un publicēts sadarbībā ar P. B. Heizi, Rīgas Riharda Vāgnera biedrību un Skrūtona atraitnes Sofijas atļauju.

Kristus tevi mīl

Pastāstīšu jums, kā man gāja pēdējās dienās. Notika, ka globālās epidemioloģiskās, sociālpolitiskās un informatīvās turbulences ietvarā sociālo mediju vietējā atzarā parādījās vēsts, ka sabiedrība un tie, kam vara rokās, varētu apdomāt šādu gājienu: kā būtu, ja cilvēkiem, kas spītīgi atsakās vakcinēties, ārstēšanās no Covid 19 būtu jāapmaksā no savas kabatas. Kā jau bija gaidāms, sacēlās ļembasts, vismaz sociālajos tīklos. Atklātībā izmestajam rosinājumam atradās pietiekami daudzi piesardzīgi vērtējoši piekritēji, tostarp arī dievticīgu, praktizējošu kristiešu vidē. Bet šajā pašā vidē savas tiesības izteikties izmantoja arī nikni noliedzēji, kuri nu ņēmās uzbrukt nevis pašai idejai, bet gan tiem kristiešiem, kuri pieļāva iespēju šādu pozitīvu diskrimināciju apdomāt.

Uz parastās “vakseru” / “antivakseru” jezgas apnicīgā fona vārdu pārmaiņa kristiešu aprindās izcēlās ar zināmu oriģinalitāti. Piemēram, tika piesaukta modernisma sērga, kas pēc Vatikāna II koncila grauj Baznīcu, ļaujot par priesteriem kļūt vai laju aktīvistu rindās infiltrēties psiholoģiski nenobriedušiem tipiem, kuriem turklāt raksturīga morāla degradācija. Kā jau tas sociālo tīklu lietotāju batālijās ierasts, argumentācija “par” vai “pret” bija ātrumā piemeklēta, taču tas nemazināja degsmi. Es iespraucos šajā haosā ar vārgu aicinājumu apdomāt kaut ko par kristīgo beznosacījumu mīlestību, nevis uzbrukt, tā sacīt, ad hominem. Jandāliņš šaurā lokā turpinājās pāris dienu, tad informatīvā duļķstraume aizskaloja to pie visām pārējām drazām.

Bet man nedeva miera pašpārmetums: ko es tur iespraucos ar mājienu uz kristīgo mīlestību, ko es par to zinu, kas es tāds esmu, ka varu vispār muti vērt par šādiem tematiem. Jau sen, kad domāju “mīlestība”, kā viens no simboliem tādā miglaini abstraktā veidā apziņā uzpeld Pjērs Abelārs un Eloiza. Nu, kā viņi tur samīlējās, kā ļaunie radinieki šo sakaru pārtrauca, izkastrējot Abelāru un iegrūžot Eloizu klosterī, no kura tad nelaimīgā rakstīja vēstules Abelāram. Šāds frivols, nekaunīgs teikums man kā rakstītājam godu nedara, taču, piemēram, Andra Rubeņa eksperimentālajā mācību līdzeklī Viduslaiku kultūra Eiropā tā lasām: “… baznīcas domātājs un filozofs Pjērs Abelārs (..) vēsturē gandrīz vai lielāku popularitāti ieguvis sakarā ar savu mīlu uz Eloizi, kāda Parīzes kanoniķa brāļameitu, ko bija nolaupījis no tā mājām. Ienaidniekiem izdevās nošķirt viņu no mīļotās, un turpmāko dzīvi Abelārs pavadīja klosterī un ieslodzījumā vieninieka kamerā.”

Neesmu viduslaiku vēstures, filozofijas un teoloģijas speciālists, klasiskās valodas neprotu un vispār, pusmūžu grābstīdamies avīžniecībā, esmu iesavinājis paviršas izteikšanās un juceklīgas ”ķeršanas–grābšanas” paradumus. Tā arī tagad, nez kāpēc ienāca prātā, ka derētu aprādītajam, dažā ziņā neglītajam interneta ķīviņam likt pretī ko skaistu, piemēram, Eloizas un Abelāra mīlestību. Sevi kaut vai daļēji attaisnojot, te vietā būs reiz lasītais Māra Vecvagara izteikums: “Jāņem vērā, ka latviskajā vidē gan pētījumi, gan valodiskās izteiksmes iespējas attiecīgajā tematikā vēl atrodas pašā primitīvākajā attīstības stadijā”. Droši vien tā arī ir.

Mājās man atradās Etjēna Žilsona Filozofija viduslaikos krievu valodā. Internetā sameklēju daļu tā paša darba, šķiet, pirmizdevumā franču valodā.[1] Cik nu varēju saprast, krievu tulkojums ir samērā burtisks un precīzs, tātad labs diezgan. Vēl no plaukta izcēlu citkārt mazlasīto Aleksandra Poupa dzeju sējumiņu, jo tajā atrodams izvērsts dzejojums – Eloizas vēstule Abelāram. No Nacionālās bibliotēkas pārnesu Žilsona pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados Collège de France nolasīto lekciju krājumiņu “Eloiza un Abelārs” Annārboras 1960. gada angļu izdevumā un savulaik Padomju Savienībā populārās sērijas “Literatūras pieminekļi” ietvaros 1959. gadā klajā laisto Pjēra Abelāra Istoria calamitatum mearum krievu tulkojumā.

Tad nu tā. Saliku grāmatas sev visapkārt un ņēmos lasīt. Jo vairāk lasīju, jo skaidrāk kļuva, ka neko prātīgu pateikt nevarēšu, turklāt, izdarot kaut kādus secinājumus, riskēšu nonākt vai nu snobiska viltvārža visgudreļa lomā (tā ir vispārizplatīta slimība humanitāro zinātņu pārspriedēju vidē), vai būšu spiests padoties. Retam piemīt talants, ar kādu bija apveltīts Abelārs un kas padarīja viņu par ģeniālu sava laika pedagogu: prasme uzdot visinteresantākos filozofiskos jautājumus, analizējot priekšgājēju tekstus. Man tāda talanta noteikti nav. Turklāt, ja Abelārs varēja trim Porfīrija jautājumiem par universāliju dabu pievienot pats savu – ceturto, tad mans līmenis ļauj spriest gandrīz tikai Petit Pont skolas līmenī, piemēram, tā: kas notur cūku, kura tiek vesta uz tirgu – virve vai cilvēks? Vai arī: “pele” ir vārds, bet vārdi sieru neēd, tātad peles sieru neēd.

Labi, lai tā būtu. Pjērs Abelārs bija izcils “publiskais intelektuālis”. Tāds, kādi arī mūsdienās iet pa dzīvi manikirētiem nagiem, glamūrīgu zīda šallīti šķietami nevērīgi apmetuši, fanu bara pavadīti. Viņš bija gājis mācībā pie diviem domātājiem – Gijoma de Šampo un Anselma no Laonas, abus pārspējis, “apvedis ap stūri” un intelektuāli pieveicis, kā vienu, tā otru krietni pazemojot. Laikā, kad viņš kļuva par sešpadsmit vai septiņpadsmitgadīgās, izcili apdāvinātās un jau izglītotās Eloizas mājskolotāju un meiteni tās tēvoča Fulbēra namā ar pašas piekrišanu paveda, Abelāram bija jau ap četrdesmit. Šķiet, viņam – kanoniķim un kleriķim – piemita īpaša harizma, kas varēja piesaistīt ne tikai mācekļu pulku, bet arī jaunas meitenes uzmanību. Skolotājs un audzēkne nodevās mīlas priekiem, līdz Eloizai piedzima dēls, kuram tika dots vārds Astrolābs. Tas tika aizgādāts pie Abelāra radiem, bet pati Eloiza, ar Abelāra gādību slepus aizvesta no tēvoča mājas (faktiski, nolaupīta), patvērās kādā klosterī. Starplaikā Eloizas un Abelāra sakars bija pāraudzis mīlestībā, kas abus pavadīja visu turpmāko mūžu. Bet situācija prasīja risinājumu, jo Fulbērs un citi radi ārdījās. Ko darīt? Abelārs uzstāja uz slepenām laulībām, cerēdams, ka tādējādi saglabās gan savu spožo stāvokli “akadēmiskajā vidē” un Parīzes sabiedrībā, gan gūs sapratni Eloizas radu pulkā.

Eloiza pret laulībām kategoriski iebilda. Iebildumi bija vairāki. Jaunajai sievietei, šķiet, piemita pareģes spējas, viņa nojauta, ka laulību sekas būs traģiskas. Tāpēc viņa argumentēja, atsaucoties uz Seneku un apustuli Pāvilu, ka patiess filozofs un/vai patiess kristietis nekad nedrīkst pārstāt filozofēt un/vai lūgties. Uzskatot Abelāru par diženu domātāju, Eloiza citēja Senekas “Vēstules Lucīlijam”: “Nav tā, ka, lai būtu filozofs, tev pietiek ar to, ka tev ir brīva vaļa; tev jāpamet novārtā itin viss cits, lai pilnībā nodotos tai, jo, lai cik arī tev nebūtu laika, tā nebūs diezgan pienācīgām studijām… Pārtraukt filozofēšanu nozīmē nebūt filozofam, jo brīdī, kad tu tiec apturēts, filozofija izzūd… Tāpēc ir nepieciešams pretoties jelkādām citām nodarbēm. Tā vietā, lai vairotu nodarbes, bēdz no tām.” (Neatradās pa rokai “Vēstules Lucīlijam”, tāpēc brīvs pārstāsts.)

Apustuļa Pāvila vēstulēs Eloiza atrada aizstāvības vārdus 1.Kor. 7, 32–33: “Es gribu, lai jūs būtu bez rūpēm. Kas neprecējies, rūpējas par Kunga lietām, kā izpatikt Kungam, bet precējies rūpējas par pasaules lietām, kā izpatikt sievai, un ir dalīts.” Šie un citi Eloizas argumenti tomēr Abelāru neietekmēja, viņš bija un palika uzstājīgs, iespējams, pat agresīvi uzstājīgs. Slepenās laulības notika, Fulbērs bija to liecinieks, bet, ja ar tām tika sakārtota lietas legālā puse, tad fakts, ka tagad Eloiza bija Parīzē kopā ar Abelāru, lai gan atklātībā laulības tika slēptas, Fulbēra goda jūtām bija par traku – sabiedrība varēja nodomāt, ka Eloiza un Abelārs dzīvo konkubinātā ar tēvoča ziņu. Sākās trači, iespējams, ka Fulbērs pat palaida rokas, skaidrs, ka viņš un citi Eloizas radi pat nemēģināja slēpt laulību faktu. Tad Abelārs, lai pasargātu Eloizu no tēvoča, aizsūtīja jauno sievu uz klosteri. Fulbēra un radu ieskatā tas bija Abelāra triks, lai tiktu no Eloizas vaļā. Atriebība par, viņuprāt, zaudēto godu pienāca drīz: uzpirkuši kalpu, radi iekļuva Abelāra slepenajā mājoklī, pārsteidza viņu guļošu un sodīja, brutālā veidā atņemot vīrietību. Eloizas pareģojums, ka laulību iznākums būs traģisks, piepildījās.

Žilsons par slepeno laulību iemesliem un sekām, par Abelāra iespītību un Eloizas pretargumentiem raksta lappušu lappusēm, tomēr man gribas uzsvērt galveno – neraugoties uz šo katastrofu, īstais mīlas stāsts sākās tikai tagad. Jāatzīst, ka sakropļotais Abelārs, pats jau ceļā uz mūka solījumu salikšanu, uzstājīgi panāca, ka Eloiza mūķenes tērpā ietērpjas pirms viņa (iespējams, greizsirdības dēļ). Lai kā arī nebūtu, Eloiza līdz mūža beigām turpināja mīlēt nevis Dievu (kuru drīzāk vainoja traģēdijā), bet Abelāru. Savukārt Abelārs visādi mēģināja sievas uzmanību pievērst tam, ka viņa tagad pirmām kārtām ir Kristus līgava. Daudzi uzskata, ka 18. gadsimta angļu dzejnieka Aleksandra Poupa ovīdiskās, heroiskās vēstules formā sarakstītais 366 rindas garais dzejojums “Eloiza Abelāram” ir romantisma pasaules izjūtas priekšvēstnesis. Te mazs fragments parindenī:

Tavs tēls ielavās starp Dievu un mani, / Tavu balsi es saklausu ik himnā, ko dzirdu, / Pie katras lūgšanu krellītes man nobirst pa karstai asarai. / Kad no kvēpināmā trauka izplūst vīraka mākoņi / Un ērģeļu skaņas, pieaugot spēkā, augšup ceļ dvēseli, / Vien doma par tevi visai šai varenībai liek atkāpties. / Priesteri, sveces, tempļi aizņirb man gar acīm, / Mana dvēsele nogrimst liesmu jūrās, / Altāriem liesmojot un eņģeļiem trīcot visriņķī.[2]

Poupa sacerējuma tonis un intence ir ļoti tuvi Eloizas vēstulēs lasāmajam.

Bet par ko vispār ir stāsts? Par beznosacījumu mīlestību; arī tad, kad kāds tevi aptur uz ielas un saka: “Kristus tevi mīl!”, bet tu kaunīgi nodur acis un domā, kā ātrāk aizlavīties.

Piemeklētā literatūra

Andris Rubenis, Viduslaiku kultūra Eiropā. Eksperimentāls mācību līdzeklis, Rīga: Zvaigzne ABC, 1997, 528 lpp.

Etjēns Žilsons, Kristīgās filozofijas vēsture viduslaikos. I daļa. Papildināta izlase. Sast. Māris Vecvagars, tulk. no angļu val. Sandra Rutmane, Māris Vecvagars. Rīga: Filozofijas un socioloģijas institūts, 1997, 276 lpp.

Этьен Жильсон, Философия в средние века. От истоков патристики до конца ХIV века. Пер. с фр. Общ. pед., послесл. и примеч. Светланы Сергеевны Неретиной. Москва: Республика, 2004, 678 с.

Etienne Gilson, La Philosophie au Moyen Age, I, de Scot Erigene à S. Bonaventure. Paris: Payot & Cie, 1922, 159 p.

Alexander Pope, Eloisa to Abelard. In: The Works of Alexander Pope, Wordsworth Poetry Library: Ware, Wordsworth Editions Ltd, 1995, pp. 108–117.

Etienne Gilson, Heloise and Abelard. Ann Arbor: The University of Michigan Press; Roxdale: John Wiley&Sons Canada, 1960, 194 p.

Петр Абеляр, История моих бедствий. Перевод с латинского. Издание подготовили Д[онат] А[лександрович] Дробглав, Н[ина] А[лександровна] Сидорова, В.А.Соколов, В[иктор].С[ергеевич] Соколов. Москва: Издательство Академии наук СССР, 1959, 256 с.

[1]https://commons.wikimedia.org/w/index.php?title=File%3AGilson_-_La_Philosophie_au_Moyen_%C3%82ge.djvu&page=5

[2] Thy image steals between my God and me,
Thy voice I seem in ev’ry hymn to hear,
With ev’ry bead I drop too soft a tear.
When from the censer clouds of fragrance roll,
And swelling organs lift the rising soul,
One thought of thee puts all the pomp to flight.
Priests, tapers, temples, swim before my sight:
In seas of flame my plunging soul is drowned,
While altars blaze, and angels tremble round.

Kritiskās domāšanas kritika

Fragments no Māra Kūļa grāmatas Finis veritatis? Par patiesību un meliem, Rīga: Latvijas Universitātes Akadēmiskais apgāds, 2021, 432 lpp. Vairāk skat. grāmatas tīmekļa vietnē https://parpatiesibu.lv/

Kritiskā domāšana nebūt nav 20. gadsimta jaunievedums. Galu galā Kanta filosofiskās triloģijas nosaukumu pamatā ir jēdziens “kritika”, un ar kritiku kā argumentu izvaicāšanu nodarbojās jau Sokrats. Tomēr specifiska argumentācijas vadīšanas prakse, ko pazīst ar nosaukumu “kritiskā domāšana”, ir atvedināma no 20. gadsimta sešdesmitajiem gadiem un it īpaši no Roberta Enisa darba Kritiskās domāšanas koncepcija.[1] Vispirms, kritiskā domāšana nebūt nav domāšana. Tā ir “kognitīvo tehniku jeb stratēģiju izmantošana”, lai veiktu argumentācijas loģiskās precizitātes vērtējumu un salīdzinošu analīzi, jeb mērens skepticisms.

Kritiskās domāšanas kontekstā “kritika” nav negatīvs vērtējums, kļūdu uzskaite, norāšana, noķengāšana u. tml. Pedagoģijas terminu skaidrojošajā vārdnīcā lasāms: “Kritiskā domāšana ir racionāls, uz jautājuma būtības izpratni orientēts domāšanas veids, kad skolēni tiek iedrošināti domāt un izteikties kritiski. Kritiskā domāšana palīdz izkopt lēmumu pieņemšanas un problēmu risināšanas prasmi.”[2] Kritiskās domāšanas kā argumentācijas vadīšanas ideāls ietver pastāvīgu domāšanu, kas ir brīva no dogmām un kuras pamatā ir adekvāta informētība. Kritiskās domāšanas ierosa ir godīgi centieni risināt argumentācijas problēmas. Turklāt kritiskā domāšana kā atbildība par saviem spriedumiem un atvērtība pret cita viedokli un informācijas bagātību ir ne tikai individuāli, bet arī sabiedriski nozīmīga. Ideāli vadīts kritiskās domāšanas process pie sprieduma nonāk tikai un vienīgi tad, kad godprātīgi, racionāli un uzmanīgi izvērtētas visas alternatīvas.

Kritiskās domāšanas vadošās pētnieces Latvijā Zandas Rubenes ieskatā kritisko domāšanu raksturo autonomija, reflektivitāte, kontekstuālisms un ieinteresētība. Ar autonomiju saprotams indivīda patstāvīgums domāšanā, akli nesekojot autoritātēm. Autonomija ir cieši saistīta ar brīvību, neatkarīgu domāšanu, intelektuālo emancipāciju, kas jāsaprot kā atbrīvošanās no vecām dogmām un aizspriedumiem, proti, tieši tas pats, uz ko jau pirms 400 gadiem aicināja jaunlaiku filosofija.[3] Kā uzsver Rubene, autonoma domāšana ir “brīvas, morāli augsti attīstītas personības pazīme un ir saistīta ar atbildības pilnu attieksmi un spēju izvēlēties rīcību, kas pārstāv gan indivīda, gan sabiedrības intereses.”[4] Reflektivitāte tiek saprasta kā domāšanas atgriezeniskums jeb sava domāšanas procesa analīze nolūkā izvērtēt pašam savas zināšanas, lai veiktu paškorekciju. Kontekstuālisms te ir “izaugsme no personiskā uz kopīgo”, paplašinot ikkatra domāšanu tā, lai Kanta garā ņemtu vērā sabiedrības viedokli un intereses.[5]

Kā ceturto raksturojumu Rubene identificē ieinteresētību, to saistot ar postmodernisma situācijas izaicinājumiem. Ieinteresētība kā autonomiju, reflektivitāti un kontekstuālismu papildinošs un aptverošs fons ir atvērtība dialogam, emocionālas rūpes un inteliģence, ieinteresētība citādībā, kā arī empātiska interese. Ieinteresētības aspekta norādīšana kritiskās domāšanas aprakstā, no vienas puses, ir ambicioza, jo aicina uz formāli loģisko kritēriju iedzīvināšanu cilvēka emocionālās dzīves deskripcijā, bet, no otras puses, ļoti problemātiska gan tāpēc, ka formālismu ir grūti iedzīvināt praksē pavisam vienkāršu cilvēcisku apsvērumu dēļ, gan tāpēc, ka dominējošā – populārā – kritiskās domāšanas izpratne to ignorē, aprobežojoties ar argumentācijas kļūdu uzskaitīšanu. Tieši ieinteresētība ir tas satikšanās punkts, kurā formāli loģisks kriticisms var salāgoties ar hermeneitiskas domāšanas kontekstuālismu, tomēr tas joprojām paliek tikai mērķis.

Aprakstītie kritiskās domāšanas ideāli nereti mudina iedomāties, ka šī domāšanas strukturēšanas metode jāmāca it visiem. Lai gan argumentēta runa nudien nav peļama, tomēr te iezīmējas būtiska nianse, proti, apsvērums, ka kritiskā domāšana principā ir kaut kas tāds, ko var iemācīt kā prasmi, kā tehnisku spēju, gluži kā prasmi precīzi izpildīt dejas soļus vai ātri kapāt sīpolus. Šāda kritiskās domāšanas izpratne ir iespējama, tomēr to var uzskatīt par nepietiekamu.

Lai arī kritiskajai domāšanai kā formāli loģiskai un argumentētai praksei piemīt vērtīgas īpašības, tā tomēr nav panaceja. Filosofs Uldis Vēgners kritiskajā domāšanā kā tekstu analīzes un radīšanas tehnikā saredz vairākus ierobežojumus: vispirms, kritiskās domāšanas tehnikas nepilnvērtīgs lietojums kā nepilnvērtīga izpratne vai selektīva izmantošana; otrkārt, informācijas aprites ātrums un apjoms pārsniedz iespējas to izmantot; treškārt, daudzkārt ir praktiski neiespējami pārbaudīt itin visu pieejamo informāciju; ceturtkārt, ne vienmēr komunikācijā iesaistītās puses pieņem argumentētu diskusiju par pamatvērtību; piektkārt, ierobežojumi pārbaudīt induktīvus spriedumus, tostarp nespēja pārbaudīt avotus; visbeidzot, kritiskā domāšana nevar palīdzēt, ja iesaistīto pušu pamatpremisas ir fundamentāli atšķirīgas.[6]

Iespējams, ka visnozīmīgākā kritiskās domāšanas problēma ir tās lēnums. Tā ir prāta vadīts process, kas prasa iedziļināšanos ikvienā solī un premisu skrupulozu pārbaudi. Par domāšanas iedalīšanu ātrā un lēnā domāšanā runā arī psiholoģija. Daniels Kānemans dižpārdoklī Domā ātri, domā lēnām nošķir divas domāšanas sistēmas: pirmā sistēma ir ātra, intuitīva un emocionāla, bet otrā – lēna, apdomīga un loģiska.[7]

Līdz ar to milzīga informācijas daudzuma klātbūtnē domāšana nonāk sastrēgumā un, noguruma mākta, var krist par upuri vienkāršiem risinājumiem. Turklāt, ņemot vērā, ka reklāmdomāšanas apstākļos – sensacionalizētas ziņas, digitālais juceklis, teatrālisms politikā u. c. – informācijas apjoms tikai pieaug, kritiskās domāšanas praktiskās spējas arvien sarūk. Acīmredzot ne bez iemesla domāšanā pastāv gan paļaušanās uz autoritāti, gan uz sabiedrisko kopviedokli jeb sensus communis, jo citādi cilvēks gluži vienkārši nespētu funkcionēt.

Ne tikai pielietojamības grūtības, bet arī maldinošais saturs var pretoties kritiskās domāšanas vadulām. Saskaroties ar propagandu, argumentu pārbaude tikai dažreiz var palīdzēt. Lūkojoties vēsturiski, nopietni propagandisti reti kad nolaižas līdz klajiem meliem! Gluži otrādi, iedarbīgākā propaganda, kā arī reklāma ir veidota uz patiesību vai vismaz puspatiesību pamata, apelējot gan pie slēptām dziņām, gan sensus communis pieņēmumiem, gan cilvēciskām jūtām.

Pieņēmums, ka kritiskā domāšana ir spēja, ko var apgūt kā kādu tehniku, ved strupceļā, jo nerespektē ikviena cilvēka universālās apziņas un domāšanas struktūras, aizspriedumu pozitīvo formējošo lomu spriedumu tapšanas gaitā. Kritiskā domāšana nebūtu jāsaprot kā prasme, domātprasme vai spriestprasme. Drīzāk būtu jārunā par tādu kritiskās domāšanas izpratni, kas par centrālo elementu padara dispozīciju uz patiesību, proti, kritiskā domāšana jāsaprot kā vērstība uz patiesību. Citiem vārdiem, tā jāuzlūko kā “prāta mošanās” vai “atvērtība pret neskaidrību”, jo ar šauru argumentācijas prasmju apgūšanu nepietiek, lai izveidotu kritiski domājošu personību.

Kritiskā domāšana kā argumentācijas vadīšana tehniskā nozīmē nav vērsta uz domāšanas atvērtību pret nezināmo hermeneitiskā izpratnē. Pat vairāk, neizprasta līdz galam, proti, neiekļaujot Rubenes norādi par ieinteresētību, tā riskē pārtapt instrumentā, ar ko iestrādāt konjunktūras viedokli. Akli paļaujoties uz kritiskās domāšanas solījumiem un to piesaucot kā viedokļa attaisnojumu, ironiskā kārtā tā var kļūt piesārņota, jo no attīrītas domāšanas rīka pārtop instrumentā, ar ko veikt t. s. ideoloģisko audzināšanu. Šāda pieeja ir pretrunā brīvas un kritiskas domāšanas pamatidejai. Nenoliedzot kritiskās domāšanas kā argumentācijas vadīklas pozitīvos aspektus, tomēr ir vērts uz to palūkoties kaut nedaudz kritiski un apsvērt dažādās iespējamās blaknes.

Viena no traucējošām kritiskās domāšanas kā rīka izpratnes blakusparādībām ir orientācija domāšanu padarīt par “kritizēšanu”, apkarojot tās idejas un vērtības, kuras tiek uzskatītas par “nenormālām”. Kritika tiek saprasta kā kriticisms, t. i., šauri kā noliegšana un dekonstrukcija. Var pievienoties profesora Maikla Rota bažām, ka nereti kritiskās domāšanas prasmju apguves panākumus studenti parāda, dekonstruējot citu cilvēku uzskatus, vienkārši sakot, nodarbojoties ar kritizēšanu. Tomēr šāda pieeja – domāšana negatīvā virzienā – ir ne tikai neapmierinoša, bet arī postoša.[8] Ļaujoties kritizēšanai, līdzās argumentētai izteiksmei nevis vairojas hermeneitiskā atvērtība pret nezināmo, bet gan notiek norobežošanās. Tas ir jo īpaši ironiski, ja ņem vērā t.s. liberālā flanga aicinājumus uz dialoga veidošanu, kas nav iespējams, ja paši atsakās klausīties. Ja kritisko domāšanu saprot kā normalizēšanas rīku, citiem vārdiem, kā rīku, ar ko iemācīt lietot loģiski pareizās, nevis patiesās idejas, tad principā zūd savstarpējās uzticēšanās un dialoga iespējamības nosacījumi. Taču jautājums par “pareizību” (skatot to plašāk kā argumentētus vērtībspriedumus, nevis tikai loģisko formulu apgūšanu) ir vistiešākajā veidā sajūgts ar klasisko filosofiju un tās iztirzāto patiesības jēdzienu. Aicinājumi domāt kritiski, lai atsijātu maldus no patiesības, lai atrastu patiesību un apkarotu melus, vedīs strupceļā vai vismaz saskarsies ar nepārvaramām grūtībām, ja nesapratīsim patiesības jēdziena interpretāciju sekas. Galu galā, nesaprotot patiesību, runāt par kritisko domāšanu ir bezjēdzīgi.

“Aplami uzskati atsvešina pasauli no patiesības“, sērijā Aplami uzskati iznīcina pasauli. Dirks Kornherts, pēc Hendrika Golcija, ap 1575–1581. Vīrs ar āksta cepuri, kas nostājies burvju apļa vidū, ir Apburtās Pasaules personifikācija. Viņu apbur Aplams Uzskats, sieviete ar divām brillēm uz pieres un grāmatu rokās. Patiesība cenšas palīdzēt apmuļķotajai Pasaulei, taču tā atgaiņājas ar zobenu. Fonā Taisnīgums bezcerībā metas lejā no klints.

Vēsturiski komunikatīvās patiesības modeļa izveidošanās un nostiprināšanās 20. gadsimta sākumā sekmēja patiesības plurālisma atzīšanu, kas atbalsojās it visur – politikas, sabiedrības, izglītības u. c. zinātnēs. Pavērsiens uz subjektīvismu, plurālismu, indivīda eksistences unikalitāti, bezapzināto dziņu atzīšanu, protams, radīja labvēlīgu vidi daudzveidīgai emancipācijai. Taču šim patiesības modelim neapšaubāmi ir ēnas puse. Proti, metožu nenoteiktība un daudzu patiesību sludināšana devalvē patiesību per se. Daudzveidīgās patiesības interpretācija lielākoties izskan sociālajās zinātnēs, kas aizrāvušās ar konstruktīvisma teorijām, un – savdabīgi – ezoterikas piekritēju aprindās. Taču dabaszinātnēs lielākoties valda tieksme pēc vienas patiesības, ko dažkārt apraksta kā Dieva idejas aizstāšanu ar Dabas likumiem.

Mūsdienu filosofisko situāciju raksturo hibrīdstāvoklis, kurā tādi jēdzieni kā “Dievs” vai “absolūts” ir lielā mērā atmesti, taču vienlaikus šo ideju atliekas gluži kā putas vēl peld pa “plūstošās sabiedrības” ūdeņu virsu. No vienas puses, dabaszinātnes alkst pēc absolūtā, skaidrības, zināšanu koncentrāta patiesībā kā savas rezultativitātes apstiprinājuma, kas īstenojas praktiski izmantojamās un ekonomiski ietekmīgās tehnoloģijās. Taču, no otras puses, humanitāro un sociālo zinātņu jomā turpina pastāvēt veselīga atskārta, ka cilvēku dzīves – vēsturi, kultūru, idejas – nav iespējams noskaidrot reizi par visām reizēm, savukārt plašākā sabiedrībā skaļus iebildumus nerada frāze, ka “katram jau sava patiesība”. Tas ir šī laikmeta noskaņojums, eiropeiskās civilizācijas filosofiskās domas stāvoklis, ko nedz var, nedz vajag šeit slavēt vai pelt, tāds tas gluži vienkārši ir ar visām no tā izrietošajām pozitīvajām un negatīvajām sekām.

Ja patiesības ir daudzas, tad patiesības hibrīdstāvoklī kritiskā domāšana nonāk nepatikšanās (ja vien to nesaprot šauri kā tikai retoriku un loģiskās argumentācijas shematiku). Mūsdienu Rietumu filosofijas tendence iemainīt patiesību pret brīvību sev līdzi ved pavadoņus. Pie vieniem sāniem soļo kritiskā domāšana kā spožākais rīks, lai katrs pats varētu būt savas patiesības kalējs, bet pie otriem sāniem iet devalvācija, kas patiesībai atņem vērtību.

Noris patiesības inflācija: daudzums devalvē vērtību arī patiesībai. Tā ir sabiedriska mēroga atziņa: ja reiz patiesības ir daudzas un tātad tām nav diži lielas vērtības, tad par patiesību nav vērts uztraukties. Patiesības meklējumi kļūst īslaicīgi, nestabili, un tādējādi kritiskā domāšana palīdz vien iekļauties mirkļa patiesības vēstījumos.

Šādas filosofiskās situācijas sekas, ja kritisko domāšanu loģiski izvērš līdz galam, izaicina arī “labos” uzskatus jeb konjunktūru. Tātad cieš arī tās idejas, kurām it kā vajadzētu būt pasargātām, jo jebkuras politiskās, filosofiskās, sociālās ideoloģijas pamatā ir aksiomātiski un līdz ar to savā būtībā nekritiski pieņemti stāsti jeb “mīti”. Piemēram, ja sabiedrība tiek mudināta domāt kritiski, savukārt valsts vara nemitīgi mānās, taču pēkšņi pandēmijas apstākļos pieprasa nēsāt mutes un deguna aizsegus, tad nav jābrīnās, ka šī sabiedrība ir kritiska, lai cik labi būtu varas nodomi. Proti, kritiskā domāšana koncentrējas tikai uz racionalitāti un tādējādi piemirst zināšanu fundamentālo atkarību no neracionāliem faktoriem. Pārliecība, ka visas zināšanas ir skaidri fiksējamas un izsakāmas un ka domāšana ir shematiska un loģiska kustība, ir vieni no lielākajiem maldiem, kas vēl aizvien nomoka daudzas sociālās zinātnes.[9] Tieši tāpēc kritiskās domāšanas teorijā pastāv idejiskais vilnis, kas mudina ņemt vērā neracionālo, bezapziņas norises, aizspriedumus – jomas, kas ietilpst psihoanalīzes un filosofijas pētījumu laukā. Lai gan taisnība, ka tad jau kritiskā domāšana zaudētu racionālos, formāli loģiski stingros rāmjus, tomēr tie uzrāda interesantus turpmākās domāšanas ceļus. Piemēram, kritiskā domāšana kā rīks darbojas “uz papīra”, taču jau cits temats ir šā rīka ieviešana aktuālajā rīcībā, praksē, ikdienas darbos, rīcībā un lēmumos, kur pieredze rāda, ka sekmes ir pieticīgas.

Risinājums ir iespējams tikai tad, ja kritisko domāšanu uzlūko plašāk kā “dispozīciju uz patiesību”, ko pavada principiāla atvērtība neskaidrībai. Taču šāda domāšana nav iespējama bez filosofijas. Filosofija te jāsaprot kā spēja pamanīt, analizēt un izprast pamatā esošos mītus. Turklāt, ja neatzīst šos mītus – ikvienas idejas pamataksiomas, tad kritiskā domāšana kā rīks ir akla un kurla.

Kā parāda dzīves īstenība, kritiskā domāšana nebūt nav garants liberālas demokrātijas sasniegšanai, lai cik dedzīgi tam neticētu šīs kārtības ieviesēji. Piemēram, starptautisko teroristisko organizāciju vadoņi demonstrē pārliecinošas prāta spējas, tostarp, kritiskās domāšanas prasmes, lai precīzi argumentētu par tēmām, kuras citviet tiek noraidītas kā pilnīgi nepieņemamas. Pīters Bergens un Svatī Pandeja laikrakstā The New York Times, aizstāvot madrasas pret apsūdzībām teroristu audzināšanā, norāda uz interesantu faktu: aplūkojot ziņas par dažu zīmīgu teroraktu veicējiem, viņi konstatēja, ka 53 % no tiem ir vismaz nepabeigta augstākā izglītība, kas nereti iegūta rietumvalstīs. Salīdzinājumam – tikai 52 % amerikāņu ir apmeklējuši augstskolu.[10] Augstāko izglītību ir ieguvuši arī daudzi teroristisko organizāciju līderi, piemēram, Al Kāidas Aimāns az Zavāhirī ir mediķis, ķirurgs, Islāma valsts Abū Bakrs al Bagdādī ieguva doktora grādu islāma jurisprudencē, Musulmaņu brālības ideologs Saijids Kutbs izglītojās ASV utt. Šie cilvēki ir saņēmuši vairāk vai mazāk pieņemamu izglītību. Tātad viņu piesliešanos ekstrēmām idejām nevar norakstīt uz izglītības trūkumu. Līdz ar to drīzāk jādomā, ka šeit izpaužas ideoloģiskā, ideju un vērtību cīņa, nevis argumentu cīņa.

Kritiskā domāšana nav tikai prasme, un šāds skatījums – domāt par kritisko domāšanu kā par rīku, kas palīdzēs atsijāt labos argumentus no sliktajiem – to reducē līdz ļoti zemam statusam, kurā tā aprobežojas ar primitīvu loģikas formu vai retorikas mācīšanu. Turklāt šādai pieejai ir precedents. Jau 20. gadsimta sākumā t. s. loģiskā pozitīvisma skolas pārstāvji (Vīnes pulciņš) tiecās attīrīt valodu, lai nonāktu pie empīriski pārbaudāmiem, verificējamiem jēdzieniem, bet nokļuva strupceļā. [..]

Nenoliedzami, kritiskā domāšana kā argumentācijas vadīkla rosina izvaicāt pašam savu argumentācijas ceļu un atbrīvoties no autoritātes, citiem vārdiem, domāšanu racionalizēt un dekontekstualizēt, tomēr, ja pievienojas hermeneitikas atziņām, tas ir utopisks projekts, kas zaudē kaut ko ļoti svarīgu no tā, kas ir cilvēks. Citiem vārdiem, dekontekstualizēts cilvēks nav cilvēks, bet gan runājoša gaļa. [..]

Domāšanas un kritiskās domāšanas attiecības iezīmējas jau tematā mīts un logoss, kas izsaka domāšanas režīma fundamentālu izmaiņu. Pārejā no stāstiem (mītiem) uz jēdzieniem (logoss) izpaužas domāšanas spēja nevis vienkārši atpazīt, bet gan analizēt – izjaukt un sadalīt. Saraujot saiti starp runu, valodu, vārdiem un jēdzieniem, proti, atsakoties no pasaules kā dzīva un vienota veseluma, kurā nepastāv atšķirība starp dzīvo un nedzīvo, starp dabu un cilvēku, radikāli izmainās arī cilvēka klātbūtnes izjūta.[11] [..] Lai kā ir attīstījusies valoda un tās spēja veidot zinātniskuma iespaidu, tomēr vēl joprojām var pamatoti domāt, ka mitoloģiskais domāšanas režīms – paļaušanās uz stāstu – ir integrāla jebkura cilvēka psihes daļa vai, izsakoties Karla Gustava Junga terminos, cilvēku veido gan logos racionalitāte, gan erosa mitoloģiskais vētrainums.[12] Modernais cilvēks visdrīzāk gluži vienkārši mīt modernajā mītā, nevis zinātniski progresīvā logosā. Tas iesavina moderno mitoloģiju, kurai ir sava jauna valoda, un viens no elementiem ir apburtība ar tehnoloģijām, tostarp, kritiskās domāšanas tehniku.

Cilvēka domāšanas daudzšķautņainību patiesības meklējumos iezīmē arī apziņas un sirdsapziņas pretnostatījums. Hanna Ārente norāda, ka tas ir nošķīrums ne tikai starp apziņu un bezapziņu, bet gan domāšanas aiziešana no klātbūtnīgā uz tālo un pieredzes apvēršana pretstatā veselajam. Ārente atsaucas uz fragmentu no Platona dialoga Hipijs lielākais, kur Sokrats stāsta par “cilvēku, kas mūždien atspēko mani”, tas ir, savu domāšanu metaforu.[13] Pārnākot mājās, tā ikreiz sagaida, lai pārbaudītu domāto. Tā ir domāšanas līdzība kā vientuļā prāta saruna pašam ar sevi. Līdz ar to, Ārentes ieskatā, Aristotela nepretrunīguma likums (spriedums un tā noliegums nevar būt reizē patiess) visupirms ir norādījums būt saskaņā pašam ar sevi. Nenoliedzami, formālās domāšanas vadīklas ir saistošas visiem, tomēr būtiskāk ir iekšējā dialogā nonākt līdz saskanīgam viedoklim. Kā raksta Ārente, Aristotela iecere nebija instrumentāla loģika, kādu to pazīst modernā zinātne. Tās pirmais un sākotnējais uzdevums ir domāt par pašu domāšanu.[14]

Ja iedomājas, ka kritiskā domāšana kā argumentēšanas tehnika un formālās loģikas prasmes izsmeļ cilvēciskās domāšanas raksturojumu, tad var pārāk viegli krist pašapmierinātībā. Protams, kritiskā domāšana spēj risināt konkrētas problēmas, tomēr ne visas problēmas ir konkrētas. Ja vien kritiskā domāšana būtu tāda tehnika, ko var vienkārši apgūt un izmantot un tādējādi arī atsvabināties no visiem maldiem, tad Kantam nebūtu nācies rakstīt, ka “apgaismība ir iziešana no nepilngadības, kurā cilvēks atrodas pats savas vainas dēļ”. Tieši nespējā uzņemties atbildību par savu domāšanu viņš saskatīja apgaismības pretstatu. Tās cēlonis, kā identificēja Kants, ir “nevis sapratnes trūkums, bet gan izšķiršanās un drosmes trūkums lietot sevi bez cita vadības.” Ja nodosim sapratni cita vadībai, pat kritiskā domāšana nepalīdzēs.

Kants jautāja, vai mēs dzīvojam apgaismotā laikmetā, un viņa atbilde bija noraidoša, tomēr ne bezcerīga, jo mēs dzīvojot apgaismības laikmetā. Komentējot mūsdienu situāciju, jādomā, ka nekas daudz nav mainījies tādā nozīmē, ka sabiedrība nav kļuvusi pavisam apgaismota, lai gan dzīvojusi apgaismībā. Ja nu kaut kas ir citādāks, tad tā drīzāk ir gaisma – no prāta gaismas esam nokļuvuši pie reklāmdomāšanas neona gaismas. Šis ir neona ņirbgaismas laikmets.

Kritiskās domāšanas kontekstā tas ved pie apjausmas, ka, lai gan argumentācijas kļūdu atsegšana patiešām lielākoties ir noderīga, tā nepasargā no pašmērķīgas dekonstrukcijas vai jēdzienu problematizēšanas, pat ja tas nav vajadzīgs. Tā, protams, ir zināma intelektuāla un atkarību raisoša bauda, tomēr vienlaikus tā ir arī ierocis, ko neprasmīgs lietotājs var pavērst pret sevi. Gluži vienkārši, tas nozīmē, ka patiesības noskaidrošanā un maldu atmaskošanā, izmantojot kritiskās domāšanas pieeju, jārēķinās ar domāšanas iesaistītību hermeneitiskā nozīmju tīklojumā, vēsturiskā situācijā un valodiskā noteiktībā. Jārēķinās, ka tā, filosofa Igora Gubenko vārdiem, “ir bagātīgas intelektuālās tradīcijas produkts, un tās efektīva apgūšana nav iespējama ārpus šīs tradīcijas pamatatziņu kopsakara”.[15] Galu galā, pastāv būtiska atšķirība starp to, kā iemācīties kritizēt, un to, kā, izsakoties poētiski, iemācīties domāt.

[1] Ennis, Robert H. “A Concept of Critical Thinking.” Harvard Educational Review, 1962, Vol. 32, no. 1.

[2] Pedagoģijas terminu skaidrojošā vārdnīca. Rīga: Zvaigzne ABC, 2000.

[3] Te ir runa par konkrētu jaunlaiku filosofijai raksturīgu domāšanas ievirzi, ko izsaka modernās zinātnes tapšanu pavadošā attieksmes maiņa pret sholastikas mantojumu, aristotelisko filosofiju, pat kristietības dogmatismu. Tās nav pārmaiņas, kas notiktu vienā dienā vai pat gadsimtā, tomēr var runāt par specifisku domāšanas paradigmas izmaiņu 16.-17. gadsimtā. Grāmatā šim tematam ir veltīta visa trešā nodaļa “Greizsirdīgā zinātne”.

[4] Rubene, Zanda. Jauniešu kritiskās domāšanas izpēte studiju procesā universitātē. Promocijas darbs. Rīga: Latvijas Universitāte, 2003 — 86. lpp.

[5] Turpat — 86.–87. lpp. Kanta izpratnē sensus communis izteic kopīgo jēgu, kas dod iespēju estētisko gaumi paplašināt par koptām sabiedriskām attiecībām (nedaudz modernizējot, varētu teikt – komunikāciju). Lai realizētu spriestspēju un veidotu “savstarpējo izturēšanos”, nepieciešamas trīs maksimas, proti, domāt patstāvīgi; domāt, noliekot sevi jebkura cilvēka vietā; vienmēr domāt saskaņā ar sevi pašu. Pirmā maksima prasa domāt bez aizspriedumiem, otrā – domāt paplašināti, bet trešā – k onsekventi.[5] Šādā pieejā nojaušamas komunikatīva aplūkojuma iestrādnes un pamats mūsdienu kritiskajai domāšanai, kuras nozīmi šodienas mediju kultivēto melu un maldu laikmetā grūti novērtēt par zemu. Skat.: Kants, Imanuels. Spriestspējas kritika. Tulk. Rihards Kūlis. Rīga: Zinātne, 2000 — 109.–110. lpp.

[6] Vēgners, Uldis. “Kritiskās domāšanas izpratne un tās ierobežojumi”. No: Kūle, Maija (red.), Kritiskā domāšana: izglītība, medijpratība, spriestspēja. Rīga: LU Filozofijas un socioloģijas institūts, 2018.

[7] Kānemans, Daniels. Domā ātri, domā lēnām. Rīga: Jumava, 2012.

[8] Roth, Michael S. “Beyond Critical Thinking.” The Chronicle of Higher Education, 2010 January 3, https://www.chronicle.com/article/Beyond-Critical-Thinking/63288/

[9] Apgaismības laikmets tālāk izvērsa jaunlaiku modernās zinātnes idejas, pārlecot no dabas uz cilvēku dzīves jomu, pieņemot, ka atziņas, principus un metodes, kas radās kā dabas izziņas rīki, varētu attiecināt arī uz sabiedrības un politikas zinātnēm, pārcelt no nedzīvās dabas uz dzīvo. Tā, piemēram, Monteskjē nereti ticis dēvēts par socioloģijas aizsācēju. Pēc Ņūtona parauga meklējot sociālos likumus, viņš tiecās saprast, kā funkcionē sabiedrība tās dziļākajās struktūrās, bet par valsts iekārtu secināja, ka vislabāk tā darbojas, kad ir ieviests varas dalīšanas princips. Savukārt Žans Antuāns Kondorsē, kā raksta Jesaja Berlins, “bija pārliecināts, ka matemātisko metožu, īpaši sociālās statistikas ieviešana sociālpolitikā novestu līdz tai “ar nepārraujamu saiti” saistītajai patiesībai, laimes un tikumības valstībai, kura uz visiem laikiem izbeigtu nežēlības, posta un apspiestības varu”. (Berlins, Jesaja. “Saliektais zars: par nacionālisma rašanos.” Tulk. Liena Muskare. Almanahs “Filosofija”, 2000, Nr. 2/99 — 30. lpp.)

[10] Bergen, Peter, and Swati Pandey. “The Madrassa Myth”, The New York Times. June 14, 2005: http://www.nytimes.com/2005/06/14/opinion/the-madrassa-myth.html

[11] Ēriksens, Tomass Hillanns. Mirkļa tirānija. Rīga: Norden AB, 2005 — 55. lpp.

[12] Jungs, Karls G. Dvēseles pasaule. Rīga: Spektrs, 1994; Shelburne, Walter A. Mythosand Logos in the Thought of Carl Jung: The Theory of the Collective Unconscious in Scientific Perspective. SUNY Press, 1988.

[13] Platons. Hipijs lielākais. 304C–E.

[14] Ārente, Hanna. Prāta dzīve I. Rīga: Intelekts, 2000 — 67. lpp.

[15] Gubenko, Igors. “Kritiskā domāšana un liberālās izglītības kodols (kritiskās domāšanas būtiskā saikne ar filosofiju, loģiku, ētiku un retoriku”. No: Kūle, Maija (red.). Kritiskā domāšana: izglītība, medijpratība, spriestspēja. Rīga: LU Filozofijas un socioloģijas institūts, 2018.

Atmiņas par Norfolkas ciematu

Rakstītas 2021. gada pavasarī.

Anglijas austrumos uz kalna, ko daļēji ieskauj jauneklīgas upes posms, atrodas zemes pleķītis. Ja jūs tur pavadītu kādus desmit gadus, arī uz jums tas droši vien atstātu iespaidu. Ne ar salkanu panorāmu, kas mēģina iepatikties svešiniekam, bet gan ar tādas vietas pašpārliecinātību, kuras ielejas, vecie aizsarggrāvji, dīķi, kanāli un koplietošanas zemes akri ir piesātināti ar nozīmi, kas pastāv pilnīgi neatkarīgi no jūsu izpratnes.

Mēs, angļi, kā jūs zināt, lietu nosaukumus parasti nešķirojam vīriešu vai sieviešu dzimtēs. Turklāt, kā man reiz teica kāds angļu valodas profesors, piedēvēt lietām cilvēciskas īpašības ir “nožēlojama kļūda” (pathetic fallacy). Es tolaik par to neveikli pajokoju, izmantojot kādu vārdu spēli, jo es esmu idiots un šajā faktā arī balstījās mūsu attiecības. Tomēr es nekad neesmu spējis domāt par šo pasaules daļu citādāk kā par sievieti. Vai kā par jebko citu, kas nav sieviete, – kā par universāliju. Kā par kādu arhetipu, kas mani uzlūkotu ar taisnu muguru un stingru skatienu un pieprasītu labu uzvedību. Tagad “viņa”, protams, ir daļa no manas pagātnes. Es esmu viens no tiem vīriešiem, kuri, izmantojot līdzību ar upi, ir jau sasnieguši duļķainās gultnes gadus. Savukārt “viņa” ir 300 mēness fāžu tālā pagātnē, 1 500 kilometru attālumā un atrauta no manis ar nežēlīga politiski tehnoloģiska diktāta dūri.

Un tomēr “viņa” bieži parādās manos sapņos. Esmu drošs, ka arī jūs pazīstat šo parādību – brīdi, kas sapnī pēkšņi esat atmests pagātnē, izgrūsts no laika un ģeogrāfijas. Man šī sapņa vieta ir starp lauku celiņiem, kurus apjož dzīvžogi, un laukiem vasaras ražas laikā. Tā nu tas ir. Sapnis vienmēr nāk kā atalgojums par nobraukšanu no kādas bezdvēselīgas šosejas, kas pēc romiešu paražas dodas taisnā līnijā, mērķtiecīgi vedot ceļotājus pretī nospraustajam liktenim.

Šobrīd es par “viņu” domāju, jo, kavējot laiku degvielas uzpildes stacijas priekšpagalmā, turu rokās izsvērtāku un pamatotāku mēģinājumu atcerēties šo vietu, nekā pats jebkad spētu uzrakstīt. Savā pēdējā ceļojumā uz Angliju kādā kartona kastē atradu aptuveni 100 lappušu biezu pašizdotu grāmatu ar nosaukumu “Atmiņas par Norfolkas ciematu”. Teksta autors Alfrēds Absolons bija dziļi ielaidis saknes šajā vietā, tāpēc arī viņš zina vairāk nekā es.

Alfrēds piedzima 1893. gadā Kolkērkas (anglosakšu valodā – Kolas baznīcas) ciematā, kas atrodas jau minētā kalna virsotnē Anglijas austrumos. Zēna un pusaudža gados viņš apstrādāja zemi un laikā starp 1967. un 1972. gadu nolēma atstāt rakstisku liecību par savu dzīvi un Kolkērkā pieredzēto. Tā viņš darīja, lai viņa bērni un mazbērni zinātu par dzīvi uz laukiem, kuru viņš bija dzīvojis un kura, viņaprāt, bija beigusi pastāvēt laikā pēc Otrā pasaules kara.

Šādas rakstiskas atmiņas par dzīvi ciematā nebūtu bijušas tik nepieciešamas gadsimtos līdz Pirmajam pasaules karam. Piemēram, sarunas par 50 gadus seniem notikumiem ciema kurpnieka un “pikantā sociālista” Billija Danna nelielajā namiņā skanēja tā, it kā šie notikumi būtu atgadījušies vakar. Alfrēda skatījumā lauku dzīves ritējums laika plūdumam nepievērš vērību. Kāds večuks, vārdā Vecezers (Old Lake), kura dzimšanas gads droši vien sanāktu 18. gadsimta vidū, viņam pastāstīja, kā cilvēki socializējušies viņa jaunībā. Vakaros viņi pulcējušies cits cita mājās, kur vienīgā gaisma nākusi no kamīna. Ja zēni netrokšņotu, viņi dzirdētu, kā viņu vectēvi stāsta stāstus, kurus savukārt stāstījuši viņu vectēvi. Tādējādi notikumi, kas atgadījušies gadsimtiem senā pagātnē, tik dzīvi iespiedušies Vecezera atmiņā, ka viņš par tiem stāstīja tā, it kā pats tos būtu piedzīvojis.

Arī laukkopības tradīcijas lielā mērā palika nemainīgas – kā cits citam līdzīgi trepju spraišļi lejup neatraidītā pagātnē. Alfrēds, tāpat kā pārējie vietējie zemnieki, uzstutēja smalki izpušķotas lelles uz salmiem apjumtā nama kores. Šī paraža, pēc Alfrēda domām, bija saglabājusies vēl no pagānu laikiem, kad “mūsu pagānu senči droši vien cēla lauku sētas dievekļa tēlu, lai aizbaidītu ļaunos garus. Vēlāk šo darbu paveica svētie, kas galu galā ir tas pats.”

Alfrēda memuāros jūtams maigs skepticisms pret baznīcu, jo īpaši katoļu baznīcu (laikā pirms reformācijas lauki “čumēja un mudžēja no priesteriem”). Tomēr tas nav mūsdienu racionālā ateista skepticisms. Jo, lai gan Alfrēds nepārprotami bija praktisks cilvēks un viņa stāstījums par lauksaimnieka dzīvi var kalpot par pamatīgu rokasgrāmatu ikvienam, kurš ir pietiekami drosmīgs vai izmisis, lai apsvērtu atgriešanos pie zemes, pat ātra acu uzmešana nodaļu virsrakstiem atklāj izpratni par pārdabiskā manifestāciju īstenumu.

Starp izklāstiem par cūkām, zirgiem, miežiem un labības kulšanu ir lappuses, kas veltītas tikšanās reizēm ar baltajām un melnajām raganām, spokiem un okulto. Alfrēda brālis, dzimis “noteiktā stundā”,[1] tāpat kā daudzi citi ciemata iedzīvotāji, piedzīvoja paranormālas parādības. Šķiet, ka to uzskatīja par ikdienišķu lietu (tolaik nebija interneta ar transhumānistu lapām, kuras šīs parādības reducē līdz nebūtībai). Piemēram, kādu viņa tantes draudzeni bieži apciemoja spokains melns suns, kuram viņa vienkārši nepievērsa uzmanību un devās savās gaitās. Skaidrs, ka pārdabiskajiem gariem Norfolkas lauku klusumā un tumsā bija daudz vietas, kur elpot.

Tomēr ne visi gari bija labvēlīgi. Nodaļa “Vieta, kuru neviens nepiemin” apraksta šausmas, kuras izsauca kāds sens grāvis, kurš plūda pa aizvēsturisku taku, apjožot pilnīgi gludas velēnas lauku. Šis zemes gabals bija tā pārbiedējis zēnus, kas to bija uzgājuši, ka viņi nekad vairs tur nespēra kāju. Dažus gadus pēc tam, kad Alfrēds un viņa draugi bija uzdūrušies šai vietai, pazuda kāds pensionēts karavīrs, vecpuisis Teds Laterlijs. Daži jaunieši zināja, kur viņu meklēt. Viņi devās uz to pašu grāvi, jūdzēm tālu no ciemata, un atrada viņu noslīkušu melna ūdens peļķē. Iespējams, ka tas bija aizsarggrāvis, kas savulaik piederēja pie muižas, kuras īpašnieks 12. gadsimtā bija viens no Norvičas bīskapa privātā karaspēka bruņiniekiem. To, ka vieta bija ļauna, saprata visi.

Lauku ainavā bija redzamas pārmaiņu un kataklizmu pēdas. Pļavas, kas “klātas ar uzkalniem un grēdām”, vēsta par dzīvesvietām, kuras paņēmusi Melnā nāve (ja es rakstītu kādam citam, politiski “patīkamākam” portālam, pieņemu, ka tas mani pavedinātu te iepīt kādu bezkaunīgu saikni ar mūsdienām). Tomēr Alfrēda dzīves lielākā kataklizma Anglijas ainavā neko neizkropļoja. Stāsts par kriketa spēli pirms mehanizētā masveida slaktiņa šķiet gandrīz tikpat savāds un neiespējami romantisks kā stāstījums par Tolkīna hobitiem Šīrā. “Pēc spēles mēs devāmies uz krogu pļavas malā, kur vīri dzēra alu, bet es – limonādi. Tad sākās dziedāšana. Vīrs pēc vīra cēlās un dziedāja skumjas dziesmas par mīlestību un nāvi, un kaujā kritušo slavu – šķita, ka tēma nekad nemainās. Tie bija tie paši vīri, kas neilgi pēc tam devās karā, un es ar viņiem. Norfolkas pulku tas skāra smagi, un tikai daži no viņiem atgriezās.”

Alfrēds izdzīvoja, taču viņa memuāros nav ne vārda par kara laikā piedzīvoto. Viņš turpināja saimniekot šajā apgabalā, līdz dzīves straume viņu aiznesa uz citu Anglijas daļu. Viņš atgriezās ciematā tikai pēc Otrā pasaules kara, lai uzmeklētu senos draugus. Viens no tiem, kurus viņš gribēja satikt, bija kalējs Frenks Raits. Frenks bija amata meistars, un “redzēt viņu rūdām tērauda gabalu bija tīrs prieks”. Viņš ar lielu izdomu gatavoja instrumentus un darbarīkus pēc Alfrēda vienkāršām skicēm.

Tomēr tā bija traģiska tikšanās. “Kalve bija klusa un auksta… un tajā bija vecs, salīcis vīrs, kurš bezcerīgi stāvēja pie savulaik labā kārtībā uzturētās urbjmašīnas, kas tagad bija sarūsējusi un pamesta. Lai neizplūstu asarās, man vajadzēja ātri tikt no šīs vietas prom.” Frenka arods bija iznīcināts, “lai radītu spožo un trauslo jauno pasauli”. Tas ciemats, kuru viņš bija pazinis, viņa acīs nebija pārdzīvojis otro karu. Tas bija kļuvis par guļamrajonu pilsētas strādniekiem un “pazaudējis savas vīrišķās asinis un dvēseli”.

Alfrēds nomira 1980. gadā. Tieši tajā gadā uz šo pašu ciematu pārcēlās mūsu ģimene. Mani vecāki bija pārņēmuši ciema kroga vadību. Tas bija tas pats krogs, kurā alu dzēra vīri, kas dziedāja garās, skumjās dziesmas par mīlestību un slavu. Lai gan Alfrēds to būtu uzskatījis par kādreizējās vietas sprāgoni, man jāsaka, ka desmitgadīgam bērnam no Eseksas novada tā bija pietiekami maģiska un eksotiska vieta. Pirmkārt, apkārt bija daudz “veco zēnu”. Tie bija veči, kuru dialektu bija gandrīz neiespējami saprast. Viņi mēdza apstādināt mūs, svešzemnieku dēlus, uz celiņiem un sacīt kaut ko, ko mēs uztvērām kā jautājumu, un tad uz mūsu kaunpilno apjukumu reaģēt ar lēni stiepjošos smīnu, beigās vienmēr uzsaucot: “Turpin’ kult, ‘miņ!” (“Dew yew keep a troshin’ bor!”).[2]

Kad mans Norfolkas akcents kļuva izteiktāks – mammai un tētim par nepatiku –, kļuva plašākas arī manas zināšanas par šo reģionu. Redziet, mēs bijām brīvi mācīties. Mēs – es, mans brālis un vietējie bērni – visu dienu vienkārši klīdām pa apkārtni: braucām ar riteņiem, makšķerējām karjeros, dīķos vai jaunajā upē, spēlējām futbolu, niekojāmies vai, vēlākos gados, kautrīgi lencām meitenes.

Vasaras darbs pusaudža gados tikai padziļināja manu mīlestību uz šo vietu. Viens no maniem darbiem bija apkaimes apbraukāšana, ņemot no lauksaimniekiem graudu paraugus. Mazās saimniecības bija vislabākās: tur vienmēr varēja dabūt krūzi tējas un papļāpāšanu ar “vecajiem puišiem”, kuri izjautrinājās, smejoties paši par sevi. Tie bija tādi smiekli – piedodiet par iztēles lidojumu –, kurus varēja dzirdēt gudzinām lejup pa laika trepju spraišļiem. Tiem bija gan ritms, gan vietējie gramatikas likumi (“He do do that dut he?”), ko radījusi tauta, kas nav izkustējusies no sava zemes gabala kā kuģis bezvēja laikā. Izteikums “tajā dienas laikā”, piemēram, dažkārt tika lietots par laiku pirms vairākām dekādēm. Šo “veco zēnu”, tādu kā Sids un Zibens, vairs – “šajā dienas laikā” – nav starp dzīvajiem. Zibens, piemēram, bija traktora šoferis, kurš bija mazliet lēnīgs un vienmēr pārliecinājās, vai kroga slēgšanas brīdī nerodas problēmas, un ar mierīgu smaidu stāvēja durvīs, plaši atvērtās tumšajai naktij, – kā tāds labvēlīgs ārā metējs.

Krogs, virs kura mēs dzīvojām, bija pēdējā vieta, kuru apmeklēju, kad pēdējo reizi biju Anglijā. Gāju turp ar vecāko meitu un kādu senu bērnības draugu. Tas bija ziemas vakars. Staigājot pa ciemata ieliņām, mēs tumsā (tur joprojām nav ielu apgaismojuma) rādījām manai meitai vietas, kuru notikumi bija iezīmējuši mūsu jaunību.

“Paskaties”, es viņai teicu, norādīdams uz neskaidru šķūņa apveida tumsas pleķi tā sauktajā Kempinga zemē pie baznīcas kapsētas, “tur es kautiņā tiku pie rētas.” Starp citu, no Alfrēda uzzināju, ka “kempings” nenozīmē telšu celšanu, bet gan senu, primitīvu hokeja spēli, ko savā starpā spēlēja kaimiņu ciemi. Senajā angļu valodā “camp” ir ‘cīņa’. Šajā konkrētajā spēlē nebija nekādu noteikumu – tikai nūjas un ripa, un attiecīgi sadragātas galvas un locekļi. Ļaušu kādam ar mūsdienīgu izglītību noraidīt manu dīvaino iedomu, ka vardarbība, ko šis zemes pleķītis gadu gaitā bija sevī uzsūcis, kaut kā veicināja mūsu jaunības iniciācijas rituālu asās izpausmes.

Mēs izmetām loku pa ciematu, nonācām pie kroga, kur mana ģimene dzīvoja vairāk nekā 20 gadus, un pārkāpām sabiedriskā iestādījuma slieksni.

Tagad zinu, ka vienmēr atcerēšos šo vakaru. Ne tāpēc, ka, virspusēji raugoties, par to varētu daudz laba pastāstīt. Teiksim, tur bija puisis, ar kuru es biju kāvies un kurš bija visu uzmanības centrā. Viņš ļoti priecājās mūs redzēt un drīz vien ataicināja citus vecos bērnības draugus mums pievienoties. Atceros gandrīz visas sarunas, vīru stājas un viedokļus (tā tas vienkārši bija). Visi cits citu pazina, un visi bija brīvi ar savu Norfolkas akcenta gudrību iesaistīties sarunā. Un, protams, atceros kluso latvisko sajūsmu savas meitas sejā, kad kāds vietējais jauneklis ieradās ar beigtiem fazāniem saimnieka katlam. Bet nē, tie nebija īstie iemesli, kāpēc šis vakars tik dziļi iegūlies manā apziņā. Drīzāk tāpēc, ka, šķiet, es jau toreiz kaut kā zināju, ka tā būs pēdējā reize, kad tur sēdēšu.

Tas bija pēdējais mēnesis Gadā pirms Kovida – kas pati par sevi bija kataklizma sava notrulinošā padomju stila dēļ. Šis krogs un arī baznīca slēdza savas durvis neilgi pēc mūsu apmeklējuma, un pieņemu, ka kādreizējie īpašnieki ir pārvākušies vai bankrotējuši. Varbūt drīz to atkal atvērs, un tie ciema iedzīvotāji, kuri ir vakcinējušies, iegūs piekļuvi telpām ar nožēlojamu viedtālruņa švīkšķi. Iespējams, ka viņiem tuvākajā laikā ar šīm ierīcēm arī būs jāmaksā. Mans sencis glabāja naudu koka kasē, kas izraisīja aizvien pieaugošu Iekšzemes ieņēmumu dienesta neapmierinātību. Tie laiki jau sen ir beigušies. Paplašinoties kontroles tīklojumam, vakcinācijas statusa ieraksti tagad pievienosies finanšu darījumu ierakstiem, lai plūstu pa digitālo kanālu, kas no tukša gaisa uzbūris un izsludinājis dzelžainu bezseguma naudas parādsaistību un jaunu injekciju likumu, kura izpildi pieprasa mūsu tehnokrātiskie materiālās pasaules saimnieki.

Interesanti, kā uz to būtu reaģējis Alfrēds? Pēdējās lauku ļaužu vīrišķības paliekas ir noslīcinātas piekasīgajā digitālajā režģī, kas nepieņem nekādu apelēšanu pie cilvēka dabas. Saskarsmi, kas reiz balstījās dzīvās sarunās un tautas atmiņā, nodotā no paaudzes paaudzē, nomainīja drukātais vārds un formālāka gramatika, ko savukārt tagad pārņēmuši pašlepno sociālo mediju ierakstu blējieni. Kopība un pulcēšanās pie kamīna uguns fiziskā siltuma tagad ir pieejama tikai tiem, kuriem ir atjaunināts vakcinācijas statuss.

Viss, kas atlicis, ir ciemata ielu tumsa, svēta kā miegs.

Jautāju sev, kā es pats reaģēšu. Kā jau minēju, šīs piezīmes es rakstīju piecdesmit gadu vecumā pagānu auglības dievietes (tā bija degvielas uzpildes stacija “Astarte”) priekšpagalmā, vērodams, kā, saulei rietot, sāk atspīdēt ATTA vakcinācijas centra sarkanais korpuss. Jautāju sev, vai man vajadzētu pakļauties spiedienam, lai, iegūstot caurlaidi, atvieglotu ceļu atpakaļ uz manu jaunības gadu vietu – uz pagātni.

Zinot, ka to nedarīšu, secinu, ka šis ciemats un tā paražas – visi smiekli, brīvība un iegūtās mācības – vēl tālāk atkāpsies atmiņās, cik nu spēšu tās saglabāt. “Viņas” grāvji un kanāli, pakalni un upes, lauku celiņi un ražas laika smaržas būs vairs tikai – un tomēr joprojām – manu sapņu ģeogrāfija.

Turpin’ kult, ‘miņ!

Oriģināls angļu valodā pieejams kā PDF: Memories-of-a-Norfolk-Village-V-1Lejupielādēt

[1] Angliski “chime hours”, burtiski ‘zvanu stundas’. “Zvanu stundas” bija vecās klosteru nakts lūgšanu stundas, kuras dažās baznīcās atzīmēja pat pēc reformācijas. Somersetā un Austrumanglijā uzskatīja, ka šajā laikā dzimušie redzot garus un citas dīvainas parādības, kā arī dažkārt esot apveltīti ar īpašām spējām. Tulk. piez.

[2]Keep threshing, neighbor!

Trīsjūru koledža

Šogad Varšavā uzsāka darbu jauna privāta augstākās izglītības mācību iestāde, kas specializējas tieslietās – Collegium Intermarium jeb Trīsjūru koledža. Koledžas dibinātāji un patroni ir poļu OrdoIuris institūts. Mācību programmas virzienu, spriežot pēc bukleta, es aprakstītu šādi: mācīt tieslietas atbilstoši klasiskajai Rietumu tradīcijai, kas attiecīgi ir klasiskais teisms un kopīgā labuma mācība, tradicionālā morāle un sokratiskā izglītības metode. Koledža piedāvā divus gadus ilgas mācības, ar īpašu uzsvaru uz cilvēktiesību teoriju un starptautiskajām tiesībām.

1. oktobrī notika šīs koledžas mācību gada inaugurācijas pasākums ar starptautisku konferenci. Par šo konferenci uzzināju nevis no kādiem mūsu reģiona vai poļu ziņu avotiem, bet gan no “amerikāņu tvitera”. Tā tas ir tāpēc, ka poļi bija uzaicinājuši un ieguvuši dalības piekrišanu no burtiski pašām lielākajām šībrīža starptautiskajām attiecīgā idejiskā virziena zvaigznēm. Vismaz par diviem konferences dalībniekiem telos.lv jau ir rakstījis vai runājis: esam publicējuši tieslietu zinātnieka, “Eiropas likuma varas un taisnīguma centra” (European Centre for Law and Justice) direktora Grēgora Pupinka interviju ar bijušo Eiropas Cilvēktiesību tiesas tiesnesi Boštjanu Zupančiču,[1] savukārt amerikāņu jurista, konstitucionālo tiesību speciālista un Hārvarda universitātes profesora Adriana Vermjūla publikācijām – protams, “neviennozīmīgi vērtētajām” – jau esam veltījuši aplādi.[2]

Konferencē uzstājās arī politoloģijas eksperts no žurnāla AmericanAffairs Gladens Papins; bijusī Francijas parlamenta locekle Mariona Marešala, kura uzgrieza muguru politiskajai karjerai franču partijā “Nacionālā fronte” un 2018. gadā nodibināja privātu augstskolu Lionā ar nosaukumu “Sociālo, ekonomisko un politisko zinātņu institūts” (ISSEP); irāņu izcelsmes amerikāņu autors Sorabs Amari, kura jaunākā grāmata Nesarautais pavediens: Atklājot tradīcijas viedumu haosa laikmetā ir augstu novērtēta konservatīvo domātāju aprindās, kā arī lepojas ar ļoti labiem pārdošanas rezultātiem ASV; advokāte un tieslietu pētniece Prof. Dr. Princese Ingrīda Dettere de Frankopana (ceru, ka nekļūdījos ar titulu), kura pieder gan pie horvātu aristokrātiem, gan arī pie Vindzoru karaliskās ģimenes un 2016. gadā izdeva grāmatu ar nosaukumu Eiropas pašnāvība (The Suicide of Europe). Kontekstam piebildīšu, ka pēdējo gadu laikā šī ir jau vismaz trešā satrauktā grāmata par Eiropas nāvi vai pašnāvību līdztekus franču žurnālista un šobrīd prezidenta kandidāta Ērika Zemmūra Franču pašnāvībai (Le Suicide français, 2014) un britu esejista Daglasa Marija Eiropas dīvainajai nāvei (The Strange Death of Europe: Immigration, Identity, Islam, 2017), kas tulkota arī latviski.

Šķiet, ka telos.lv šajā pasākumā bija vienīgais pārstāvis ne tikai no Latvijas, bet arī no Baltijas valstīm. Atklāšanā piedalījās vairāki Polijas ministri un ministriju pārstāvji, kā arī Slovākijas vēstnieks, Horvātijas vēstnieks, Bulgārijas vēstnieks un Rumānijas vēstniecības pārstāvis (un varbūt vēl vairāki, kuru vārdus es nesadzirdēju). Jaunā koledža un inaugurācijas pasākums atstāja labu iespaidu. Pirmkārt, tā atrodas lieliskās telpās Varšavas vecpilsētā, pie Pils laukuma, aptuveni 50 metru attālumā no manas mīļākās Varšavas baznīcas – sv. Annas baznīcas ar neoklasicisma fasādi un pārsteidzošo tumši zeltīto, gandrīz Bizantijas stila interjeru. Koledžas inaugurācijas pasākums ietvēra vairākas ceremonijas, kādas es nekad neesmu piedzīvojusi, lai gan esmu studējusi divās augstskolās. Piemēram, bija studentu goda sardze, karoga ienešana un iznešana, studentu zvēresta nodošana un tamlīdzīgi. Skatoties uz jaunietēm baltās blūzītēs un faltētos melna zīda svārkos, padomāju, ka sen neesmu redzējusi labi ģērbtus jaunus cilvēkus. (Salīdzinājumam: dienā, kad biju Polijā, manam dēlam bija Pirmā Komūnija, uz kuru viņš bija aizgājis čībās; manas kontroles rokas ir garas, bet tik tālu tās todien diemžēl neaizsniedzās.) Ar “Gaudeamus igitur” dziedāšanu latīņu valodā negāja tik labi, bet tāds mēģinājums bija. Inaugurācijas pasākuma telpas bija skaisti iekārtotas. Pieņemšanas telpā bija stikla vāzes ar milzīgām gladiolām pumpuros, un, lai gan dalība konferencē bija pieejama visiem gribētājiem pret ziedojumu, visus atnākušos todien trīs reizes baroja un vēlā vakarā vēl piedāvāja vīnu uz terases ar skatu uz Varšavu. Redzēsim, kā koledžai klāsies un kā viņiem izdosies piesaistīt mecenātus. Šobrīd piedāvātais ārvalstu pasniedzēju kolektīvs ir iespaidīgs un droši vien rada lielas izmaksas. Izglītība koledžā savukārt maksā nedaudz vairāk kā 2000 eiro par mācību gadu, visas mācības notiek angļu valodā un ir pieejamas stipendijas.[3]

Iepriecināja arī fakts, ka koledžas rektoram un vicerektorei abiem nebija vairāk par 35 gadiem. Tie ir jauni cilvēki. Vērodami diezgan straujo Rietumu universitāšu lejupslīdi, klasiskās izglītības nozīmes apšaubīšanu, izslēgšanas antikultūru un visu pasniedzēju gandrīz simtprocentīgu rekrutāciju no kreisā spārna, viņi, šķiet, ir izdarījuši dažus tālejošus secinājumus. Kā savā runā uzsvēra Kristians Maheks, filozofijas pasniedzējs no Austrijas, vācu valodā runājošo valstu universitātēs šāda veida konference un tieslietu koledža, kas skaidri iestājas par Rietumu klasisko tradīciju, mūsdienās vai nu netiktu pieļauta, vai arī nekavējoties tiktu pakļauta vardarbīgiem protestiem un tiesu prāvām. Poļi šajā situācijā, manuprāt, rīkojas tālredzīgi un gudri: viņi piedāvā darba un uzstāšanās iespējas tiem pētniekiem un pasniedzējiem, kurus no veco Rietumu zemju un ASV universitātēm izspiež vai mēģina izspiest kā pārāk kontroversiālus vai tādus, kas nepietiekami attīstījušies līdzi valdošajam laikmeta garam un “vēstures gaitai”. Polijas mācību iestāde šīs melnās avis ar izcilām karjerām uzņem atplestām rokām, tādējādi sev nodrošinot gan labu izglītības līmeni, gan arī tūlītēju starptautisku atpazīstamību, kas savukārt ceļ valsts prestižu un, domājams, piesaistīs gan mecenātus, gan arī studentus. Pirmo kursu Collegium Intermarium šogad uzsāka 30 studenti – visi ar starojošām un jūtami lepnām sejām.

No saviem pierakstiem minēšu tikai dažas tēzes, kuras todien apsprieda un kuras man likās ievērības cienīgas. Daudz laika pavadīja, runājot tieši par to, kas ir universitāte un kādi ir tās uzdevumi. Var teikt, ka visa universitātes ideja šajā debatē grozījās ap slaveno Pilāta jautājumu “Kas ir patiesība?” Ir dažādas versijas par to, ko Pilāts domāja, to jautādams. Piemēram, viņš, iespējams, pieņēma, ka arī Kristus nezina atbildi un ir tāds pats meklētājs, vienīgi izvēlējies radikālu un neierastu ceļu. Taču jautājuma nozīmīgums nav noliedzams – pat Pilātam, kurš galu galā gribēja mazgāt savas rokas nevainībā. Ja visiem viedokļiem un visām atbildēm ir viena un tā pati vērte un neviena versija nav labāka vai tuvāk patiesībai nekā cita, relatīvisms ir neizbēgams. Savukārt, iestājoties relatīvismam – uzsvēra koledžas rektors – strīdā, sabiedriskajā arēnā un valstiskajā dzīvē uzvar stiprākais, kurš ir vai nu fiziski spēcīgākais un spējīgs apklusināt, vai arī bagātākais, kurš nopērk savu “taisnību” un varu.

Universitāte, kuras saknes ir senajā sarunu modelī, ko Atēnu ielās praktizēja Sokrats savās debatēs ar sofistiem, tādējādi ir tāda kā pirmā patiesības noskaidrošanas “institūcija”. Lai tā varētu veikt šo darbu, ir nepieciešama brīva domu apmaiņa un ir jābūt šim kopīgam mērķim – patiesībai. Universitātēm jāmāca, kā domāt, nevis ko domāt. Aizstāvēt klasisko kultūru, kas tic patiesībai un tic cilvēka prāta spējai nonākt pie patiesības, pat ja šis process nav viegls, nozīmē sniegt jauniešiem izpētes un domāšanas rīkus. Universitātes šādā nozīmē ir nepieciešamas, lai radītu pretstāvi šībrīža amerikāņu un Rietumeiropas izglītības iestāžu modelim, kurš apmāca tieši tādu personu, kādu pieprasa jaunākas tehnoloģijas un ekonomika – tas ir, būtībā Silīcija ielejas personu. Šādi apmācītu personu raksturo arī tas, ko Mariona Marešala nosauca par “sarkanās zivtiņas” problēmu – zivtiņa spēj noturēt uzmanību uz vienu lietu ne ilgāk par 8 sekundēm. Tik arī ir nepieciešams sociālo tīklu un ziņu mediju algoritmiem, un lielajām korporācijām, kuras izmanto gan pieaugošo nespēju koncentrēties un iedziļināties, gan arī pagātnes izglītības modeļa lejupslīdi, kā rezultātā jaunā paaudze neko nezina par vēsturi, kas senāka par pēdējām pāris desmitgadēm. Izglītības trūkums un nespēja analizēt notiekošo savukārt apdraud demokrātiju un rada jauna veida riskus. Lai veidotu šo pretstāvi, universitātēm ir jādodas pilnīgi pretējā virzienā tam, ko pieprasa globalizētais tirgus un virspusēju zināšanu druskas. Šāda izglītība pēc definīcijas nevar būt masu izglītība, tāpēc konferencē vairākkārt tika uzsvērts, ka ir svarīgi apmācīt nākotnes eliti. Universitātēm nav jāveido programmas, raugoties pēc “pieprasītām profesijām”, – tās nerada amatniekus, tās nerada posteņu aizpildītājus, tās nerada arī pasniedzējus, kas vienkārši robotiski nodos tālāk, ko paši iemācījušies. Tām noteikti nav jārada tikai labi apmaksātas darbavietas. Visu šāda veida uzdevumu uzstādīšana ir pārpratums par to, ko valstiskajai kopienai un pašiem cilvēkiem sniedz augstākā izglītība. Ordo iuris institūta pārstāvis pat sacīja, ka poļi pretojas ES prasībai palielināt augstāko izglītību ieguvušo cilvēku skaitu, jo uzskata, ka tas jau tagad ir pietiekams vai pat pārāk liels. Universitātes izglītību, pēc viņa domām, nedrīkst profanēt un to arī nedrīkst pakļaut utilitāram aprēķinam.

Viena no interesantākajam un arī sinhronajiem tulkiem grūtākajām lekcijām bija poļu Satversmes izstrādes komisijas locekļa stāsts par Satversmes izstrādes procesu pēc Polijas neatkarības atgūšanas. Viņiem, izrādās, tika piedāvāti 7 konstitūcijas projekti, no kuriem divi bija privāti. Esot šķitis gandrīz neiespējami tikt galā ar tik dažādiem piedāvājumiem, tik dažādām vīzijām par to, kādai jābūt Polijas nākotnei. Kompromiss, pie kura nonāca 1997. gadā, bija kompromiss, kas balstījās tradīcijā un vēsturē, – tajā, kas visām 7 grupām, kuras savas idejas gribēja ierakstīt preambulā, bija neatceļami kopīgs. Tieši par senākās tradīcijās un vēsturē balstīto konstitūciju tautas vairākums arī nobalsoja referendumā, atstājot visas revolucionārās idejas tikai arhīvos un uz papīra.

Vēl man patika kāds komentārs par vēsturi un nākotni. Patiesie un izšķirošie procesi un tāpēc arī īstā vēsture, sacīja kāds runātājs, vienmēr notiek zem virsmas – tur, kur to lielākoties nespēj saskatīt ne politiķi, ne žurnālisti, ne augstākās amatpersonas dotajā laika brīdī. Taču kultūru un nāciju likteni nosaka tieši neredzamie vai grūti redzamie procesi – tektoniskās pārbīdes zem virsmas. Ja augstākā izglītība un visa intelektuālā dzīve pieslienas ērtajam vairākumam vai varai, nebūs cilvēku, kas spēs saskatīt un saprast dziļākos procesus. Taču tie ir izšķirošie procesi. Kultūru nemainīs masas – arī nākotni neizšķirs masas. Tām vajadzēs vaduguni, un ir ļoti svarīgi, kāda šīs vaduguns būs. Filozofijas pasniedzējs no Horvātijas Stefens Bartilica pat sacīja tā: kultūru mainīs un tautu likteni izšķirs cilvēki, kuriem būs svēta dzīve.

Vienā no gaidītākajām lekcijām Adrians Vermjūls (kurš bija pazaudējis visu bagāžu un aizņēmies tīru pletkreklu no poļiem, kuriem sirsnīgi pateicās) turpināja savu jau senāk iesākto politiskā liberālisma konceptuālo analīzi. Mūsu politiskā arēna, viņš sacīja, ir izkliedēta un tā tikai šķietami ir plurālistiska. Liberālisms ir sasniedzis homogēnijas stāvokli un bauda absolūtu varu – tik lielu, ka cilvēki pat neapzinās ilūziju, ar kuru viņi dzīvo un kuras ietvaros viņi it kā strīdas ar saviem “oponentiem”. Taču liberālismam ir savs Ahilleja papēdis – nevar izravēt cilvēku alkas pēc reālā, viņu vēlmi dzīvot agorā un forumā, kurā tiešām meklē patiesību. Liberālisma homogēniju, pēc Vermjūla domām, iedragās tieši šī alkas pēc patiesības un reālā. Tas notiks brīdī, kad vairs nebūs izturama liberālo debašu koncentrēšanās tikai uz otrā plāna tikumiem un labumiem – tādiem kā dažādība (nevis taisnīgums), tādiem kā iecietība (nevis patiess lietu apraksts), tādiem kā stabilitāte un ekonomiskais pieaugums (nevis laba, krietna dzīve). Pirmā līmeņa jautājumus un labumus liberālisms nav gatavs pat apsvērt – tie paliek paslēpti miglā, privātajā sfērā, par kuru cilvēki nemaz īsti netic, ka tā ir privāta. Protams, ka tā nav privāta. Tā ir īsteni nozīmīga un mums visiem kopīga. Liberālisms pārspīlē dažu sekundāro tikumu nozīmi tā, it kā tie būtu pirmā līmeņa tikumi – teiksim, neaizvainošanu un labas manieres vai runas brīvību. Piemēram, kopš 1970. gadiem nozīmīgā vērtība – runas brīvība tiek lietota negodprātīgi, lai aizstāvētu morālo pagrimumu, neķītrību, vājāko izmantošanu un cilvēku samaitāšanu. Neviens arī netic, ka brīvība ir augstākā vērtība, kā māca liberālisms. Kad šis šķituma plīvurs tiks ieplēsts, visa virsbūve, kurā dzīvojam, sagāzīsies kā kāršu namiņš. Īstenas debates par valstslietām un pilsoniska dzīve atgriezīsies tikai tad, kad atgriezīsies īsteni patiesības meklējumi. Līdzīgi arī likumu teorijā, sacīja Vermjūls, tiekšanās visus likumus aizstāt ar pozitīvajiem likumiem nenesīs cerēto rezultātu – pozitīvo likumu patiesums ir iluzors tieši tādā pašā mērā kā liberālisms. Vienīgais īstais likums ir objektīvs likums, kas balstās cilvēka iedabā – cilvēka spējā saprast, pazīt un mīlēt skaisto, labo un patieso, kas, kā savulaik pierādīja Sokrats, ir viens un tas pats. Kad tas tiks saprasts, kļūs pašsaprotami, ka kopienas uzdevums un katra pilsoņa pienākums ir uzturēt objektīvus morāles standartus.

Dienā pēc inaugurācijas, kad man bija jādodas uz lidostu, es gandrīz nokavēju lidmašīnu, jo Varšavas centrā ielās notika protesti un sabiedriskais transports nekursēja. Sākumā šķita, ka protestē pret vakcinācijas pasēm, bet, izrādījās, nē – protestēja pret “Briseles diktātu”. Šos plakātus redzot, atcerējos vēl kāda poļa teikto: ka 1990. gados viņi, pavērsdami savu skatu uz Rietumiem, pat iedomāties nevarēja, ka “Brisele” nicinās demokrātisku varu, tautas tradīcijas, tās dziļo reliģisko identitāti un pašnoteikšanos. Vai ka izmantos tik smagu dūri, lai visur visu padarītu vienādu – vienādi salkanu un vienādi virspusīgu. Topošie studenti, ja domājat par mācību iespējām un meklējat kaut ko labāku, – paskatieties arī šajā virzienā.

[1]https://telos.lv/eiropas-cilvektiesibu-tiesas-gaiteni/

[2]https://telos.lv/saruna-par-integralismu/

[3]https://collegiumintermarium.org

Atceries Lepanto !

Ja apciemosim vidusmēra latviešu vidusskolu, ieradīsimies vecāko klašu vēstures stundā un pavaicāsim skolēniem un skolotājam, kāda Eiropas mēroga notikuma gadadienu mēs atzīmējam šodien, 7. oktobrī, atbildes vietā saņemsim neizpratnes pilnu klusēšanu. Varbūt visā Latvijā atradīsies divi vai trīs spoži erudīti, kas pratīs uzreiz atbildēt – un arī tie būs drīzāk skolotāji, nevis skolēni. Ja skaļi izrunāsim vārdu “Lepanto”, erudītākie un ar labāko atmiņu apveltītie pakasīs galvu un nomurminās: “Ā, tur laikam bija kaut kāda kauja ar kaut kādiem turkiem, vai ne?” Es pat esmu pārliecināts, ka šāda pati reakcija būs Latvijas katoļu skolās, lai gan Katoļu baznīca 7. oktobrī svin Vissvētākās Dievmātes Marijas – Rožukroņa Karalienes svētkus, un šie svētki ir nesaraujami saistīti ar minēto vēsturisko notikumu.

Un tas ir ļoti žēl, jo tieši šogad, 2021. gada 7. oktobrī, ir pusapaļa jubileja: aizrit tieši 450 gadi kopš grandioza notikuma, kas lielā mērā izšķīra Eiropas un visas Rietumu pasaules likteni vairākus gadsimtus uz priekšu. Jā, vismaz netiešā kārtā – arī mūsu latviešu tautas likteni! Šis globālas nozīmes notikums bija 1571. gada 7. oktobrī izcīnītā jūras kauja pie Lepanto.

Enciklopēdiju vēstījums par šo kauju ir sausi lakonisks. Šajā dienā Romas pāvesta Pija V vadībā izveidotās Svētās Līgas flote (Hābsburgu Spānijas impērija, Pāvesta valsts, Venēcijas Republika, Dženovas Republika, Toskānas lielhercogiste kopā ar Svētā Stefana ordeņa bruņiniekiem, Savojas hercogiste, Urbīno hercogiste un Maltas ordeņa bruņinieki) sakāva admirāļa Alī Pašas vadīto Osmaņu impērijas floti, tādējādi pieliekot punktu šīs impērijas ekspansijai uz jūras. Šī kauja norisinājās Vidusjūrā, pie Grieķijas krastiem – Patras līcī, netālu no Naupaktas pilsētiņas, kuru venēcieši sauca par Lepanto. Vai tas ir viss? No vienkāršu faktu viedokļa varētu teikt, ka jā. Taču aiz šiem skopajiem vārdiem ir apslēpts tik kolosāli daudz: cilvēku miljonu likteņi, ticība un cerība, varonība un izmisums, cēls ideālisms un gļēvs oportunisms… Tādēļ pamēģināsim uzlūkot visus attiecīgos faktus visā to krāšņumā, kā vienu lielu daudzkrāsainu gleznu.

Neliela personīga piebilde: manī pašā interesi par Lepanto kauju un emocionālu aizgrābtību ar to ir izraisījusi angļu rakstnieka, dzejnieka un polemista Gilberta Kīta Čestertona 1911. gadā publicētā poēma “Lepanto” – viens no labākajiem dzejas darbiem, kādus man ir gadījies lasīt savā mūžā. Uz šo poēmu savā rakstā atsaukšos vairākkārt.

Kādēļ ir vajadzīga vēsture?

Pirms aplūkosim Lepanto kauju, pateiksim dažus vārdus par šā raksta pamatmērķi. Ja paraudzīsimies uz viduslaiku universitātēm, tad ar lielu izbrīnu konstatēsim, ka vēsture kā atsevišķa disciplīna to struktūrā nemaz nebija iekļauta. Tipiska viduslaiku universitāte – piemēram Sorbonna 13. gadsimta vidū – sastāvēja no četrām fakultātēm: brīvo mākslu fakultātes kā “pamatfakultātes” un trijām “augstākajām” fakultātēm: teoloģijas, tiesību un medicīnas. Pamatfakultātes studenti apguva septiņas klasiskās “brīvās mākslas”, kas savukārt iedalījās divās kategorijās: trivium (gramatika, loģika jeb dialektika un retorika) un quadrivium (aritmētika, ģeometrija, mūzika un astronomija).

Vai patiešām vēsturei šajā sarakstā nebija vietas? Protams, vēstures zinātne modernajā izpratnē ar tās specifisko metodoloģiju toreiz vēl nepastāvēja (tās pirmsākumi ir meklējami tikai 16. gadsimta otrajā pusē), taču ir nepareizi teikt, ka vēstures jautājumi studiju programmā toreiz nemaz neietilpa. Lai cik dīvaini tas neizklausītos, vēsture tika uzskatīta par… retorikas sastāvdaļu. To var labāk saprast, ja paraugās uz vārda “vēsture” etimoloģiju Eiropas valodās. Vairumā šo valodu šā vārda pamatā ir sengrieķu ἱστορία. Taču gan franču histoire, gan krievu история, gan vācu Geschichte ir divas nozīmes: “vēsture” un vienkārši “stāsts”. Angļu valodā tie ir divi atsevišķi vārdi, bet ar vienādu izcelsmi: history un story. Pirms Atis Kronvalds ieviesa latviešu valodā vārdu “vēsture”, arī mūsu senči šajā nozīmē lietoja vārdu “stāsti” vai vārdkopu “pasaules stāsti”. Un tas ir loģiski, jo viduslaikos vēsture tika uzskatīta pirmām kārtām par didaktisku jeb pedagoģisku līdzekli, kas ir vērsts drīzāk uz nākotni, nekā uz pagātni. Retorika ir pārliecināšanas māksla, un vēsture kā pagātnes stāstu kopums iekļāvās tieši šajā disciplīnā. No vēstures bija jāmācās pašam un tā jāizmanto citu pārliecināšanai. Šajā ziņā vēsture būtiski neatšķīrās no literatūras: tāpat kā skolēni lasa un analizē Jāņa Poruka “Kauju pie Knipskas”, ir lasāms un analizējams arī vēstījums par Maķedonijas Aleksandra uzvaru pār Dāriju III kaujā pie Isas. No šāda skatu punkta raugoties, atsevišķu faktisko detaļu patiesums vai precizitāte nav svarīgi; ir svarīgi secinājumi, kurus mēs savā un sabiedrības labā varam izdarīt no attiecīgā vēstījuma.

Kopš tiem laikiem ir aizritējuši vairāki gadsimti, un vēsture ir kļuvusi par pilntiesīgu modernu zinātni ar savu metožu sistēmu un daudzām apakšdisciplīnām. Šodien vēsturnieki nodarbojas ar divām lietām. Pirmkārt, viņi pēta objektīvos pagātnes faktus un nosaka to patiesumu. Otrkārt, viņi cenšas noskaidrot šo faktu cēloņsakarības un likumsakarības; šim nolūkam fakti tiek analizēti caur attiecīgā vēsturnieka izvēlētas vēstures teorijas prizmu (tā var būt franču annāļu, vācu historicisma, marksistiskā, postmodernā vai kāda cita teorija). Tas viss ir saprotami, jo tas atbilst mūsdienās vispārpieņemtajai modernajai “zinātnes” izpratnei. Tomēr ir ļoti žēl, ka sākotnējā, klasiskā vēstures funkcija ir pavisam aizmirsta un pamesta novārtā. Protams, mums ir patīkami atklāt dažādus faktus, jo tas gan apmierina mūsu dabisko zinātkāri, gan ļauj paštīksmināties par savām plašajām zināšanām. Ir svarīgi un patīkami zināt, kādā krāsā bija Ēģiptes faraona Amenhotepa IV parādes gurnauts un cik reizes Kārlis Ulmanis nošķaudījās tādā un tādā sarunā ar Vilhelmu Munteru. Tas, protams, ir ļoti svarīgi un nepieciešami. Taču kāda jēga ir visām šādām faktu zināšanām, ja esam zaudējuši spēju no tām mācīties un arvien kāpjam un kāpjam uz vieniem un tiem pašiem grābekļiem?

Ko mēs varam saprast un iemācīties no Lepanto kaujas: mūsu pašu, mūsu tautas un visas Rietumu civilizācijas labā?

Priekšvēsture, jeb Krusts pret Pusmēnesi

Lepanto kaujas vispārējo un primāro vēsturisko kontekstu var formulēt ļoti vienkārši un lakoniski: “Krusts pret Pusmēnesi, kristietība pret islāmu”. Šī spriedzes pilnā pretstāve sākās 7. gadsimta sākumā pēc Kristus, kad no Arābijas tuksneša pāri jūrām un kontinentiem atskanēja triumfējošais paziņojums: “Nav Dieva, kā tikai Dievs, un Muhameds ir Viņa pravietis!” Pretēji rietumnieku vairākuma priekšstatam, islāms nebūt nav “Austrumu” reliģija (atšķirībā no hinduisma, budisma vai konfūcisma). Gluži otrādi – kristiešiem ir gribot negribot jāatzīst tajā “mūsējības” komponents, jo islāms ir radies un izaudzis uz tās pašas jēdzieniskās bāzes, kā kristietība, un pārņēmis daudzus tās elementus. Ne velti viduslaiku Rietumu sholasti mēdza klasificēt islāmu kā kristīgu herēzi jeb ķecerību, nevis kaut kādu pavisam atšķirīgu reliģiju. Abas reliģijas ir monoteistiskas un daudzās jomās lieto vienu un to pašu terminoloģiju, – taču to priekšstati par Dievu un cilvēku krasi atšķiras. Tātad, no filozofiskā viedokļa raugoties, pretstāvi starp abām lielajām pasaules reliģijām un to nesējiem var raksturot kā “ģimenes lietu”. Un kā zināms, tieši konflikti starp ģimenes locekļiem mēdz būt visasākie un vistraģiskākie.

Pēc Muhameda nāves 632. gadā musulmaņu umma (t.i., visu musulmaņu kopums jeb kopiena) sāka zibenīgi izplesties uz visām pusēm. Spēcīgo un motivācijas pilno musulmaņu karapulku priekšā krita un par islāma zemēm ātri vien kļuva Vidusjūras austrumu piekraste, Sīrija, Irāka, Persija, Dienvidaustrumu Kaukāzs, Vidusāzija, Ziemeļāfrika un visa Ibērijas pussala (mūsdienu Spānija un Portugāle). Šķita, ka pavisam drīz visu zināmo pasauli piemeklēs Korāna 8. sūrā teiktais: “Un karo ar viņiem, līdz vairs nepaliks fitnas (t.i., pretošanās islāmam), un kamēr visa reliģija būs tikai Dievam (t.i., islāms)”.

Daudzi ar to samierinājās, bet daudzi ne. Kristīgā Eiropa krita, asiņoja, agonēja – taču dīvainā kārtā nepadevās. Tieši simt gadus pēc Muhameda nāves, 732. gadā, franku karavadonis Kārlis Martels (ķeizara Kārļa Lielā vectēvs) kaujā pie Puatjē (nieka 300 km attālumā no Parīzes) satrieca Andalūzijas musulmaņu vietvalža Abdurrahmāna ibn Abdallāha Al-Gafikī armiju, tādējādi apturot tālāko islāma ekspansiju Rietumeiropā. Apmēram desmit gadus pirms tam Spānijas galējos ziemeļos, Astūrijas kalnos, bija sacēlušies vestgoti drosmīgā aristokrāta Pelājo vadībā. Kaujā pie Kovadongas viņi sakāva Umajādu arābu kalifāta karaspēku, tādējādi aizsākot Rekonkistas (“Atkarošanas”) procesu. Tas ilga vairāk nekā septiņarpus gadsimtus un tika pabeigts 1492. gadā, kad pēdējā Ibērijas pussalā esošā musulmaņu emirāta galvaspilsēta Granada krita spāņu monarhu Ferdinanda un Izabellas rokās.

Draudi no austrumiem

Eiropas rietumi nu bija pilnīgi atbrīvoti un varēja sajusties relatīvā drošībā, taču no austrumu puses atnāca vēl lielāki draudi. 1453. gadā Osmaņu turku dinastijas sultāna Mehmeda II rokās krita Konstantinopole (mūsdienās Stambula) – pēdējā tūkstošgadīgās Romas impērijas palieka. Osmaņu impērija ienāca Eiropā un – tīri ģeogrāfiskā nozīmē – kļuva par varenu Eiropas lielvalsti, ar kuru bija gribot negribot jārēķinās. Rietumeiropas reģiona valstis lieliski saprata, ka tās ir kļuvušas par nākamo osmaņu tīkojumu mērķi – ne tikai savas ekonomiskās un kultūras attīstības dēļ, bet arī tādēļ, ka musulmaņu izpratnē vienreiz iekarota un pēc tam zaudēta teritorija bija noteikti jāatkaro; tas attiecās uz daudzām Dienvideiropas zemēm, kur pirms tam kādu laiku bija valdījuši musulmaņi.

1520. gadā par Osmaņu impērijas sultānu kļuva Suleimans I Lieliskais, kurš padarīja kristīgās Eiropas iekarošanu par vienu no savas dzīves mērķiem. Jau 1521. gadā viņš ieņēma Belgradu. 1522. gadā viņa rokās krita Rodas sala Vidusjūrā. 1526. gadā Mohāčas kaujā tika satriekta ungāru armija, Ungārijas karalis nogalināts un neatkarīgā Ungārijas Karaliste beidza pastāvēt. Taču ne jau Ungārija bija sultāna galamērķis. Suleimans vēlējās ieņemt Vīni – šos “Rietumeiropas vārtus” – un pēc tam dot liktenīgo triecienu Romai, pāvesta pilsētai un ienīstās kristietības simboliskajam iemiesojumam.

Tomēr šeit sultānam nepaveicās. Brīnumainā kārtā (vai tomēr Dievišķās apredzības dēļ?) Vīne izrādījās ciets rieksts, pret kuru turku karaspēks vairākkārt aplauza zobus. 1529. gadā simttūkstoš vīru lielā Suleimana armija aplenca Vīni pirmo reizi, taču pilsētas aizstāvju arkebūzu lodes un aukstās rudens lietus gāzes jau pēc divām nedēļām piespieda to doties mājup. 1566. gadā jau krietni novecojušais Suleimans iebruka ungāru zemē un mēģināja atbrīvot savai armijai ceļu uz Vīni, taču pēkšņi nomira. Trešais un pēdējais neveiksmīgais mēģinājums iekarot Vīni notika vairāk nekā gadsimtu vēlāk, 1683. gadā, un pēc tā Osmaņu impērija pārstāja radīt kristīgajai Eiropai reālus draudus (bet tas jau ir cits stāsts, kuram būtu jāvelta atsevišķs raksts).

Jebkurā gadījumā sultāns apzinājās: toreizējais politiskais stāvoklis Rietumos ir viņam visnotaļ labvēlīgs. Sākot ar 1517. gadu, Eiropu bija pārņēmis protestantu reformācijas process, un 16. gadsimta vidū un otrajā pusē Eiropa jau bija neglābjami sašķelta: gan konfesionāli, gan politiski. Šur tur liesmoja reliģiski motivēti kari un nemieri. Neraugoties uz 1555. gadā starp katoļiem un protestantiem noslēgto Augsburgas miera līgumu, nekāda vienota eiropiešu koalīcija pret Osmaņu impēriju vairs nebija reāli iespējama.

1565. gadā sultāns deva pirmo liela mēroga triecienu uz jūras. Osmaņu flote aplenca Maltu – Maltas ordeņa bruņinieku mītni, cietoksni, kas kā armijas postenis sargāja šauro pāreju no Vidusjūras austrumu puses uz rietumu pusi. Ar teju vai pārcilvēciskām pūlēm, pateicoties ordeņa lielmestra Žana Parizo de la Valeta militārajam talantam, šo aplenkumu izdevās izturēt un atvairīt. Taču lielam priekam nebija pamata, jo bija skaidrs: tas bija tikai pirmais solis; turki mierā neliksies.

Un tā arī notika. 1570. gadā Suleimana I dēla sultāna Selima II flote uzbruka Kiprai, kas līdz tam piederēja Venēcijas Republikai, ieņēma to un anektēja. Famagustas pilsēta izturēja aplenkumu gandrīz veselu gadu, taču galu galā bija spiesta padoties. Pretēji visiem solījumiem un tālaika kara paražām, osmaņu vezīrs lika uz vietas nogalināt visus venēciešu virsniekus. Cietokšņa komandierim Markantonio Bragadīnam nogrieza degunu un ausis un pēc tam dzīvam nodīrāja ādu, piebāza to ar salmiem un šo baiso izbāzeni uzvilka turku flagmaņkuģa mastā. Famagustas Svētā Nikolaja katedrāle – gotiskās arhitektūras pērle – tika pārvērsta par mošeju.

Agonija un izmisums

Ja paraugāmies uz kristīgo valstu – Lepanto kaujas dalībnieču – sarakstu, tas izskatās pārsteidzošs. Pareizāk sakot, vienkārši skandalozs. Lasot to, gribas iesaukties: “Ko? Tik vien?” Tik kolosāla apdraudējuma priekšā it kā būtu jāapvienojas visām Eiropas valstīm, uz brīdi atliekot malā līdzšinējos strīdus (tostarp konfesionālos). Taču kristiešu pusē karoja tikai viena vienīga globāla mēroga lielvalsts – Hābsburgu Spānijas impērija (kurā ietilpa arī Neapoles, Sicīlijas un Sardīnijas karalistes, t.i., Spānijas karalis bija vienlaikus arī Neapoles, Sicīlijas un Sardīnijas karalis). Venēcija un Dženova bija bagātas republikas ar lielām flotēm, taču pie “lielvalstīm” tās tomēr nevarēja pieskaitīt. Arī Pāvesta valsts, par spīti Romas pāvesta autoritātei visas pasaules katoļu starpā, pati par sevi pēc tālaika standartiem bija vidēja izmēra valsts. Maltas bruņinieki bāzējās tikai Maltas salās, savukārt par pārējām dalībvalstīm – Savoju, Toskānu, Urbīno – šādā kontekstā pat runāt nav vērts.

Labi, varētu vēl saprast protestantu valdnieku principiālo nevēlēšanos palīdzēt Romas pāvesta izveidotajai koalīcijai. Bet kā tad Svētā Romas impērija (t.i., vienkāršotu mūsdienu terminoloģiju lietojot, Vācija kopā ar Austriju, Čehiju un daļu no citām Centrāleiropas zemēm)? Un Francija, kas vienmēr ir saukusi sevi par “Baznīcas vecāko meitu”?

Čestertons lieliski apraksta tā brīža situāciju savā poēmā:
“And the Pope has cast his arms abroad for agony and loss,
And called the kings of Christendom for swords about the Cross,
The cold queen of England is looking in the glass;
The shadow of the Valois is yawning at the Mass;
From evening isles fantastical rings faint the Spanish gun,
And the Lord upon the Golden Horn is laughing in the sun.”
(“Un Pāvests izstiepa rokas agonijā un izmisumā, / Un sauca kristīgās pasaules bruņiniekus tvert zobenus Krusta dēļ. / Aukstā Anglijas karaliene skatās spogulī; / Valuā ēna žāvājas Misē; / No vakara salām fantastiski riņķi apslāpē spāņu lielgabalu, / Un valdnieks virs Zelta Raga smejas saules gaismā.”)

Tagad atšifrēsim šo poētisko vēstījumu. Pāvests – tas ir Pijs V (dzimis Antonio Gizljēri, pāvests no 1566. līdz 1572. gadam; Katoļu baznīcā viņš tiek godināts kā Svētais Pijs V). Liels askēts, stingrs un nesamierināms ticības doktrīnas jautājumos. Gadu iepriekš Pijs V ar bullu “Regnans in Excelsis” bija formāli ekskomunicējis (izslēdzis no baznīcas) Anglijas karalieni Elizabeti I, kura atteicās atzīt pāvesta garīgo varu un bija pārliecināta protestante. Viņa ir tā pati “aukstā karaliene”, kas “skatās spogulī”. Mūsu aplūkoto notikumu laikā pāvests jau bija priekšlaicīgi stipri novecojis un nopietni slims (pēc mūsdienu pētnieku pieņēmuma – ar vēzi). Neraugoties uz slimību un tuvojošos nāvi, Pijs V daudz skaudrāk par laicīgajiem Eiropas valdniekiem apzinājās no austrumiem nākošos draudus, un pēc viņa iniciatīvas 1571. gada maijā tika formāli izveidota Svētā Līga cīņai pret Osmaņu impēriju. Trīs valstis tika aicinātas pievienoties (ja ne uzreiz, tad vēlāk): Svētā Romas impērija, Portugāle un Francija, – taču neviena no tām tā arī neatnāca palīgā.

Jau 1556. gadā no troņa bija atkāpies tobrīd varenākais no pasaules valdniekiem – Svētās Romas impērijas ķeizars un vienlaikus Spānijas karalis Kārlis V. Spānijas troni viņš atdeva savam dēlam Filipam II, bet vācu ķeizara troni – savam jaunākajam brālim Ferdinandam. Savukārt Ferdinands nomira 1564. gadā, atstādams troni savam dēlam – tātad Filipa II brālēnam – Maksimiliānam II. 1568. gadā ķeizars Maksimiliāns noslēdza ar Osmaņu impēriju miera līgumu un stingri apņēmās to ievērot. Galu galā turki radīja vislielākos draudus viņa valstij no sauszemes puses, un viņš nevēlējās tos provocēt. Vai mēs varam Maksimiliānu par to nosodīt? Diez vai, jo viņa nodomi, cik mēs šodien varam spriest, balstījās uz patiesām rūpēm par savas valsts drošību.

Uz pāvesta aicinājumu neatsaucās arī Portugāle. Tā dzīvojās pa tālām zemēm un bija pārāk aizņemta ar karošanu Marokā, Indijas okeānā un Dienvidaustrumāzijā; līdz ar to cīņai ar turkiem tepat Eiropā tai vienkārši nepietika resursu.

Un Francija? Kad raksta sākumā minēju “gļēvu oportunismu”, ar to biju domājis tieši šo valsti. Osmaņu impērijas jautājumā Francija gandrīz visu 16. gadsimtu bija uzvedusies visai neglīti. Jau 1536. gadā Francijas karalis Francisks I, kurš intensīvi apskauda tikko minēto ķeizaru Kārli V un vēlējās par katru cenu viņam ieriebt, bija noslēdzis militāri politisko savienību ar sultānu Suleimanu I Lielisko. Šī “pusmēness un heraldiskās lilijas nešķīstā savienība”, kā to vēlāk nosauca vēsturnieki, nozīmēja, ka Francija šajā karā nemaz nebija kristīgās koalīcijas pusē. Protams, ka tā nepiedalījās Lepanto kaujā; taču, formāli raugoties, tā atradās turku musulmaņu pusē! Čestertona minētā “Valuā ēna”, kas apātiski žāvājas baznīcā dievkalpojuma laikā, ir Franciska I mazdēls Kārlis IX (pēc viņa un viņa jaunākā brāļa nāves Valuā karaļu dinastija izdzisīs). Viņš – precīzāk sakot, viņa māte, karaliene Katrīna Mediči, kas īstenībā sava dēla vārdā pārvalda valsti – nebūt nav ieinteresēts palīdzēt Svētajai Līgai cīņā pret osmaņiem. Gluži otrādi, abi ir gatavi “nosmelt krējumu” no visa šā konflikta, gavilējot par ienīsto Hābsburgu gaidāmo sakāvi un upurējot kristīgās Eiropas drošību uz personīgo ambīciju un egoisma altāra.

Šādos apstākļos nav jābrīnās, ka “valdnieks virs Zelta Raga” (t.i., Osmaņu impērijas sultāns savā pilī Stambulā virs Zelta Raga līča) triumfējoši smējās saules gaismā!

Kādu mācību mēs no tā visa varam gūt? Nu, vispirmām kārtām jau šo: labas lietas bieži vien ir ļoti grūti noorganizēt. Jāsaprot, ka politikā un sabiedriskajā dzīvē ar lielu jaudu darbojas privātās, personīgās intereses, kurām cilvēku acīs mēdz būt lielāks svars par jebkādu uz kopējo labumu vērstu ierosmi. Ja mēs piedāvājam kādu patiešām labu un taisnīgu iniciatīvu, mums bieži vien šķiet, ka ar to pietiek: visi pārējie uzreiz sapratīs mūsu iniciatīvas svētīgo raksturu un ar pilnu atdevi ķersies pie darba. Diemžēl realitāte ir daudz skumjāka: pat to cilvēku vairākums, kas pilnībā piekrīt labām ierosmēm – satriekt Osmaņu impērijas floti, izstrādāt un ieviest grozījumus Satversmē, iestādīt flokšus piemājas dobē, utt. – parasti gaida, ka tās īstenos kāds cits.

Eiropas pēdējie bruņinieki

Par Svētās Līgas apvienotās flotes virspavēlnieku tika iecelts 24 gadus vecais Austrijas Dons Huans (Don Juan de Austria), Kārļa V ārlaulības dēls un tātad Spānijas karaļa Filipa II pusbrālis. Tipisks sava laikmeta cilvēks – nebūt ne svētais (jautru izpriecu un skaistu sieviešu mīļotājs), taču vienlaikus patiesi ticīgs vīrs, kurš uzskatīja par savu uzdevumu sekot sava nelaiķa tēva pēdās un sargāt kristīgo Eiropu. Neraugoties uz savu relatīvi nelielo vecumu, Huans jau bija pieredzējis karavadonis un prata ar savu personīgo harizmu aizraut, pārliecināt un disciplinēt sev padotos cilvēkus.

Čestertons tā raksta par Donu Huanu:
“Dim drums throbbing, in the hills half heard,
Where only on a nameless throne a crownless prince has stirred,
Where, risen from a doubtful seat and half attainted stall,
The last knight of Europe takes weapons from the wall,
The last and lingering troubadour to whom the bird has sung,
That once went singing southward when all the world was young.
In that enormous silence, tiny and unafraid,
Comes up along a winding road the noise of the Crusade.
Strong gongs groaning as the guns boom far,
Don John of Austria is going to the war.”
(“Apslāpēto bungu rīboņa ir tikko dzirdama no pakalnu puses, / Kur no bezvārdu troņa ir cēlies princis bez kroņa; / Kur, piecēlies no apšaubāma sēdekļa un pa pusei aptraipīta krēsla, / Eiropas pēdējais bruņinieks noņem ieročus no sienas; / Pēdējais palikušais trubadūrs, kuram ir dziedājis tas putns, / Kurš kādreiz dziedādams lidoja uz dienvidiem, kad visa pasaule bija jauna. / Šajā milzīgajā klusumā, sīks un bezbailīgs / Pa līkumojošu ceļu nāk krusta karagājiena troksnis. / Spēcīgie gongi rūc, kamēr tālumā dun lielgabali, / Austrijas Dons Huans dodas karā.”)

Svētās Līgas karotāji apzinājās, ka šoreiz cīnās ne tikai par saviem valdniekiem, valstīm un to šaurajām interesēm, bet par kristīgo ticību un kristīgo civilizāciju. Viņi lieliski saprata, ka sakāve nozīmēs strauju Osmaņu impērijas virzību uz Rietumeiropu un, galu galā, Romas krišanu. Arī pāvests izplatīja visai kristīgajai pasaulei adresētu uzsaukumu, kurā aicināja lūgties par uzvaru šajā karā. Kā īpašu lūgšanas metodi šim gadījumam viņš ieteica Rožukroni – lūgšanu ciklu, kurā ticīgais (parasti – ar lūgšanu kreļļu jeb rožukroņa palīdzību) pārdomā Jēzus Kristus dzīves svarīgākos momentus, vienlaicīgi lūdzot Viņa Mātes Vissvētākās Jaunavas Marijas aizbildniecību Dieva priekšā. Arī daudzi no Svētās Līgas flotes karakuģiem bija aprīkoti ar lieliem krucifiksiem – krustiem ar krustā sistā Jēzus figūru. Uz flagmaņkuģa “La Real” klāja atradās liels koka krucifikss un Vissvētākās Dievmātes attēls; šodien tie ir izstādīti attiecīgi Barselonas katedrālē un Madrides kara flotes muzejā. Pirms kaujas Dons Huans, Spānijas impērijas augstākā apbalvojuma – Zelta aunādas ordeņa – ķēdi ap kaklu aplicis, vienoja savus vīrus kopējā lūgšanā, bet pēc tam mazā laiviņā apbraukāja kuģus, iedrošinot karavīrus un apliecinot savu gatavību pašam krist kaujā, ja Dievs tā būs lēmis.

1571. gada 7. oktobra rītā, ienākot Patras līcī, Svētās Līgas flote sastapa Osmaņu impērijas kuģus. Kristiešu pusē bija 212 airu kuģi, bet musulmaņu – gandrīz 300. Dons Huans nolēma doties kaujā. Apdullinošas lielgabalu dunoņas, dūmu mākoņu un ložu spindzēšanas pavadībā veselas piecas stundas ilga sīva cīņa. Kauja drīz vien pārgāja abordāžas tuvcīņā uz kuģu klājiem. Turku flagmaņkuģis “Sultana” pieāķējās Dona Huana flagmaņkuģim “La Real” un sāka abordāžu, taču kristiešu karavīriem izdevās atspiest ienaidnieka vīrus atpakaļ uz “Sultanas” un pašiem to ieņemt. Šīs cīņas karstumā tika nogalināts arī osmaņu flotes virspavēlnieks Alī Paša. “Sultanas” mastā tika pacelts Svētās Līgas karogs, un šis skats galīgi sagrāva turku morāli. Kauja drīz vien beidzās, un kristiešu karavīri varēja skaļi pateikties Dievam par uzvaru. Turku flote bija galu galā zaudējusi 210 kuģus un apmēram 30 000 vīrus. Turklāt no osmaņu galerām tika atbrīvoti aptuveni 12 000 kristiešu vergu – airētāju.

Saskaņā ar Pija V laikabiedru liecībām, 1571. gada 7. oktobrī pāvests, kurš tobrīd piedalījās sanāksmē ar kardināliem savā pilī Romā, pēkšņi pārtrauca savu darāmo, atvēra logu, paraudzījās debesīs un priecīgi iesaucās: “Darbi tagad lai pagaida; tagad mums ir jāpateicas Dievam par uzvaru, kuru Viņš ir tikko dāvājis kristiešu karaspēkam!” Tikai pēc deviņpadsmit dienām ieradās ziņnesis un atnesa laimīgo vēsti. Par godu uzvarai pie Lepanto Pijs V iedibināja Vissvētākās Dievmātes Marijas – Rožukroņa Karalienes svētkus, kas vēl šobaltdien tiek svinēti šīs uzvaras datumā – 7. oktobrī.

Viens no slavenākajiem Lepanto kaujas dalībniekiem bija Migels de Servantess – vēlākais “Dona Kihota” autors. Neraugoties uz mokošajām malārijas drudža lēkmēm, viņš patiesā cīņas degsmē metās pašā kaujas karstumā un tika nopietni ievainots, uz visiem laikiem zaudējot spēju darboties ar kreiso roku. Ar šo smago, bet godpilnos apstākļos iegūto ievainojumu Servantess vēlāk leposies līdz mūža beigām. Bet lūk, ko savas poēmas noslēgumā raksta Čestertons:
“Cervantes on his galley sets the sword back in the sheath
(Don John of Austria rides homeward with a wreath.)
And he sees across a weary land a straggling road in Spain,
Up which a lean and foolish knight forever rides in vain,
And he smiles, but not as Sultans smile, and settles back the blade….
(But Don John of Austria rides home from the Crusade.)”
(“Servantess uz savas galeras ieliek zobenu atpakaļ makstī. / (Austrijas Dons Huans jāj mājup ar uzvaras vainagu.) / Un viņš redz pāri sagurušajai zemei līkumojošu ceļu Spānijā, / Pa kuru mūžīgi jāj izkāmējis un traks bruņinieks, / Un viņš pasmaida – bet ne tā, kā smaida sultāni – un atliek asmeni atpakaļ… / (Bet Austrijas Dons Huans dodas mājup no krusta kara).”)

Mēs patiešām nezinām, vai Dona Kihota tēls radās Servantesa apziņā pēc Lepanto kaujas. Varbūt tā ir tikai Čestertona mākslinieciskā izdoma… bet kādēļ gan tas tā nevarētu būt?

Lepanto kaujas mācība – joprojām aktuāla

Ja man ir jārezumē Lepanto kaujas sniegtā mācība trijos jēdzienos, kas būtu aktuāli arī mūsdienu cilvēkiem, es nešaubīdamies teikšu: šie jēdzieni ir “drosme”, “personības spēks” un “cerība”.

Vispirms par drosmi. Jāsaprot, ka Svētās Līgas uzvara Lepanto kaujā bija ne tikai stratēģiska militāra uzvara, kas sagrāva osmaņu varenību uz jūras. Vēl svarīgāka bija tās morālā nozīme. Līdz šim Osmaņu impērija kristīgās Eiropas acīs likās kaut kas milzīgs un praktiski neuzvarams, kā neizbēgamas apokaliptiskas nākotnes iemiesojums… apmēram tāpat, kā mūsdienu cilvēka acīs izskatās “cancel” jeb “atcelšanas” kultūra, “gender” jeb dzimtes ideoloģija vai sociālo tīklu cenzori. Bet 1571. gada 7. oktobrī šis apokaliptiska mēroga milzenis sagrīļojās un kristīgā Eiropa ieraudzīja, ka to reāli var uzvarēt. Un tas attiecas ne tikai uz kariem un kaujām, bet uz daudzām citām dzīves jomām. Mēs bieži vien esam pārāk mazdūšīgi, nolaižam rokas pirmšķietami pārmērīgu izaicinājumu priekšā un aizmirstam, ka, ja ir vēlme un drosme, tad ar Dieva palīdzību var paveikt daudzas, dažreiz pat neiedomājamas lietas.

Tagad par personības spēku. Šodien, tieši 450 gadus pēc Lepanto kaujas, Eiropa un visa Rietumu pasaule atrodas tik dziļas krīzes stāvoklī, kādu 16. gadsimta cilvēki ar visiem viņu reliģiskajiem kariem nevarēja pat iedomāties. Turklāt mūsdienu krīze izpaužas ne tikai kā tradicionālo institūtu un domāšanas mehānismu sabrukums, bet arī – kas it tikpat traģiski – kā dabisko elišu praktiski pilnīga izzušana. Dabiskā elite ir cilvēki, kuri sava rakstura īpašību dēļ (drosme, viedums, paškontrole, taisnīguma izjūta, līdera spējas, psiholoģiskais un morālais briedums, spēja atklāti runāt patiesību) spēj brīvi un bez piespiešanas iegūt autoritāti citu acīs tā, lai tie viņiem sekotu un uzticētos. Kristieši uzvarēja Lepanto kaujā tādēļ, ka viņiem bija Austrijas Dons Huans un citi spēcīgi un harizmātiski komandieri. Viņi rīkojās apņēmīgi un pārliecināti. Viņi bija gatavi uzupurēties un ziedot savas dzīvības sava mērķa labā. Ja lasītājs man jautās: “Kur tad mēs šādus cilvēkus šodien atradīsim?” – es pilnīgi nopietni atbildēšu ar pretjautājumu: “Padomājiet, varbūt jūs pats tāds esat?”

Un, visbeidzot, par cerību. Lepanto kauja dod mums vērtīgu mācību arī šajā ziņā. Kad es ar šausmām un skumjām skatos uz mūsu Rietumu civilizācijas brūkošo ēku – COVID pandēmija, ekonomiskā krīze, jauno totalitāro režīmu veidošanās, trakojošie pieminekļu gāzēji, politkorektais terors universitātēs, radikālā islāma draudi – man bieži vien izmisumā nolaižas rokas. Bet tad manu acu priekšā pavīd siluets, tikko jaušams veidols: Austrijas Dons Huans uz sava flagmaņkuģa komandtiltiņa ar Zelta aunādas ordeņa ķēdi ap kaklu un rožukroni rokā. Jo, kad visas pārējās cerības ir izgaisušas, paliek viena: ka Tas Kungs nepametīs tos, kas Viņam uzticas.

Atceries Lepanto!

Kuršu ķoniņi laikā un telpā

Fragments no grāmatas Kuršu ķoniņi. Cauri paaudzēm, Rīga: Madris, 2019, 128 lpp.

Cilvēkiem raksturīgas divas pretējas tiecības: a) neatšķirties un censties savstarpēji pielāgoties; b) atšķirties un izcelties, iezīmējot savu īpašo patību ar apģērbu, valodu, paradumiem un tamlīdzīgi. Mūsdienās var ceļot nedēļām un mēnešiem pa pasaules zemēm un valstīm, baudot pazīstamas izjūtas, saskaroties ar redzētām un pierastām lietām un jūtoties tikpat kā mājās. Un tomēr – mēs braucam, ejam kaut kur, lai ieraudzītu ko atšķirīgu un citādu, un pārliecināmies, ka šī citādā kļūst arvien mazāk. Latvijā vēsturiski izveidojies, ka kuršu ķoniņi veido daudzējādā ziņā no citām atšķirīgu vienību, ko ir vērts iepazīt plašāk un dziļāk.

Ķoniņu liktenis, no vienas puses, varētu būt gan poēmas, gan traģēdijas cienīgs temats. Nepārtraukta cīņa par savu tiesību, savas brīvības saglabāšanu cauri gadsimtiem zem mainīgām varām. No otras puses, ķoniņu tēma ir ietilpīga jebkura veida mākslas darbā, sākot no literatūras un beidzot ar kino. Katrs no ķoniņu ciemiem būtu pelnījis arī atsevišķu pētījumu, un, cerams, nākotnē tādi parādīsies. Šajā grāmatā centrējos ap Ķoniņciemu, kas arī vēsturiski bijis galvenais starp kuršu brīvciemiem. Taču jebkuram centram jeb viducim ir jābūt arī malām – tikai tādā veidā aplūkojamais objekts iegūst telpiskumu. Tieši tāpēc gan kuršu ķoniņu ģerboņi, uzvārdi, gan tradīcijas, viņu zīmīgās lietas, tautas apģērbi, arī izcilie vīri (jaunākos laikos arī sievas) šeit skatīti visu ķoniņciemu kopsakarā.

Ķoniņu ģerboņi

Ģerboņi Eiropā radušies jau 12. gadsimta sākumā. 1) Modernizējoties bruņojumam (tiek izgudroti sejsargi), karojošos vajadzēja atšķirt, tāpēc uz bruņinieku vairogiem parādījās atpazīšanas zīmes; 2) sabiedrībā pastiprinājās dalīšana šķirās. Augstākstāvošie vēlējās savu dižciltību izcelt arī vizuāli. 13. gadsimtā tika veidoti kārtu ģerboņi, pēc kuriem varēja atpazīt muižniekus, bruņiniekus, garīgo ordeņu locekļus u. c. privileģētos. Savus ģerboņus Holandē, Francijā, Anglijā varēja iegūt arī bagātākie no brīvzemniekiem. Tā kā kuršu ķoniņi bija ieguvuši lēņa tiesības, respektīvi, viņiem piederēja mantojams īpašums, tad tas vien jau viņus nostādīja augstākā stāvoklī pār citiem zemes kopējiem. Daļai ķoniņu par piešķirto lēni bija jāatlīdzina ordeņa mestram, kara gadījumā cīnoties karaspēka rindās, vēl citiem bija jāveic regulāri pastnieka jeb ziņneša pienākumi. Īpaši kara gadījumā svarīga bija atpazīšanas zīme – ģerbonis: “Ikvienam ciemam ir savs ģerbonis, pa lielākai daļai jātnieks, tikai kalējniekiem ir lakta.” (Kolonists, 1908, 108)

Kad tieši ķoniņu ciemi ieguva tiesības uz saviem ģerboņiem, zīmogiem, karogiem, uz kuriem bija ģerboņa attēls, precīzi nav zināms. Varētu būt, ka tas notika jau līdz ar lēņu līgumu noslēgšanu 14.–15. gadsimtā. Senākais no zināmajiem kuršu ķoniņiem piešķirtajiem lēņiem datējams ar 1320. gadu. To ordeņa mestrs Gerhards fon Jorke par nopelniem piešķīra Tontegodem no Pliķu ciema. Vācu ordeņa virspavēlniecības atzinību 16. gadsimta sākumā ieguva ķoniņš Andrejs Peniķis, kurš mestra Voltera fon Pletenberga karaspēka sastāvā bija apliecinājis varonību cīņā pret krieviem Smoļinas kaujā. Pateicībā par ordenim sniegtajiem pakalpojumiem Peniķis varētu būt saņēmis arī dzimtas ģerboni. Taču, iespējams, tāds viņam jau bija iepriekš piešķirts, un, dodoties karā, uz vairoga vai karoga varēja atrasties kā viņa atpazīšanas zīme. 16. gadsimtā J. Rennera “Livonijas hronikā” par kuršu ķoniņiem rakstīts, ka viņu ģerbonī ir lauva (Renner, 1876, 15). Tieši lauva nav konstatēts vai nav saglabājies nevienā no ķoniņciemu vapeņiem. Lauvas gan bija Kurzemes un Zemgales hercogu ģerboņos, bet tas konstatēts vēlāk.

Ķoniņciemu ģerboņos vai spiedzīmogos dominē jātnieks zirgā ar karogu vai musketi rokā (Ķoniņciemam, Ziemeļciemam, Viesalgiem, Sausgaļiem). Tāds tas, pēc nostāstiem, bijis arī Pliķu ciemam, bet diemžēl nav saglabājies. Dragūnu, Viesalgu un Sausgaļu ciema zīmogu augšpusē saskatāma arī ģerboņos bieži izmantotā bruņinieku ķivere ar lambrekeniem tai gar sāniem. Viesalgu un Dragūnu ciema ģerboņa zīmogā lejasdaļā ir vācu ordeņa krusts, bet Sausgaļu zīmoga ģerboņa augšējā daļā – pasta radziņš. Kalējciema vapenī attēlota lakta ar diviem simetriski izvietotiem āmuriem.

Ģerbonis tika uzskatīts par privilēģijas zīmi, un kā tādai tai bija jābūt publiski aplūkojamai. Ķoniņi savu dzimtu (ciemu) ģerboņus izvietoja ne tikai uz karogiem vai spiedzīmogiem, bet arī Lipaiķu baznīcas logos stikla vitrāžās. Līdz mūsdienām saglabājušās tikai Ziemeļciema un Kalējciema ģerboņu vitrāžas.

2018. gadā mākslinieks Edgars Sims izveidoja Peniķu dzimtas ģerboni. Viņš respektēja vēsturisko Ķoniņciema ģerboņa veidolu. E. Sima veidotajā vapenī zaļā laukā redzams sudrabkrāsas bruņots jātnieks zirgā ar karogu rokā. Jātnieks attēlots tērauda ķiverē, kas pārsegta ar sudraba un zaļu grīsti. Ķivere rotāta ar zelta dzirnakmeni, kuram sudrabkrāsas serdenis. Augšmalas drapējums ieturēts zaļā un sudraba krāsā. Tā sauktie lambrekeni jeb ģerboņa sānu rotājums ieturēts sudraba un zaļā krāsojumā. Devīze “Kuršu ķoniņi cauri paaudzēm”ietver domu par ķoniņu paaudžu tradīciju pārmantojamību. Tontegodes dzimtas ģerboņa mets (mākslinieki Ilze Lībiete, Juris Ivanovs) tapis 2013. gadā. Tajā attēlots zirgs ar puskailu jātnieku, divi putni, koka zars un čūska.

Ķoniņu vārdi un uzvārdi

Pirmie uzvārdi latviešiem, šķiet, ir jau kopš 15. gadsimta (galvenokārt Rīgā). Lauku apvidos tie plašāk parādījās 17. gadsimtā zviedru valdīšanas laikā. To raksturība bija uzvārda noslēdzošajā skandināviskajā daļā ar ‘-sons’(‘dēls’): Andersons, Jansons, Pētersons u. tml. 19. gadsimta sākumā uzvārdu došana Vidzemē un Kurzemē jau notika masveidīgi (Blese, 1929; Klekere, 2019; Mežs, 2017; Upelnieks, 1938). Brīvlaistie zemnieki tos varēja izvēlēties pēc savas patikas (latviskus, arī vāciskus), izņemot muižnieku, slavenu dzimtu vai personu uzvārdus. Ķoniņi, būdami brīvļaudis, ieguva uzvārdus agrāk par citiem tautas brāļiem Kurzemē. Ķoniņu uzvārdi (vismaz daļa no tiem) ir tikai viņiem vien raksturīgi. Pārsvarā šiem uzvārdiem, atskaitot Vidiņu, Kalēju (Kalēji varēja būt arī citu novadu ļaudis), ir ģermāņu vai skandināvu izcelsme, kā, piemēram, Šmēdiņš/Šmits, Bartolds/Bertholds. Starp ķoniņu uzvārdiem īpaši iezīmīgi ir divi – Tontegode (pārsvarā Pliķu iedzīvotājiem) un Peniķis (pārsvarā ķoniņciemiešiem). Laika gaitā gan atrodami arī Tontegodes, kas ieprecējušies Ķoniņciemā, un Peniķi Pliķos vai citā no ķoniņu ciemiem. Lai gadsimtos izdzīvotu un pilnvērtīgas dzimtas turpinātos, saglabājot lēņu līgumu privilēģijas (neiziet ārpus ķoniņu apvidiem!), viena ķoniņu ciema puišiem bija jāprec cita ķoniņu ciema meitas.

Tontegode. Uzvārds ir saliktenis, kur pirmā daļa sakrīt ar igauņu (arī somu) divdabīga mājas vai meža gara nosaukumu (ig. ‘tont’; somu ‘tontti’). Kāpēc cienījamas ķoniņu dzimtas pārstāvjiem par dzimtas vārdu būtu bijis jāpieņem būtībā ļaunus garus jeb spokus apzīmējošs nosaukums? Gan igauņi, gan somi šo vārdu nedaudz pārveidotā veidā pārņēmuši no zviedriem – ‘tomte’ ir mājas, meža vai purva gars. Skandināvu folklorā šo pagānisko garu lielākās aktivitātes laiks bijis ziemas un vasaras saulgriežos. Tomtes domājās esam līdzīgus nelieliem rūķīšiem. Tomtes bija daļa no skandināvu piekoptā senču dvēseļu godināšanas kulta. Kristietībā ar laiku šie pagāniskie mājas gari tika pielīdzināti dēmoniskiem vai pat velnišķiem radījumiem. Zviedrijas Birgita jeb Brigita (1303–1373), kas vēlāk tika kanonizēta par svēto, Atklāsmju sestajā grāmatā (78) vēršas pret ‘tompta gudhi’ (mājas garu jeb mājas dievu) pielūgsmi, ko piekopj zemnieki. Visticamāk, ka kuršu Tontegode ir fonētiski pārveidots zviedru ‘tompta gudhi’ variants. Tontegode varētu būt bijis ķoniņu priesteris, kura pienākumos ietilpa mājas garu (‘tompta gudhi’) godāšana: “Skandināvijā par ‘godi’ sauca (..) privāta dievnama īpašnieku un pagāniskā dievkalpojuma vadītāju (..). Gode vadīja savas draudzes sapulces un tiesas sēdes, gādāja par mieru un kārtību, pārraudzīja tirdzniecību utt.” (Švābe, 1962, 128). Garu godāšanas rituāli, iespējams, tika veikti ķoniņu svētbirzī priestera jeb tontegodes vadībā. Vai Tontegode, līdzīgi kā tas bija Zviedrijā, rūpējās arī par ciema laicīgajām lietām, nav zināms.

Peniķis. Liekas, ka arī šī uzvārda cilme meklējama dzimtas senču īpašajos pienākumos. Johana Rennera (~1525–1583) sarakstītajā Livonijas vēsturē atzīmēts, ka pulka priekšgalā iet ķoniņu karodznieks (Renner, 1876, 15). Vēsturnieka Arveda Švābes skatījumā šī uzvārda saknes meklējamas lejasvācu vārdā ‘veneken’ (mūsd. vācu ‘fahn’) – karogs. Šis vārds, tāpat kā latviešu ‘karogs’, sākotnēji apzīmēja tiklab karapulka identitātes zīmi, kā pašu karapulku. 15.–16. gs. par fennikiem dēvēja 100 līdz 500 vīru kājnieku vienību. “Kuršu ķoniņš (t. i., Peniķis) bij kuršu novadnieku pulka komandieris.” (Švābe, 1962, 177) Viens no Peniķiem, vārdā Andrejs, ir bijis Ordeņa mestra Pletenberga armijas sastāvā Livonijas karā pret krieviem, izceļoties Smolinas kaujā Pleskavas apgabalā (Dunsdorfs, 1956, 77–78). Mazāk ticams, bet savulaik izteikts pieņēmums, ka šim uzvārdam var būt arī baltiska cilme, par ko liecinot prūšu personvārds Pennike, kas rakstos fiksēts jau 15. gadsimtā (Trautmann, 1925, 75–76). Panīka prūšiem bija uguns gars, kuru pielūdza (‘swenta Panīka’) īpašos rituālos. Nevar izslēgt, ka starp Peniķu priekštečiem bija uguns kulta priesteri. Tomēr šim pieņēmumam nav nekādu dokumentāru apstiprinājumu. (..)

Īpatnējs un grūti skaidrojams ir ķoniņu uzvārds Surkants jeb Sirkants: “Jāievēro lēņa grāmatās sastopamā nenoteiktība uzvārdu rakstībā un to lasībā, kāpēc ļoti ticams, ka 1310. gadā minētais Surkants bij vēlākos avotos apliecinātais Sirkants.” (Švābe, 1962, 130–131) Atsaucoties uz Endzelīnu, Švābe min, ka lietuviešiem bijuši personvārdi Sukantas un Surkantas, kā arī vēsturiskos avotos sastopams prūšu personvārds Surkant (Švābe, 1962, 130). Tāds patiešām ir fiksēts Austrumprūsijā, bijušajā Insterburgas (tagad Čerņakovska) apkaimē.[1]

Tontegodes un Peniķa – iespējams, arī pārējo ķoniņciemu – iedzīvotāju uzvārdi būs radušies krietni pirms 17. gadsimta, kad viņu senčiem vācu ordeņa mestri piešķīra rakstiski nostiprinātas privilēģijas, t. i., 14.–15. gadsimtos. Uzvārdu nelatviskā izcelsme (atskaitot Kalējus), iespējams, liecina, ka tos piešķīra ordeņa pārstāvji, ņemot par pamatu galvenos ķoniņiem uzliktos pienākumus (karognesējs – Peniķis, kalējs – Šmits/Šmēdiņš) vai citas raksturības (pagānisko ritu veicējs Tontegode). (..)

Ķoniņu apdzīvoto vietu nosaukumi

Saglabājušās ziņas par septiņiem ķoniņu apdzīvotiem ciemiem – Ķoniņciemu, Kalējciemu, Pliķu ciemu, Ziemeļciemu (visi tagadējā Turlavas pagastā), Dragūnciemu (Rumbas pagasts), Viesalgciemu (Snēpeles pagasts) un Sausgaļciemu jeb Sausgāļciemu (Padures pagasts). Nozīmīgākais no visiem tiem ir bijis Ķoniņciems. Kaut arī brīvciemi dzīvoja un darbojās katrs par sevi, vismaz reizi gadā visu brīvciemu vecākie jeb burmeistari esot pulcējušies Ķoniņciemā, lai savstarpēji apspriestos par padarīto un turpmāk darāmo:

“Kopējā brīvciemu pārvaldē vadošo lomu saglabāja Ķoniņciems un tā burmeistari. Ķoniņciemā vienu vai divas reizes gadā uz apspriedi sabraukuši citu brīvciemu vecākie.” (Dzenis, 2014, 191)

Jau pats Ķoniņciema nosaukums norāda uz to, ka te bijis ķoniņu centrs un, iespējams, viņu apmetnes sākumvieta. Savukārt Pliķi ir sens baltiskas cilmes vietas nosaukums, kuram līdzīgi atrodami arī bijušajā Austrumprūsijā: Plixlawken; Plica Bartha (Gerullis, 1922, 124–125). Vieta ar nosaukumu Pliki ir arī kādreizējā prūšu un kuršu apdzīvotajā Grodņas apgabalā Baltkrievijā un Klaipēdas apkaimē Lietuvā. Vārdam ‘pliks’ attiecībā uz zemi varēja būt vairākas nozīmes: 1) tukša vieta; 2) neauglīga, kaila pļava; 3) no kokiem nolīsta vieta mežā. (Nevskaja, 1977, 69) Taču ir arī cita versija par nosaukuma izcelsmi. Zīmīgi, ka ķoniņu Pliķu ģerbonī, pēc nostāstiem, esot bijis attēlots pliks jātnieks zirgā. Lipaiķu baznīcas mācītājs J. K. Heinsiuss 18. gadsimta vidū raksta, ka ordeņa mestra Pletenberga karapulkā starp citiem karotājiem cīnījušies arī Tontegodes: “Šajā karā arī Tontegodes caur kādu notikumu ir mainījuši savu vārdu un pēc tam saukušies Pliķi jeb Kailie, jo daži no viņiem toreiz kaili pārpeldējuši pār Daugavu un pārvilkuši savā pusē ienaidnieku plostus un laivas.“ (cit. pēc: Dzenis, 2001, 49)

Sadzīviskāka ir versija par to, ka ciema sievām paticis dzīrēs uzliet alu uz galda un pliķēt ar rokām: “Pliķos brauca ciemos saimniece pie saimnieces. Protams, ka alu veda līdzi, un priekšā jau arī bija. Un tad dzīrēs uzlēja to alu uz galda un cirta ar roku pa virsu, tā bija tāda paraša. Citi stāsta, ka tā radies tas Pliķu ciema nosaukums.” (Salmgrieze, 2004, 6)

Par Sausgaļu jeb Sausgāļu ciemu ir līdzīgs nostāsts, bet jau no Kurzemes hercogistes laikiem:
“Leišu karā bijuse aplenkta Kuldīga un Kuldīgas pils, un Kuldīgas hercogs ticis ievainots, bet pa apakšzemes eju, kura nākuse no pils uz Ventu, aizbēdzis līdz upei, bet, iznākot no alas, saļimis no nespēka. Tur gadījies viens kareivis no Sausgāļiem, laikam kāds no Bertolca dēliem. Tas ņēmis hercogu uz muguras un peldējis pāri Ventai, lai paslēptu hercogu mežā. Bertolcs pārpeldējis ar savu nastu ar sausu galvu, un tāpēc viņus nosaukuši par sausgāļniekiem.” (Anna Peniķis Ķoniņciema Jaunkaiļos, Anna Blūma Raņķu pag. Pierakstīja V. Zorts)

Līdzīgi romantizētā garā šo teiku, piepulcējot Sausgāļiem arī Ziemeļu un Viesalgu ciemu, pārstāsta Jura Jaņa Vidiņa dēls Aleksandrs Vidiņš (1900–1947) rakstā par Livonijas brīvzemniekiem: “Sausgalnieki ar sausām galvām pārpeldējuši Ventu, ziemeļnieki kā ziemeļu vējš, bet viesaldznieki kā vējš brāzušies uz ienaidniekiem.” (Vidiņš, 1931, 7) (..)

Par dažiem no mājvārdiem ir savi stāsti. Tā par Ķoniņciema Ķīkāļiem ir nostāsts, ka “ķoniņieku dzimtstēvs esot bijis kāds iedzimto karavadonis Gigals vai Kikals, kas viens no pirmajiem pieņēmis kristīgo ticību, turpmāk saucies par Andreju.” (Vidiņš, 1931, 7) Savukārt Kaiļu nosaukumam, iespējams, ir tā pati nozīme kas vietvārdam Pliķi – burtiski, nolīsta, attīrīta, kaila vieta. Ķoniņciemā agrāk bijušas četras mājas, kuru vārda pamatā ‘kupša/ kupsis’: Jura Kupšas, Abučkupšas, Jaunkupši un Veckupši. Liekas, ka nosaukums radies no vārda ‘kupsa, kupsis’ – neliela koku grupa, birztala. Ķoniņciemā saglabājušās Atālmauļas – vienas no agrāk četrām Mauļu mājām (vēl bija Vidusmauļas, Jēpmauļi, Burmeistarmauļi). Iespējams, ka nosaukums radies no vārda ‘maules’, kas nozīmēja ceļā izbrauktas dziļas grambas. Par grambainu, izbrauktu, staignu ceļu agrāk teica – maulains ceļš. Laikam uz staignu augsni norāda arī nosaukums Mauļpurvs (Raņķos), arī māju nosaukumi citviet Kurzemē. (Endzelīns, 1961, 385)

Svētku, godu un citas ķoniņu tradīcijas

Ķoniņiem iecienīts kopā pulcēšanās veids bijušas dzīres. Tās vairākkārt minētas dažādu laiku avotos. Dzīres, kā šķiet, palīdzēja noņemt sakrājušos spriedzi starp kaimiņiem vai pat ciemiem: “Vēl nesen atpakaļ bija augstā cieņā lieliskas dzīres, kuras vilkās veselām nedēļām: dzēra visi, saimnieki, gājēji, radi un draugi, gani un nabagi (..) Senāk uz kāzām, kristībām, bērēm saaicināja visus septiņus ciemus un tuvākos pārnovadniekus, bet tagad par tādām ķēnišķīgām godībām jau sen vairs nekas nav dzirdēts. Kabata neatļauj.” (Kolonists, 1908, 108)

Ķoniņu senās tradīcijas un paradumus vairākkārt savās ceļojumu piezīmēs aprakstījuši cittautieši. Kēnigsburgā dzimušais vācu farmaceits un ceļotājs Reinholds Lubenavs (1556–1631) savā dienasgrāmatā atstājis vērtīgas liecības par 16. gs. Eiropas tautu paražām, dziedniecību, botāniku, kulināriju u. c. Dienasgrāmata publicēta divos sējumos Kēnigsbergā 20. gadsimtā. Nav sīkāk zināms, kāda bija Lubenava izglītība, bet savā dienasgrāmatā viņš brīvi citē grieķu, romiešu un bizantiešu autorus. Jau 17 gadu vecumā viņš devās ceļojumā uz Poliju, vēlāk apceļoja tagadējās Vācijas un Turcijas, Grieķijas, Itālijas zemi u. c. (Paton, 1951, 46) 1586. gadā Reinholds Lubenavs ar pavadoņiem pa ceļam no Kēnigsbergas uz Rīgu bija apmeties Ķoniņciema tuvumā un tādējādi novērojis ķoniņu dzīres Ziemassvētku laikā: “Ziemassvētkos [ķoniņi] devās medīt savā svētā mežā, kur visu gadu nemedī, ne arī ko cērt. Samedītās stirnas, briežus un zaķus viņi nodīrāja, izcepa, salika uz gara galda un apsprauda ar vaska svecēm, lai mielotu savu vecāku, vecvecāku, bērnu un radinieku dvēseles, pēc tam arī paši ēzdami, dzerdami un mūs aicinādami piedalīties. Vēlāk atnesa tukšu alus mucu, uz kuras sita ar divām nūjām. Vīri, sievas un bērni dejoja visu nakti ap galdu.” (Lubenau, 1912, 51–52)

Gandrīz gadsimtu pirms Lubenava kuršu zeme bija pa ceļam no Prūsijas uz Krievzemi vēl vienam ceļotājam – bruņiniekam Žilbēram de Lannuā (Gilbert de Lannoy, 1386–1462), kas Livonijas ordeņa sastāvā vēlējās karot pret krieviem. Kurzemē viņa apmešanās punkti bija ordeņa pilis Liepājā, Grobiņā, Kuldīgā, Kandavā (Lannua, 1850, 25). Lannuā apraksta novēroto mirušo sadedzināšanu sārtā. Viņa ceļojumu aprakstā nav konkretizēts, vai runa ir par ķoniņiem vai citiem kuršiem. Šajā gadījumā galvenais ir tas, ka 15. gadsimta sākumā mirušo kremēšana kuršiem vēl bijusi spēkā: “Kurši, lai arī piegriezti kristīgai ticībai ar varu, pēc nāves sadedzina mirušos, apģērbtus labākajās drānās un rotās. Sadedzināšana notiek tuvākajā mežā, tīras ozolmalkas sārtos. Viņi tic, ka, ja dūmi ies taisni debesīs, tad dvēsele izglābsies, bet, ja pa malām, tad dvēsele ies bojā.” (Lannua, 1850, 25–26)

Paiet gandrīz divsimt gadu pēc Lubenava, kad Vormsātes muižā Kurzemē dzimušais baltvācu dzejnieks Ulrihs fon Šlipenbahs (1774–1826), stāstot par ķoniņu tradīcijām, raksta: “Varētu domāt, ka pie kuršu ķoniņu brīvzemniekiem, kuri savā tautā vismazāk par visiem citiem tikuši ierobežoti un kuri ir senu dižciltīgo pēcteči, senās tautas ieražas vislabāk būtu saglabājušas. Bet pēc viņu mācītāju novērojumiem viņi savās paražās un ieražās maz atšķiras no pārējiem latviešiem, tikai, ka viņi šķiet esam mazliet māņticīgāki par citiem, un ir augstās domās par buršanu. Pirms apmēram 60 gadiem viņi Jāņu naktī savos mežos svinējuši sava veida bakhanālijas, esot – kā stāsta – pilnīgi kaili skraidījuši apkārt un veikuši cermonijas, kurām sakars ar viņu seno elkdievību. Bet reiz viņu toreizējais mācītājs Heinsiuss, kurš agrāk esot bijis prūšu huzārs, viņus pārsteidzis šādos kuršu ķoniņu svētkos un kailos prinčus apģērbis ar smagiem pātagas sitieniem.” (Schlippenbach, 1809, 309–310) Jāpiezīmē, ka Ulrihs fon Šlipenbahs bija absolvējis Kēnigsbergas Universitāti, studiju laikā apmeklējis Imanuela Kanta lekcijas filozofijā. U. fon Šlipenbahs darbojās dažādos atbildīgos amatos Kurzemes guberņā. Izdomu vai brīvu fantāziju ķoniņu lietā, kaut arī dzejniekam, viņam nenāktos piedēvēt.

Lannuā, Lubenava, Šlipenbaha aprakstos minētajām elka birzīm jeb svētmežiem bija svarīga loma kuršu reliģiskajos priekšstatos. Elka birzīs notika gan mirušo apbedīšanas rituāli, gan arī saulgriežu laika medības ar tām sekojošām dzīrēm, senču pieminēšanu Ziemassvētkos un auglības rituāliem Jāņos (sīkāk: Šturms, 1948; Dunsdorfs, 1971; Laime, 2009).

2006. un 2007. gada vasarā kopā ar Latvijas Universitātes studentiem bijām folkloras ekspedīcijā pie ķoniņiem. Joprojām dzirdējām daudz stāstu par Ķoniņciema Elku birzi, vairākas reizes tur pabijām arī paši, tiesa, neko neaizskarot. Jau pēc ekspedīcijām atbraucu uz turieni ar interesentiem. Pēkšņi viens saka: “Jūtat, kā te smaržo papeles?” Kad pateica, apstājāmies un patiešām sajutām īpatnēju smaržu. Vēl šis cilvēks teica, ka tādām papelēm patīkot augt senu kapu vietās. Ekspedīciju laikā savācām daudz stāstu par to, kas notiek (runa ir par mūsdienām, ne teiksmainiem laikiem), kad bez īpašas vajadzības iet Ķoņinciema Elkbirzī un uzsāk kādas darbības. Šos tabu zināja gan gados veci, gan pavisam jauni (skolēni), gan iedzimtie ķoniņnieki, gan neseni ienācēji. Kad kāds Elku birzī nolauzis kokam zaru vai izdomājis nozāģēt kādu koku, allaž sekojusi kāda nelaime. – “Ja cirta Elkās, tad dega mājas.” (Dzidra Tontegode, dz. 1936; Turlavas pagasts, 2006). Kāds 35 gadīgs vīrs, neko ļaunu nedomājot, gribējis sakopt Elku birzi. Drīz ne no šā, ne no tā ņēmis un nomiris. Citam, kas arī gribējis sakopt birzi, aizdegusies māja. Ja tomēr birzī ir jāieiet, tad kaut kas jāatstāj ziedam, kaut vai papīra gabaliņš. Šādu stāstu bez gala. Ķoniņciemā apkārtnes iedzīvotāji savus laukus agrāk saukuši par elku laukiem. Kad pagājušā gadsimta 60. gados pāri gājusi meliorācija, vietējie nav ļāvuši Elku birzi izcirst, kaut arī jau Ulmaņa laikos vairs neticēja senču dieviem. (Juris Bukholcs, dz. 1932; Ķoniņciems, 2006)

Ar dažādu tabu ievērošanu senāk bija saistītas arī ķoniņu bedības. Vācbaltu vēsturnieks un etnogrāfs Kārlis Rusvurms (1812–1883) 1864. gadā publicēja plašu apcerējumu par Ķoniņciema Andreja Tontegodes (citos avotos – Andreja Peniķa) bērēm, skatot tās plašāk – kuršu ķoniņu tradīciju kontekstā. Šajā aprakstā attēlota gan tuvinieku gatavošanās bedībām, gan arī sīka to norise (Rusvurm, 1864, 40–55). Andreja vecākais dēls ir tas, kurš aizspiež mirušajam acis un saka lūgšanu, piesaucot Zemes māti, Vēja māti un Saules meitas: “Ej gulēt, Vēja māte, nedrebini apšu lapas! Netraucē mūsu tēva miegu! Saules meitas, apraudiet mūsu mīļo un slēpiet viņu kapā! Saņem viņu mierā, Zemes māte!” (Rusvurm, 1864, 48)

Saules meitu piesaukšana veļu valsts sakarā atspoguļo senus reliģiskus priekšstatus. Arī tautasdziesmās Saules meitas minētas starp tām dievībām, kas nomirušo sagaida viņā saulē:
(..) Tur palika jājējiņis,
Kur aseņu upe tek,
Kur aseņu upe tek,
Kur gul vīri kā ozoli,
Kur gul vīri kā ozoli,
Kauliem tilti darināti.
Saules meita tur pārgāja,
Kā ieviņa ziedādama,
Kā ieviņa ziedādama,
Kā lapiņa drebēdama.
LD 31933, 6

Apglabājot ķoniņu vīru, tiek veikta virkne maģisku aizsardzības pasākumu: pirtī, kur gulējis nelaiķis, tiek iedzīta nagla (Rusvurm, 1864, 50), kā arī “pēc veca paraduma dēls uzlika mirušajam Andrejam zaļu velēnu ar pakavu uz krūtīm, lai sargātu to no ļauniem gariem.” (turpat, 52) Vecākā dēla sieva uzliek mirušajam roku uz sejas, lūkodama, vai tā nav silta un mīksta, kas būtu zīme, ka dzimtā kāds drīz mirs; viņa ir tā, kas pārklāj nelaiķim palagu, uzmanīdama, “lai kāds stūris netiktu tam mutē, kas būtu lielas nelaimes zīme” (turpat, 50). Kad zārks tika iznests no mājas, saimniece māju aizsargāšanai steigšus noslaucīja ceļu un izlēja aiz bēriniekiem spaini ūdens, “lai aizgājējs vairs nenāktu atpakaļ” (turpat, 53). Gan turpceļā uz kapiem, gan atpakaļceļā bērinieki ir apstājušies pie t. s. krusta koka, kas bijis osis. Turpejot kokā “tika iegriezts krusts un apsieta sarkana un dzeltena dzija” (turpat, 53). Pie koka rituālā veidā tika sadedzinātas cisas, uz kurām vecais Andrejs bija miris, un atsevišķi aizgājēja drēbju gabali. Bērinieki tika pacienāti ar ēdieniem un medalu, pirmo kausu nolejot par ziedojumu gariem. Atpakaļ no kapiem braucot, bērinieki apstājās pie tā paša koka, nobaudīja to pašu medalu, atliekas uzlejot uz koka saknēm. – “Turpat mazam bērziņam tika nolauzta galotne. Ja tas bērzs pēc tam auga un zaļoja, tas nozīmēja, ka aizgājējam viņā saulē labi klājas.” (turpat, 55)

Stingri reglamentēta bijusi arī bērinieku darbība pie aizgājēja kapa. Kapā, pirms tas nav aizrakts, tikusi iesviesta skalu sauja viņa ceļa gaismai, uz zārka nolikts trauks ar alu un ēdiens:

“Mirušā Andreja kaimiņš iemeta divus kukuļus kapā, nolika kannu alus uz zārka un iesvieda vēl kapā sauju skalu, sacīdams: “Dzīvo vesels, labais draugs! Es tev pasniedzu ceļam ēdienu un dzērienu, un skalus, ko ceļu apgaismot!”” (Turpat, 54) Te jāpiezīmē, ka pāra skaitlis latviešiem ne tikai senāk, bet arī mūsdienās saistīts ar pabeigtību, tāpēc mirušajiem liek pāra skaitļa ziedus uz kapa. Konkrētajā gadījumā mirušā Andreja kaimiņš iemet kapā divus maizes klaipus.

Pēc tēva nāves viņa dēli nodod zvērestu, ka turēs svētu tēva novēlējumu. Zīmīgi, ka zvērests tiek teikts pie akmens, klātņemot lazdas nūju un zaļu velēnu: “Abi Andreja dēli nometās pie kāda akmeņa zemē, uzlika zaļu velēnu sev uz galvas un turēja rokās baltu nomizotu lazdas nūju. Divus labās rokas pirkstus uz augšu pacēluši, viņi solījās izpildīt tēva vēlējumu, noslēgumā sakot: “Ja mēs šo solījumu neizpildītu, tad lai kļūstam tik cieti kā šis akmens, tik stīvi kā šī nūja; bet, ja mēs solījumu turam, tad lai dievs liek mums zaļot kā šai velēnai!”” (Turpat, 44)

Te redzams, ka vēl 19. gadsimtā ķoniņi ir pieturējušies pie senām tradīcijām, kurām ar kristīgajiem priekšstatiem ir visai attāls sakars. Tajā pašā laikā viņi bija luterāņi, gāja Lipaiķu baznīcā lūgties. Tomēr tā bija un palika tautas kristietība, kurā tika ietverti gan sensenās ticības, gan kristīgās baznīcas elementi.

Liels notikums ķoniņiem senāk bija kāzas. Vācu jurista Johana Branda (1647–1691) Kurzemes 1676. gada ceļojuma piezīmēs atrodam kurzemnieku kāzu paražu aprakstu. Nav gan norādīts, tieši kurā Kurzemes vietā viņš šo paražu ir novērojis. Autors piemin, ka ceļojuma laikā ir uzturējies Rucavā, Bārtā, Tadaiķos, Piltenē, Vindavā (Ventspilī), Frauenburgā (Saldū) u. c. Brands savā aprakstā sīkāk raksturo arī kuršu ķoniņus un viņu īpašo statusu. Tā vai citādi, bet stāsts ir par kurzemnieku kāzu paražu: “Pēc precībām līgavu aizved uz līgavaiņa māju, nesdami pa priekšu kārti, kurai piesieta sarkana un zila drēbe. Tur viņus ieslēdz klētī. Pēc divām stundām nāk radinieki ar nūjām rokā, un nu līgavainim ir ar veiklu lecienu jāizmūk, jo citādi viņš dabū pērienu. Nu tiek līgava izprašņāta, vai viņa ir ar savu līgavaini mierā. Ja viņa nav mierā, tad līgavainis tiek apliets ar patekām un aizdzīts projām (..) Ja viss ir bijis labi, tad uz mājas jumta uzliek zaļu kociņu, pēc kam sāk ēst un dzert. Pēc ēšanas sievas un meitas, sasēdušas uz gara sola, daždažādi kustās un grozās, ko sauc par deju, lai gan neviena neizkustās no savas vietas. Tāpat arī vīrieši dzied un lēkā, palikdami tomēr katrs savā vietā.” (Brand, 1702, 69) Kārts, tāpat kā zaļais kociņš (iespējams, eglīte), kā arī uz gara sola sasēdušo sievu gorīšanās un grozīšanās acīmredzot simbolizēja auglību, kas bija kāzu tradīciju pamatideja.

Īpatnēja, bet, kā šķiet, samērā plaši piekopta ķoniņiem bija t. s. mitu precību tradīcija. Lai tā varētu sekmēties, katrā ģimenē bija jābūt krietnam bērnu skaitam, kas, izauguši un precību gados, tad arī varēja piedalīties mitos: “Agrāk bija ļoti iecienīti tā sauktie miti, t. i., 2 brāļi no vienām mājām apprecēja 2 māsas no otrām mājām, vai atkal brālis un māsa no vienām mājām iztaisīja mitu ar brāli un māsu no otrām mājām, tā ka ikvienam pārim iznāca pa mājām.” (Kolonists, 1908, 109)

Dažādos avotos atrodam ziņas ne tikai par ķoniņu svinībām, bet arī par tradicionālām nodarbēm, starp kurām svarīga ir bijusi medīšana un zvejošana. Ķoniņiem viņu lēņu grāmatās bija ierakstītas gan medību, gan zvejas tiesības. Aleksandrs Vidiņš ar pseidonīmu K. W. 1893. gadā apraksta vēžu zvejošanas paradumus: “Vēžus ķer ar ķeselēm – stīpā ievilktu tīkla gabalu, kurai pāri laipiņa; uz pēdējās uzsien ēdu. Ķeseles ir ieduramas – ar kātu – un gremdējamas – kurām stīpa mēdz būt no dzelzs. Ēdai mēdz ņemt naģes (vardes), kuras, vēžot vai ķeselēt ejot, drīkst saukt tikai par jumpravām vai lecīšiem, jo citādi vēži nekāpjot. Naģi dīrājot, ādu tai vajaga pārvilkt pār acīm, jo, tās redzēdams, vēzis baidoties. Pa pērkona laiku vēzis nekāpj, jo tad tas šķērēs satverot kādu salmu vai zariņu un, nostājies drošā vietā, nogaidot, kamēr negaiss pāriet. Vēži sākot kāpt ap zirņu ziedēšanas laiku.” (K. W., 1893, 95–96)

Vidiņš iepazīstina arī ar paradumu tiesībām, pie reizes raksturodams lauku saimniecībās veicamos darbus, kā siena, rudzu pļaušanu, labības tīrīšanu. Vīriešiem piekritīgie darbi bija siena pļaušana, kāpostu šķērēšana, “mēslu līdzināšana, pinekļu vīšana (..), striķu “sišana” un dažādu saimniecības rīku izlabošana un pagatavošana (..) Gar visiem darbiem uz lauka, pie kuriem jālieto zāģis, cirvis, lāpsta, izkapts, dakša, arkls, ecēšas, rati un ragus, sievietēm nav nekāda daļa.” (K. W., 1893a, 103–104) Sievietēm bija jāplūc lini, jāpalīdz labības tīrīšanā, nopļauto rudzu saņemšanā kūlīšos, kā arī visos saimniecības kopšanas darbos. Lielākie darbi tika veikti talkās: “Mīstīšanu un kulstīšanu izdara talkās, agrāk pa nakti, tagad pa dienu, tā ka nakts atliek dzeršanai.” (K. W., 1893a, 104) Par talkām kā nepieciešamību vēl 20. gadsimta sākumā rakstīja Janis Juris Vidiņš, sīkāk raksturojot katru no tām: “Atlikušas vēl talkas: kuļamās vai linu, kuras vēl tura par nepieciešamām un par neiespējamām bez alus (..) Ķoniņciemā tādas talkas sanāk skaitā 12, un, uz katru 2 dienas rēķinot, tas iztaisa 24 dienas; 12 talkas jāsarīko arī labības kulšanai, un, tā kā tur ikreiz paiet vismaz 3 dienas, kopā 36 dienas, tad ķoniņi pa talkām vien nodzīvo savas 60 dienas.” (Kolonists, 1908, 108)

Atsaucoties uz J. K. Heinsiusu, Vidiņš apraksta ķoniņu izskatu un viņu ietērpu, kāds tas bijis 18. gadsimtā un vēl pēc tam. Ķoniņu vīri bijuši prāva auguma, platiem pleciem un gaišiem matiem. Viņu izejamais apģērbs bijis zilas krāsas mētelis no pašaustas vadmalas, aizdarāms ar misiņa pogām, un sniedzies līdz pat ikriem. Vecāki vīri nēsājuši pelēkas vadmalas mēteli, “kuru apjož ar platu, dzeltenu siksnu ar lielu misiņa sprādzi. Šī josta izšķir viņus no citiem zemniekiem. Galvā – platmales bez uzliektām malām.” (Kolonists, 1908, 109)

Kā redzams, ķoniņi atšķīrās no pārējiem zemniekiem ne tikai ar brīvības pakāpi, bet arī ar ārējām zīmēm, tostarp ar apģērbu. Kā liecina etnogrāfa Jāņa Krēsliņa (1865–?) fotogrāfijas un zīmējumi (Latviešu etnogrāfiskā izstāde, 1896, 240; Krēsliņš, 2015, 151–173; 239), 19. gadsimta beigās ķoniņu vīriešu tautas apģērbā dominēja gari, balti svārki: “Svārku aizdare ar metāla āķīšiem, aizmugure bagātīgi krokota (..) Visas svārku vīles virspusē apšuva ar zaļu aukliņu, kas savīta no vilnas dzijas. Vēl pirms 1860. gada mēteli apjoza ar misiņa jostu. Tas bija dižais apģērbs.” (Stinkule, 2015, 25–26)

Redzams, ka 19. gadsimta nogalē ķoniņu tautastērps ir kļuvis vienkāršāks: netiek vairs lietota atšķirības zīme – dzeltena josta ar misiņa sprādzi, bet mēteļa zilo krāsu aizstājusi balta krāsa. J. Krēsliņa 1895. gadā uzņemtajos Ķoniņu, Pliķu, Kalēju, Dragūnu, Viesalgu ciemu ķoniņu fotoportretos vīriešiem pārsvarā vairs nav tautastērps, gan tumšas krāsas uzvalks, tradicionālās platmales vietā – naģene.

Krēsliņa fotogrāfijās redzam ķoņinietes košos tautastērpos ar villainēm un bez villainēm. Villaines, kā var spriest no fotoattēliem un zīmējumiem, ir baltas, ar tumškrāsas apaudu gar malām. Sieviešu krekliem ir augstas un stāvas apkakles, “kas izrakstītas vai nu ar tumši ziliem dzīparu rakstiem, vai arī ar krāsainiem stikla salmiņiem. Tādā pašā veidā, tikai ar dzīpariem vien, izrakstīja aproces.” (Karnups, 1937, 129) Obligāts tautastērpa piederums, kā redzams fotogrāfijās, ir viena lielizmēra vai vairākas atšķirīga lieluma saktas. Sieviešu galvas sedz lakati. Jaunietes un meitenes visbiežāk ir ar neapsegtu galvu. Dažkārt virs brunčiem uzsiets krāšņs priekšauts. Pliķu ciema sievai, ko 1895. gadā zīmējis Krēsliņš, pie goda apģērba klātesoši ir balti pirkstaiņi ar krāšņi izrakstītiem galiem (Krēsliņš, 2015, 239). Tomēr vairumā no Krēsliņa sieviešu fotoportretiem redzams, ka 19. gadsimta beigās arī ķoniņietes bieži tērpušās vairs ne tautastērpos, bet pašaustās vai pirktās tumšas krāsas kleitās, kostīmos un baltās blūzēs.

Lipaiķu mācītāja Heinsiusa un baltvācu vēsturnieka un ārsta Oto Hūna (1764–1832) pieminētā kuršu ķoniņu un ķoniņiešu 18. gadsimtā tik iecienītā zilā apģērba krāsa 19. gadsimta beigās laikam vairs nav bijusi iecienīta. Protams, no melnbaltām fotogrāfijām, kas izdarītas 19./20. gadsimtu mijā, ir grūti ko droši secināt. Tomēr – balts paliek balts, arī fotogrāfijās. Tiesa, var gadīties, ka zilajai sagšai virsū tika klāta baltā, kas fotogrāfijās – dabiski – nevar būt saskatāma. Zilā krāsa apģērbam senāk iegūta no mēlenes augiem: “Tā, piemēram, O. Hūna manuskriptu sējumos atrodams apraksts, kur lasāms, ka ķoniņietes pa laikam nēsājot tumši zilas drēbes sagšas ar apakšā piekārtu ļoti lielu zvaniņu skaitu. Mēlenes savu nosaukumu dabūjušas no mēļās, t. i., tumši zilās krāsas, kuru savukārt ieguva no dārzos rūpīgi audzināmajām mēlēm.” (Karnups, 1937, 128) 20. gadsimta sākumā, kā izsecināms no Jēkaba Bīnes zīmējumiem, ķoniņiešu tautastērps iegūst spilgtākas krāsas (sarkanīga, rūsgani brūna ar melnas un zaļas krāsas ornamentāliem izšuvumiem). Kopumā 19./20. gadsimtu mijā pie ķoniņiem redzama tā pati tendence, kas citur Kurzemē: vīrieši jau pielāgojušies pilsētas modes prasībām, sievietes vēl saglabājušas tradicionālo tautastērpu. Taču sava laika pilsētas mode arī viņām nav pagājusi garām.

Ķoniņu īpašās lietas un sakrālās zīmes

Lietām ir sava praktiskā nozīme. Tomēr tām var piemist arī simboliskā nozīme: “Lietu pasaule pieslēdzas garīgajai un cilvēciskajai sfērai kā īpaša valoda un simbolārijs. Lieta iegūst spēju runāt ne tikai par sevi, bet arī par to, kas augstāks par to un kas saistīts vairāk ar cilvēku, ne lietu pasauli.” (Toporov, 1995, 29) Arī ķoniņiem laika gaitā atsevišķas lietas un priekšmeti ir ieguvuši simbolisku svaru. Starp tiem izceļas t. s. Peniķu kauss no Ķoniņciema Veckruķiņu mājām. Lielapjoma (diametrā – 39 cm, dziļumā – 21 cm, garumā – 62 cm), darināts no gobas koka, skaisti ornamentēts: “Otēts no ārpuses tumšsarkanbrūnā krāsā ar zeltotiem un melniem ornamentiem – zvaigznītēm. Roktura sāni ornamentēti ar iegrieztu, no sīkiem trīsstūriem sastādītu līniju ornamentiem. Šim kausam esot liela vēsturiska nozīme visā Ķoniņciemā, jo tas pastāvot tikpat ilgi kā pats Ķoniņu ciems un no tā dzēruši brīvie, priviliģētie ļaudis. Kauss ticis lietots tikai sevišķi svinīgos gadījumos.” (Jaunzems, 1937, 116)

Šo īpašo ķoniņu kausu pieminējis jau Johans Brants savās 1676. gada ceļojuma piezīmēs (Brand, 1702, 83), kā arī Ulrihs Šlipenbahs. Pēdējais raksta, ka no šī kausa ķoniņi cienājot augstus viesus. Uz kausa esot redzams gada skaitlis 1297 (Schlippenbach, 1809, 308). Jāpiezīmē, ka pašlaik šo relikvāro ķoniņu kausu var aplūkot Kuldīgas novada muzejā.

Ķoniņciema Atālmauļu klēts paksī vēl nesen bija skatāms iecirstais slīpais krusts, ko uzskatīja par spēcīgu aizsargzīmi. Ķoniņu klētīs, līdzīgi kā citur Kurzemē, izmantots arī saulītes raksts. Bagātīgi izrakstītas ķoniņiem agrāk bijušas klētsdurvis. Bijusī Dižgaiļu klēts Turlavā, virs kuras durvīm gadaskaitlis 1788, saglabājusi kādreizējo krāšņo durvju ornamentējumu. Ornamenta zīmes parasti kalpoja gan aizsargam, gan skaistumam. Klēts agrāk tika celta tiešā dzīvojamās mājas tuvumā. Tā tika izmantota labības, drānu, dažādu vērtīgu mantu glabāšanai, vasarās gulēšanai, īpašos gadījumos arī citiem nolūkiem: “Labības klētī bez labības glabā miltus, putraimus, sieru, maizi, žāvētu gaļu u. c. produktus. Drēbju klētī noliek dažādas pūra tvertnes – lādes, tīnes, skapjus, kā arī vaļējas drēbes, dzijas, audeklus un citus priekšmetus, kam sakars ar audumiem vai audumu pagatavošanu. Drēbju klētī vasarā guļ, kādam nolūkam pārnes no istabas kādu gultu un krēslu. Arī kāzu gadījumos drēbju klētij kā pūra glabātājai liela loma; še sagatavo kāzu veltes – “šuj pūru”, un nereti šepat klētī klāta jaunlaulāto kāzu gulta. Klētī uz laiku mēdz novietot arī mirušos, pie kam dažkārt tos turpat iezārko un izvada.” (Ārends, 1937, 103–104)

Vecās fotogrāfijās redzams t. s. Peniķa stabs, kas vēl 20. gadsimta sākumā atradās Ķoniņciemā pie Kalna Ķīkāļu mājām. Tas bija 2 līdz 3 metrus augsts, virsējā daļā ar Ķoniņciema ģerboni. 2018. gadā Peniķa stabs tika pilnībā atjaunots. Peniķa jeb ķoniņu stabs tipoloģiski pielīdzināms indiāņu totēmiskajiem stabiem. Uz tiem indiāņi parasti attēloja dzīvnieku, putnu vai augu, ko uzlūkoja par dzimtas pirmsenci jeb totēmu. Ticēja, ka totēmdzīvnieks vai putns darbojas kā dzimtas pasargs. Totēmstabi kalpoja par dzimtas ģerboņiem, norādīja uz piederību tam vai citam klanam, arī uz to īpašnieku sociālo statusu. Arī ķoniņu stabs, līdzīgi kā tas indiāņiem, bija viena no viņu identitātes un vienlaikus varas, bet, iespējams, arī no aizsargājošām zīmēm.

Ķoniņi ir lolojuši ne ne tikai atsevišķas lietas, bet rūpējušies arī par savā īpašumā esošajiem laukiem, arī par puķēm pie mājām. Kuršu ķoniņu Pliķu ciema bijušajās mājvietās, kā 2006. un 2007. gada ekspedīcijās pārliecinājāmies, vēl krāšņi ziedēja – vairs neviena nekoptas – kādas dzeltenas puķes un zilās kurpītes. Pliķu ciemā agrāk pie mājām esot audzēti ķeizarkroņi, peonijas, īrisi, flokši, sniegpulkstenītes (Otīlija Salmgrieze, 2006). Ķoniņciemā Atālmauļu mājas galā visu vasaru zied krāšņas dālijas, dārzā kaut kad iesējušās sniegpulkstenītes, kas priecē skatu agros pavasaros. Mājas saimniecei Initai Peniķei viņas vīramāte stāstījusi, ka agrāk ap māju stādītas puķes, kas bijušas līdzīgas īrisiem (Inita Peniķe, 2019). Initas Peniķes sapnis ir atrast, savākt senās puķu sēklas, iesēt, izaudzēt, lai priecājas savējo un ciemiņu acis.

15.–19. gadsimta rakstu avotos par kuršu ķoniņiem atrodam pieminētus viņu ģerboņus un zīmīgas lietas, pieminēta ķoniņu drosme, paražas u. c. Kāda bija ķoniņu māju ārpuse, par to ne vārda. Tas iepriekšējos gadsimtos nelikās uzmanības vērts ne pašu, ne svešzemju rakstītājiem. Dīvainā kārtā liela daļa no šķietami nezūdošās materiālās pasaules liecību tomēr ir zudušas, saglabājot vien atmiņas. Bet puķes kā ziedējušas, tā zied. Senāk ticēja, ka cilvēka dvēsele var iemiesoties puķē. Iespējams, ka ķoniņu dvēsele, bet varbūt gars ir patvēries kādā no viņu ziediem.

Citētā literatūra

Ārends, 1937 – Ārends P., “Kuršu sēta”, Senatne un Māksla, 1937, nr. 2, 79.–107. lpp.
Blese, 1929 – Blese E., Latviešu personu vārdu un uzvārdu studijas. Vecākie personu vārdi un uzvārdi (13.–16. gs.). R., A. Gulbja apgāds, 1929
Brand, 1702 – Brand J. A., Reysen durch die Marck Brandenburg, Preussen, Churland, Liefland, Plescovien, Gross – Naugardien, Tweerien und Moscovien. Wesel, 1702
Dariusa, 2015 – Dariusa S., “Kuršu ķoniņi – Peniķu dzimta”, Latvietis, 2015. 3. 11, nr. 385
Dunsdorfs, 1971 – Dunsdorfs E., “Ķoniņu svētie meži”, Archīvs. Raksti par latviskām problēmām. Melburna, Latviešu apvienības Austrālijā zinātnes nozare, piedaloties Kārļa Zariņa fondam, 1971, 2. sēj., 43.–47. lpp.
Dunsdorfs, 1956 – Dunsdorfs E., Deviņvīru spēks. Stockholm: Daugava, 1956
Dzenis, 2014 – Dzenis A., Kuršu ķoniņi un citi lēņavīri Rietumlatvijā. Septiņsimt gadu ilga brīvības saglabāšanas pieredze. R., Domas spēks, 2014
Dzenis, 2001 – Dzenis A., “Divi dokumenti par Kurzemes brīvajiem latviešu zemturiem 18. gs. otrajā pusē”, Latvijas arhīvi, 2001, nr. 1, 42.–60. lpp.
Endzelīns, 1961 – Endzelīns J., Latvijas PSR vietvārdi. R., LPSR Zinātņu akadēmijas izdevniecība, 1961
Gerullis, 1922 – Gerullis G., Die altpreußischen Ortsnamen. Berlin und Leipzig, W. de Gruyter, 1922
Jaunzems, 1937 – Jaunzems J., “Kuršu koka trauki”, Senatne un Māksla, 1937, nr. 2, 110.–124. lpp.
Karnups, 1937 – Karnups A., “Kurzemes tautas tērpi”, Senatne un Māksla, 1937, nr. 2, 125.–149. lpp.
Klekere, 2019 – Klekere I., “Vidzemes un Kurzemes latviešu uzvārdi”, Latvijas Luterānis, 2019, 26.01: http://www.latvijasluteranis.lv/2013/12/15/vidzemes-un-kurzemes-latviesu-uzvardi/
Kolonists, 1908 – Vidiņš J., “Ķoniņi”, Mēnešraksts, Liepāja, 1908., nr. 1, 37.–51.; nr. 2, 107.–111.; nr. 3, 182.–186.; nr. 4, 240.–244. lpp.
Krēsliņš, 2015 – Jānis Krēsliņš – latviešu tradicionālo kultūras vērtību izzinātājs. R., Neputns, 2015
Kristāmi vārdi Turlavā, 1891 – “Kristāmi vārdi Turlavā”, Etnogrāfiskas ziņas par latviešiem. “Dienas Lapas” pielikums. R., P. Bisnieka drukātava, 1891, 1. sēj., 122.–124. lpp.
Küttner, 1791 – Küttner K. A., Kuronia. Dichtungen und Gemälde. Mitau, J. F. Steffenhagen, bd.1, 1791
K. W., 1893 – Zveja K. W., “Etnogrāfiskas ziņas par latviešiem”, Dienas Lapas pielikums. R., P. Bisnieka drukātava, 1893, 3. sēj., 95.–96. lpp.
K. W., 1893a – Zveja K. W., “Piezīmes par paradumiem un paradumu tiesībām saimnieku satiksmē. Etnogrāfiskas ziņas par latviešiem”, Dienas Lapas pielikums. R., P. Bisnieka drukātava, 1893, 3. sēj., 103.–104. lpp.
Laime, 2009 – Laime S., “The Sacred Groves of the Curonian ķoniņi: Past and Present”, Folklore. Electronic Journal of Folklore, 2009, vol. 42, p. 67–81
Lancmanis, 2007 – Lancmanis I., Heraldika. R., Neputns, 2007
Lannua, 1850 – “Ocherk puteshestvija v pribaltijskije strany, Velikij Novgorod i Pskov, sovershonnogo rycarem Gilbertom de Lannoa v 1414–1414gg.”, Geograficheskije izvestija, vydavajemyje ot Imperatorskogo Russkogo geograficheskogo obshchestva. Sankt-Peterburg, 1850, s. 17–35
Latviešu etnogrāfiskā izstāde 1896 – Latviešu etnogrāfiskā izstāde 1896. R., Neputns, 2016
Latvijas armijas augstākie virsnieki, 1998 – Latvijas armijas augstākie virsnieki. 1918–1940. Sast. Ē. Jēkabsons, V. Ščerbinskis. R., Latvijas Valsts vēstures arhīvs, Nordik, 1998
LD – Latvju dainas. Krišjāņa Barona un H. Visendorfa sakārtojumā. Pēterburga, 1910, 4. sēj.
Lubenau 1912–1930 – Lubenau R., Beschreibung der Reisen des Reinhold Lubenau. Hrsg. von W. Sahm. Königsberg, Beyers Buchhandlung, 1912–1930 (Mitteilungen aus der Stadtbibliothek zu Königsberg Pr. Bd. IV, 1912; bd. VI, 1915; bd. VIII, 1930)
Mežs, 2017 – Mežs I., Latviešu uzvārdi arhīvu materiālos. Latgale. R., Latviešu valodas aģentūra, 2017
Neiburgs, 2004 – Neiburgs U., “Hado Lapsas lieta”, Mājas Viesis, 2004.10.09.
Nevskaja, 1977 – Nevskaja L., Baltijskaja geograficheskaja terminologija. Moskva, 1977
Par brīvajiem novadniekiem – kuršu ķoniņiem, 1999 – Par brīvajiem novadniekiem – kuršu ķoniņiem, Latvijas Vēstnesis, 1999.14.10., nr. 337/340
Paton, 1951 – Paton J. M., Medieval and Renaissance Visitors to Greek Lands. Princeton, New Jersey, 1951
Renner, 1876 – Johann Renner’s Livländische Historien. Hrsg. von R. Hausmann und K. Höhlbaum. Göttingen, Vandenhoeck & Ruprecht’s Verlag, 1876
Rusvurm, 1864 – Rusvurm K., “Das alten Andreas Tod”, Rigascher Almanach für 1864, s. 40–55
Salmgrieze, 2004 – “Pliķu Otīle no Tontegodēm”, Kurzemnieks, 2004.3.07., 6. lpp.
Stinkule, 2015 – Stinkule S., “Jāņa Krēsliņa zīmējumi – avots latviešu tradicionālās kultūras izpētē”, Jānis Krēsliņš latviešu tradicionālo kultūras vērtību izzinātājs. R., Neputns, 2015, 11.–31. lpp.
Schlippenbach, 1809 – Schlippenbach U. von., Malerische Wanderungen durch Kurland. Riga & Leipzig, J. G. Hartmann, 1809
Šturms, 1948 – Šturms Ed., “Baltu tautu svētmeži”, Sauksme, 1948, nr. 1/2, 17.–21. lpp.
Švābe, 1962 – Švābe A., Straumes un avoti. /Lincoln/, Pilskalns, 1962, 1. sēj.
Toporov, 1995 – Toporov V., Mif. Ritual. Simvol. Obraz. Issledovanija v oblasti mifopoeticheskogo. Moskva, Progress, 1995
Trautmann, 1925 – R. Trautmann, Die altpreußischen Personennamen. Göttingen, 1925
Upelnieks, 1938 – Upelnieks K., Uzvārdu došana Vidzemes un Kurzemes zemniekiem. R., Valters un Rapa, 1938
Vidiņš, 1931 – Vidiņš A., “Livonijas brīvzemnieki”, Izglītības Ministrijas Mēnešraksts, 1931, Nr. 7/8, 1.–24. lpp.
Wischmann, 1697 – Wischmann J., Der Unteutsche Opitz. Riga, Georg Matthias Nöller, 1697
Teicēji: Juris Bukholcs Ķoniņciemā, 2006; Inita Peniķe, Ķoniņciems, 2019; Anna Peniķis Ķoniņciema Jaunkaiļos, Anna Blūma Raņķu pag. Pierakstīja V. Zorts; Otīlija Salmgrieze, Kuldīga, 2006; Dzidra Tontegode, Turlavas pagasts, 2006; Mārtiņš Tontegode, Rīga, 2019; Juris Galerijs Vidiņš, Rēzekne, 2019; Homo Lapsas vēstule Vito Lapsam, Rīga, 1984; Vito Lapsas vēstule Janīnai Kursītei, 2006; Jāņa Peniķa vēstule Janīnai Kursītei, 2007; Guntas Lejniece vēstule Janīnai Kursītei, 2010.
http://www.umilta.net/birgitta.html
https://www.kino-teatr.ru/kino/acter/w/ros/4342/bio/
https://ru-kino.livejournal.com/4573425.html
http://studija.lv/?parent=1617
http://glierinstitute.org/ukr/study-materials/3/nestiev-prokofiev.pdf
http://elibrary.lt/resursai/Uzsienio%20leidiniai/ioffe/ztf/1999/11/ztf_t69v11_21.pdf
https://journals.ioffe.ru/articles/viewPDF/43825
https://utro.ru/articles/2005/07/21/460372.shtml
http://pruskihoryzont.blogspot.com/2015/04/pruskie-imionaold-prussian_63.html

[1]http://pruskihoryzont.blogspot.com/2015/04/pruskie-imionaold-prussian_63.html

Ģimenes likumdošanas attīstība Eiropā (klausies arī Audiorakstos)

Fundamentālu un universālu cilvēka tiesību kontekstā mūsdienās arvien aktuālākas kļūst debates par ģimenes tiesībām un to iespējamajām izmaiņām. Kopš seniem laikiem tradicionālas ģimenes pamatā ir laulība starp vīrieti un sievieti. Ģimenes locekļus saista arī asinsradniecība un atsevišķos gadījumos arī adopcija. Laulības mērķis ir veidot ģimeni, radīt un audzināt bērnus. Šo mērķi atbalsta dabīgais likums, kas nosaka, ka ģimenes un laulības tiesībām jābalstās saprāta principos, kuru pamatā ir objektivitāte, nevis subjektivitāte. Saprāta principi nosaka arī to, ka vīrieši un sievietes visā pasaulē gadsimtiem ilgi atzinuši pašsaprotamas patiesības par cilvēka dabu un sabiedrības labumu.

Tomēr bieži sabiedrībā vērojami centieni diskutēt par citiem iespējamiem ģimenes un laulības veidiem, izvirzot tēzi, ka ģimenes modeļi laika gaitā mainoties. Lai gan mūsdienās joprojām esot izplatītas ģimenes, kurās ir dzīvesbiedri ar bērnu, šāds modelis pakāpeniski aizejot pagātnē un parādoties jauni ģimenes modeļi – māte ar bērnu, tēvs ar bērnu, nereģistrēti pāri. Arvien vairāk esot ģimeņu, kurās ir tikai vecvecāki ar mazbērniem. Pieaugot arī citu veidu ģimeņu skaits, ieskaitot viendzimuma partnerus. Lai noskaidrotu, vai šādi centieni mainīt ģimenes un laulības definīciju ir objektīvajā realitātē pamatoti un saprātīgi, ir noderīgi analizēt seno un ne tik seno Eiropas ģimenes tiesību vēsturi. Tajā iespējams rast atbildes uz daudziem jautājumiem, jo cilvēce ar līdzīgām debatēm jau ir saskārusies. Eiropas ģimenes likumdošana vēstures gaitā spēcīgi ietekmējusies no jūdaisma un Romas Katoļu baznīcas izplatītās kristietības tradīcijām, kā arī no senās Grieķijas un Romas likumiem. Tas viss, kopā sakausējies, veido mūsdienās pastāvošās Eiropas ģimenes likumdošanas pamatus.

Romiešu likumi

Romas impērijas ģimenes likumdošana paredzēja dažādas kopdzīves iespējas, kas vēsturiskā kontekstā tiek vērtēts neviennozīmīgi. No vienas puses, kopdzīves formu dažādība tiek uzskatīta par “varbūt pašu iespaidīgāko romiešu juridiskā ģēnija sasniegumu”. No otras puses, uzskata arī, ka Romas impērijas ģimenes likumdošanas attīstība sniedz “patiesu skaidrojumu tam, kā senāk tik spēcīgo Romas impēriju varēja viegli sagraut, jo tās sabiedrības pamats – ģimene – bija salauzts”.[1]

Romiešu laulību (latīņu val. matrimonium) raksturo 3. gadsimta romiešu jurista Modestīna definīcija, pēc kuras laulība ir vīrieša un sievietes monogāma savienība, pilnīga dzīves kopība saskaņā ar cilvēku un dievišķajiem likumiem. Šīs definīcijas centrā ir ideja par laulību kā dzīves biedru dalību laulībā uz mūžu (latīņu val. consortium omnis vitae). Laulība nav savienība ar nolūku apmierināt ierobežotas vajadzības, piemēram, laulības partneru seksuālās vēlmes. Modestīna laulības definīcijā ietverts priekšstats par ideālu romiešu laulību. Pats laulības jēdziens ir balstīts ne tikai uz pozitīvajām tiesībām (latīņu val. ius positum; tas ir sistematizētu normu kopums, kas nosaka sociāli pieņemamu uzvedības modeli personām, ko pieņem attiecīgi pilnvarotas valsts institūcijas), bet arī uz dabīgajām tiesībām (latīņu val. ius naturale, dabīgās un neatņemamās cilvēka tiesības, kuras izceļas no dabas, Dieva likuma, sirdsapziņas, taisnīguma un saprāta neatkarīgi no valsts varas). Romiešu klasiskajai laulībai, salīdzinot ar mūsdienām, bija mazāk juridisku seku. Kāzām un laulības šķiršanai nebija nepieciešama sadarbība ar jebkādu valsts iestādi un ar to saistītu formalitāšu ievērošana.[2]

Laulība bija viena no romiešu sabiedrības pamatinstitūcijām, kas apvienoja ne tikai divas personas, bet arī divas ģimenes. Tikai legālā laulībā (latīņu val. iustum matrimonium) varēja dzimt leģitīmi bērni, kuri būtu sava tēva mantinieki. Līdz ar to viens no svarīgākajiem laulības slēgšanas mērķiem bija pēcnācēju radīšana. Laulība tika slēgta saskaņā ar dabīgo likumu dzimtas turpināšanai. Romiešu jurists Ulpiāns (170–223) to raksturoja sekojoši: “Dabīgie likumi ir tie, kas nāk no dabas un māca visus dzīvniekus; šie likumi nepārvalda tikai cilvēci, bet arī visus dzīvniekus un putnus, kas dzīvo uz zemes vai jūrā. No tiem izriet vīriešu un sieviešu apvienošanās, kuru mēs saucam par laulību, no tiem izriet bērnu radīšana un viņu audzināšana. Mēs nenoliedzami redzam visus dzīvniekus, pat savvaļas zvērus, ievērojam šos likumus.” Arī romiešu jurists Kalistrāts (198–211) uzsvēra laulības īpašo nozīmi bērnu un dzimtas turpināšanā: “Sauksim par bērniem visus, kas cēlušies no mums, jo mēs nevaram atrast mūsu mazbērniem citu, vēl mīļāku vārdu. Tieši tāpēc mēs ieņemam un audzinām dēlus un meitas, lai caur mūsu pēcnācējiem atstātu par sevi piemiņu uz visiem laikiem.”[3] Romiešu likumi noteica, ka kopā dzīvošana un seksuāli sakari paši par sevi vien nerada legālu laulību. Laulību nodibina apzināta tiekšanās to nodibināt (latīņu val. affectio maritalis). Apzināta tieksme izveidot laulību parasti tika skaidrota kā partneru domu stāvoklis, kas īstenojas caur pāra noteiktiem nolūkiem kļūt par vīru un sievu.[4]

Senajā Romā vēsturiski pastāvēja divi galvenie laulības veidi. Sākotnēji dominējošais laulības veids bija likumīgā laulība, kuru latīniski dēvēja par cum manu. Šajā laulībā sieviete pameta sava tēva namu un kļuva par vīra autoritātes subjektu.[5] Sievietes tēvs savukārt zaudēja to tēva varu, kas viņam bija pār meitu. Cum manu laulībā izšķīra trīs formas. Confarreatio laulības formu parasti izmantoja aristokrāti; tai bija raksturīga reliģioza un svinīga noskaņa. Laulībās piedalījās divi augstākie priesteri un desmit liecinieki, to laikā notika upurēšana Jupiteram, kurš tika uzskatīts par jaunlaulāto aizgādni. Principāta periodā (27. p.m.ē.–m.ē. 284.) confarreatio laulības forma bija praktiski izzudusi. Savukārt coemptio laulības forma norisinājās kā simboliska sievietes pārdošana vīram vienkāršas ceremonijas veidā. Laulībās piedalījās pieci liecinieki un līgavas pircējs (latīņu val. libripens). Parasti šo laulības formu izmantoja plebeji un tā bija visizplatītākā Romas republikas beigu periodā. Arī šīs laulību formas izplatība strauji samazinājās Principāta laikā.[6] Visbeidzot, usus laulības forma paredzēja, ka pārim nepieciešams nodzīvot kopā vienu gadu. Pēc šī termiņa stājās spēka cum manu laulība. Praksē laulātajam pārim bija viegli dzīvot tādā veidā, lai usus laulība nekļūtu par cum manu laulību. Lai tas notiktu, pietika sievietei nebūt kopā ar vīrieti un neatrasties viņa namā trīs diennaktis (latīņu val. trinoctium) pēc kārtas gada laikā, lai cum manu laulība nestātos spēkā.[7] Gadījumā, ja pāris turpināja dzīvot kopā arī pēc trīs diennakšu šķirtības, atskaites periods sākās no jauna. Trīs diennakšu principa stāšanās spēkā bija pilnībā atkarīga no sievietes un viņas nodomiem. Teorētiski usus laulības mērķis bija noslēgt cum manu laulību, bet praktiski bija iespējams usus laulības periodu nepārtraukti pagarināt. Tas nodrošināja, ka nestājās spēkā cum manu laulības juridiskās sekas – sievas īpašuma nonākšana vīra rīcībā. Tādā veidā, nepārtraukti pagarinot usus laulības periodu, sieviete varēja pastāvīgi dzīvot kopā ar vīrieti, nestājoties cum manu laulībā, neiekļaujoties vīra ģimenē un nepakļaujoties viņa autoritātei. Uzskata, ka usus laulības formu izmantota kā brīvās laulības modeli laikmetā, kad romiešu dzīvē teorētiski dominēja cum manu laulības forma.[8]

Otrais Senās Romas laulības veids bija brīvā laulība sine manu, kas guva plašu izplatību Principāta laikmeta sākumā, kad notika ievērojamas izmaiņas romiešu ģimenes veidošanas tradīcijās.[9] Šis laikmets pazīstams ar dziļu romiešu ģimenes vērtību krīzi. Impērijas veidošanās laikā iegūtās bagātības bija demoralizējušas aristokrātu ģimenes jau Principāta sākuma posmā – imperatora Augusta laikā, kurš centās cīnīties pret aristokrātisko ģimeņu morālo pagrimumu. Šajā laikā parastie Romas pilsoņi lielāko tiesu vēl bija saglabājuši uzticību tradicionālajām ģimenes vērtībām. Sākotnēji romiešu ģimenes vērtību krīzei nebija smagas sekas. Bija vajadzīgs ilgāks laiks, lai demoralizācija un sociālā anarhija izplatītos arvien lielākā impērijas teritorijā un pārņemtu visus sabiedrības slāņus.[10]

Laulību skaits samazinājās un pieauga šķirto laulību skaits. Aizvien vairāk romiešu sāka dzīvot vieni paši, vai arī izveidoja īslaicīgas ārlaulības attiecības. Rezultātā samazinājās jaundzimušo skaits un līdz ar to arī impērijas iedzīvotāju skaits. Vienkārša kopā dzīvošana kļuva arvien izplatītāka, kā rezultātā tradicionālā cum manu laulība gandrīz pilnībā izzuda – turklāt tas nenotika likumdošanas izmaiņu rezultātā. Daži pētnieki uzskata, ka atteikšanos no cum manu laulības sekmēja grieķu individuālistiskās stoicisma filozofijas izplatība, uzskati par sieviešu atbrīvošanos un cum manu laulības stāvokļa neatbilstību šiem principiem.[11]

Tradicionālās laulības izzušanā būtiska ietekme bija arī tam, ka valsts likumdošana nekādā veidā nekontrolēja pilsoņu laulības. Katrs varēja netraucēti izvēlēties vēlamo laulības veidu. Tādējādi, paātrinoties romiešu sabiedrības lejupslīdei, aizvien vairāk cilvēku atbilstoši saviem uzskatiem izvēlējās brīvo laulību sine manu, kas neradīja juridiskas sekas. Kā jau rakstījām, netika mainīts sievietes īpašuma statuss, laulības slēgšana neparedzēja nekādas formalitātes un nebija nepieciešama pat laulāto klātbūtne. Likumiskā kontrole par sievu un viņas īpašumu palika viņas tēva autoritātes subjekts, bet gadījumā, kad sieviete neatradās tēva aizbildniecībā, viņa pati likuma ietvaros brīvi rīkojās ar savu īpašumu.[12]

Raksturojot romiešu ģimenes sabrukumu Principāta laikmetā, romiešu filozofs Seneka Jaunākais (4. p.m.ē.–65.) norādīja, ka daudzas sievietes gadus esot skaitījušas nevis pēc ievēlētajiem konsuliem, bet gan pēc saviem nomainītajiem vīriem.[13] Savukārt par vīriešu vieglprātību Seneka izsakās šādi: “Mēs zinām par sievietēm, kuras laulības otrajā dienā šķīrās, un pēc tam uzreiz apprecējās vēlreiz. Par to ir jāpārmet arī vīriem – gan tam, kurš tik ātri kļuva neapmierināts, gan tam, kurš tik ātri aizrāvās ar precībām.”[14]

Principāta laikmeta sākumā brīvā laulība sine manu šāda dzīves veida praktizētājiem šķita pievilcīga tādēļ, ka tā, kā jau sacījām, neietvēra nekādus likumā paredzētus pienākumus un tiesības un arī neradīja ekonomisku pāra vienotību. Katram palika savs īpašums; katrs pats atbildēja par saviem parādiem; pārim nebija pienākuma savstarpēji palīdzēt. Atšķirībā no cum manu laulības, personas juridiskās saistības brīvajā laulībā bija minimālas. Sieva netika pakļauta vīra varai un bija pilnīgi neatkarīga. Brīvo laulību sine manu varēja viegli noslēgt un izšķirt; laulības noslēgšana un šķiršana notika bez laicīgo un reliģisko autoritāšu iejaukšanās; pietika tikai ar abu pušu paziņojumu. Brīvajā laulībā dzimušajiem bērniem bija likumīgs statuss. Tie kļuva par Romas pilsoņiem un varēja mantot tēva un citu viņa ģimenes locekļu īpašumu.[15] Taču šādā laulībā dzimušie bērni nevarēja mantot mātes un viņas ģimenes īpašumu.[16]

Senajā Romā pastāvēja arī ārlaulības attiecības – konkubināts (latīņu val. concubinatus), kas kalpoja kā alternatīva laulībām. Romiešu vīrietim varēja būt pastāvīgas attiecības ar nelaulātu partneri. Tās netika uzskatītas par nelikumīgām gadījumā, ja viņš jau nebija laulājies ar citu sievieti. Taču šāda veida attiecībās nestājās spēkā laulības pienākumi un tiesības, un tajās dzimušajiem bērniem nebija mantošanas tiesību.[17] Ārlaulības partnerēm parasti bija zemāks sociālais statuss nekā vīrietim. Attiecības tika uzskatītas par pastāvošām, ja abiem partneriem bija nolūks tādas izveidot. 1. gadsimtā konkubināts Romas impērijā kļuva plaši izplatīts.[18]

Šķiršanās iespējas Romas republikas beigu periodā bija ļoti liberālas. Šķiršanos varēja ierosināt abi partneri gan cum manu, gan sine manu laulībās, turklāt pietika tikai ar vienas puses iniciatīvu. Par faktisku šķiršanos romieši uzskatīja stāvokli, kad pāris vairs nedzīvoja kopā. Piemēram, pārim turpinot dzīvot kopīgā mājā, laulība netika uzskatīta par šķirtu. Šķiršanās stājās spēkā arī pēc paziņojuma par nolūku šķirties. Laulības šķiršana bija ierasta un regulāra parādība romiešu dzīvē. Nav saglabājušies dati, cik bieži to ierosināja vīri, cik bieži – sievas.[19]

Senās Romas ģimenes likumdošanas attīstības gaitai bija raksturīga senākā tradicionālā laulību veida cum manu izzušana un tā aizvietošana ar brīvo laulību sine manu un kopā dzīvošanu konkubinātā. Minētie jaunie laulības veidi paredzēja būtiski mazākus ģimeņu locekļu pienākumus un tiesības un tajās dzimušie bērni nebaudīja visas tradicionālajā laulībā dzimušo privilēģijas. Romas impērijas ģimenes likumi minimāli iejaucās ģimenes autonomijā. Laulātajiem bija iespējas brīvi slēgt dažādus laulības līgumus pēc saviem ieskatiem, ja vien tie nebija pretrunā ar citās dzīves sfērās pastāvošo likumdošanu. Bija iespējams noslēgt līgumu par pilnīgu pāra savstarpējo ekonomisko nodalīšanos. Likumdošana nodrošināja arī vieglu laulības šķiršanu. Tā netika apgrūtināta ar objektīviem pamatojumiem šādas izvēles veikšanai. Pietika tikai ar subjektīvu vienas vai abu pušu izteiktu apzinātu nolūku šķirties, kopdzīves izbeigšanu vai jaunu attiecību uzsākšanu.

Sine manu brīvajām laulībām un konkubinātam kļūstot par dominējošajiem laulības veidiem, tika iznīcināta dabīgā kārtība ģimenes attiecībās. Tas izraisīja dažādu netikumu attīstīšanos, kas izplatījās visos sabiedrības līmeņos. Šie netikumi veicināja vispārēju morālu degradāciju un dzimstības samazināšanos. Šeit, iespējams, meklējams izskaidrojums, kāpēc agrāk tik spēcīgā Romas impērija, kuras sabiedrības pamats bija romiešu ģimene, viegli sabruka un tika iznīcināta. Izvirtušos romiešus bez acīmredzamām grūtībām pakļāva barbaru iebrucēji.

Kanoniskie likumi

Romiešu ģimenes krīze, kas bija viens no Romas impērijas sabrukuma iemesliem, radīja atbalsi agrīno kristiešu polemikā. Pazīstamākais šajā ziņā ir svētais Augustīns (354–430), kurš nosodīja romiešu morālo pagrimumu un salīdzinājumam norādīja uz barbaru tautu morālo pārākumu. Uz impērijas drupām izcēlās jauni spēki, kas centās atjaunot bijušo varenību un izprata ģimenes stiprināšanas nozīmi savu mērķu sasniegšanā. Tie bija kristīgie valdnieki. Viņiem bija nepieciešami pavalstnieki pietiekami lielā skaitā, lai viņu valstis varētu pildīt savas sociālās un militārās funkcijas. Savukārt lielajiem zemes īpašniekiem bija nepieciešams darbaspēks. Daudzi bijušās impērijas teritorijā dzīvojošie barbari nevēlējās atmest savu ģimeņu sistēmu un likumu kodeksu, kuru ietekme dominēja no 6. gadsimta līdz 9. gadsimtam. Šajā laikā neizdevās izveidot vienotu ģimenes tiesību sistēmu. Pēc tam valdošo ietekmi ieguva kristīgā Baznīca, kuras ietekmē tika sakārtota un attīstīta turpmākā ģimenes likumdošana.[20]

Laulība bija viens no galvenajiem likumdošanas regulējuma objektiem visā kristīgajā pasaulē. Kristieši uzskatīja, ka nepieciešams laulību tiesiskais regulējums saskaņā ar kristīgu pasaules uzskatu un tā ieviešana ir Baznīcas likumīgais uzdevums. Kristīgās Baznīcas ietekmē ģimenes likumdošana iejaucās ģimenes autonomijā vairāk, nekā to bija darījusi romiešu likumdošana. Tas atspoguļoja nevēlēšanos atkārtot Romas impērijas beigu perioda sociālo anarhiju ar visām izrietošajām sekām. Ģimenes likumdošanu viduslaiku Eiropā mērķtiecīgi attīstīja Baznīcas likumu pētnieki. Lielāko ieguldījumu deva Gratiāns 1140. gadā ar kanonisko likumu krājumu Concordantia discordantium canonum un pāvests Aleksandrs III (1159–1181), kurš sāka veidot kanonisko likumdošanas sistēmu Liber Extra. Šie kanoniskie likumi ir ietekmējuši arī mūsdienu ģimenes tiesības.[21]

Kristietība ģimenes likumdošanā turpināja balstīties uz romiešu atziņu par universālām dabīgajām tiesībām. Laulību uzskatīja par daļu no Dieva dotās pasaules radīšanas kārtības. Akvīnas Toms (1225–1274) savā grāmatā Summa Theologiae formulēja divas dabīgā likuma galvenās iezīmes, kuru atzīšanu veidoja viņa diskusija par dabīgo likumu Prima Secundae 94. jautājumā. Dabīgais likums tika formulēts šādi. Pirmkārt, koncentrējoties uz Dieva kā dabīgā likuma devēja lomu, dabīgais likums ir tikai viens no Dievišķās providences aspektiem. Tāpēc dabīgo tiesību teorija no šī viedokļa ir tikai daļa no Dievišķās providences teorijas. Otrkārt, koncentrējoties uz cilvēka kā dabīgo likumu saņēmēja lomu, dabīgais likums veido praktiskās racionalitātes principus. Tie ir principi, pēc kuriem cilvēka rīcība ir vērtējama kā saprātīga vai nesaprātīga. Tāpēc dabīgo tiesību teorija no šī viedokļa ir praktiskās racionalitātes teorijas galvenā daļa. No morālfilozofijas viedokļa tas noteica, ka dabīgā likuma atzīšana nav savienojama ar cilvēcisko labumu (vērtību) noraidīšanu. Dieva dotā universālā dabīgā likuma atzīšana tāpat nav savienojama ar relatīvistiskiem uzskatiem, kuru vērtības statuss ir balstīts tikai uz atsevišķu kopienu uzskatiem un noteikts ar dažādām to paradumos balstītām normām. Šādā veidā tika likts teorētisks pamatojums arī uzskatam, ka nevar būt dažādi laulības veidi un formas, bet ir iespējama tikai viena vienīga forma, kura ir saskaņā ar dabīgo likumu un racionāli balstīta cilvēciskos labumos.[22]

Kanonisko likumu būtiski nosacījumi bija laulības nešķiramība un tās leģitimizācija no Romas Katoļu baznīcas puses. Baznīcas ģimenes kanoniskās likumdošanas attīstību var iedalīt divos laika periodos, par robežšķirtni izvēloties Tridentas koncilu 1563. gadā. Pastāvēja divi vēsturiski pēctecīgi laulības slēgšanas veidi. Obligāta laulību ceremonija Baznīcā tika paredzēta tikai ar Tridentas koncila lēmumu; pirms tam šādas prasības nebija. Tas izskaidrojams ar stāvokli, ka kristīgās Baznīcas rašanās laikā pastāvēja jau iepriekš noslēgtas laulības, kuras Baznīca atzina par leģitīmām. Turklāt Bībelē nebija aprakstīts kāds noteikts laulības slēgšanas veids. Šādā veidā par legālu tika atzīta kopdzīve, kas ieguva laulības statusu un kuras slēgšanā Baznīca nebija piedalījusies.

Kanonisko likumu laulības definīcijā izteikti izpaudās romiešu likumu ietekme, par laulību uzskatot monogāmu kopdzīvi un par tās svarīgāko mērķi – pēcnācēju radīšanu. Atšķirīgā iezīme no romiešu likumiem bija laulības atzīšana par nešķiramu. Laulības nešķiramība tika pamatota ar Baznīcas teoloģiskajām atziņām par sakramentālo laulību, atzīstot, ka laulātie kļūst par “vienu miesu” (latīņu val. una caro) un šo miesu ir savienojis Dievs, līdz ar to cilvēkam nav iespējams to šķirt (latīņu val. quod ergo Deus conjunxit, homo non separet). Tāpat kā romiešu likumos, pieļāva tikai monogāmu laulību, teoloģiski šo principu pamatojot ar 1. Mozus grāmatas vēstījumu par Ādamu un Ievu. Šāda laulība bija vienīgais likumīgais kopdzīves veids.[23] Lai gan kanoniskajā likumdošanā bija deklarēta laulības nešķiramība, atsevišķos, īpašos gadījumos pastāvēja iespēja to anulēt, atzīstot laulību par spēkā neesošu jau slēgšanas brīdī.[24]

Sākotnēji bija divas laulības stadijas. Par galveno priekšnoteikumu pirmās laulības stadijas leģitimizācijai tika atzīts abpusējs nolūks stāties laulībā (latīņu val. voluntasfacit matrimonium). Uzskatīja, ka laulību šajā stadijā var šķirt. Laulības otrās stadijas leģitimizācijas pazīme bija dzimumakts (latīņu val. copula carnalis) partneru starpā, caur to saņemot laulības sakramentālo statusu un teoloģiskajā izpratnē kļūstot par vienu miesu. Tieši šis akts pabeidza laulības noslēgšanu un padarīja to par nešķiramu. Tomēr par abām laulības stadijām turpinājās teologu strīdi, kas ietekmēja laulības leģitimizāciju. Piemēram, Pāvests Aleksandrs III (1151–1181) noteica, ka pietiek vienīgi ar partneru abpusēju vēlēšanos (latīņu val. consensus), lai laulību atzītu par leģitīmu.[25]

Ārpus Baznīcas slēgtās laulības radīja dažādas problēmas saistībā ar to pierādīšanu. Noteikta laulības slēgšanas veida trūkums izsauca daudzus ļaunprātīgus mēģinājumus to izmantot savā labā; izplatījās arī slēpta bigāmija. Lai to novērstu, Tridentas koncils noteica, ka laulība par leģitīmu tiek atzīta tikai tad, ja tā ir noslēgta noteiktā veidā Romas Katoļu baznīcā. Lēmums bija pretrunīgs, jo nebija vienprātības par to, vai Baznīcai ir tiesības prasīt laulības slēgšanu, ņemot vērā to, ka pats Kristus Svētajos Rakstos neko tādu nebija noteicis. Tomēr šie pretrunīgi vērtētie noteikumi tika ieviesti praksē. Jaunais laulības slēgšanas veids “Forma Tridentina” paredzēja priestera un divu vai trīs liecinieku klātbūtni laulības ceremonijā. Attiecīgi visas citas laulības formas tika atzītas par neleģitīmām.[26]

Ģimenes likumdošana tika iekļauta stingri noteiktā, kristīgās vērtībās balstītā formā, kas nepieļāva atkāpes. Kanoniskajos likumos paredzēja universālu vienādas likumdošanas piemērošanu visām tiesiskajām personām. Nodrošinot lielāku kontroli pār laulību slēgšanu, Baznīca praksē panāca pastāvošās bigāmijas ierobežošanu un novērsa laulību patvaļīgu šķiršanu. Izveidojās situācija, kurā durvis uz laulību stāvēja atvērtas visiem, savukārt izejas durvis principā bija slēgtas. Tas novērsa sociālā haosa rašanos, kas bija bijusi liktenīga Romas impērijas sabiedrībai. Pastāvot ļoti ierobežotām iespējām šķirt laulību, likumi efektīvi nodrošināja bērnu dabīgās tiesības uz abiem vecākiem, kuriem šādā laulībā bija grūti izvairīties no pienākuma bērnus audzināt un uzturēt.

Prasība pēc noteikta laulības slēgšanas veida kļuva par obligātu tiesību sistēmas sastāvdaļu lielākajā daļā Eiropas valstu un kristīgajā pasaulē. Eiropas kultūrā līdz mūsdienām pastāv noteikta laulības slēgšanas ceremonija, kas ir būtiska laulības iezīme. Tādā veidā kanoniskā likumdošana, neskatoties uz mūsdienu sabiebrības sekularizāciju, joprojām ietekmē daudzu cilvēku nostājas. Personiskā līmenī laulību un reliģisku ceremoniju bieži uzlūko kā savstarpēji saistītas.

Kanoniskie likumi dominēja Eiropā līdz pat Franču revolūcijai, kad 1792. gada 20. septembrī Likumdošanas asambleja pēdējā sesijā pieņēma dekrētu, kas laulības šķiršanu padarīja par civiltiesisku, nevis reliģisku procesu. Laulības šķiršanu tādējādi būtiski atviegloja. Ikviens no laulātajiem varēja šķirties, pamatojoties uz vienkāršu apgalvojumu par temperamenta vai rakstura nesaderību.[27] Pat pēc mūsdienu standartiem tas bija ārkārtīgi liberāls laulības šķiršanas likums. Šis laulības šķiršanas likums atspoguļoja revolucionāru ideoloģijā balstīto apņemšanos ievērot indivīda tiesības, kā arī izrādīja dziļas antipātijas pret Romas Katoļu baznīcu. Sekularizācija radīja valsts iestāžu centienus ielauzties indivīdu privātajā dzīvē un centienus viņus pievērst kalpošanai valsts labā, ģimeni atstājot otrajā vietā. Jaunā likuma rezultātā laika posmā no 1792. līdz 1803. gadam, kad laulības šķiršanas likumi joprojām bija visliberālākie, Francijā tika šķirtas 30 000 laulības. Eiropā tas ievadīja jaunu, laulībai un ģimenei nelabvēlīgu laikmetu.

Lielais šķirto laulību skaits radīja bažas, ka sociālais eksperiments varētu izgāzties. Samazinoties Francijas revolūcijas ideālismam, atkal tika noteikti lielāki ierobežojumi laulības šķiršanai.[28] Napoleona Bonaparta Civillikuma izveides ietvaros 1803. gadā likumu atkal padarīja prasīgāku, par attaisnojošiem laulības šķiršanas iemesliem nosakot laulības pārkāpšanu, sliktu izturēšanos, sodāmību ar reputāciju graujošiem soda veidiem. Laulības šķiršanai, savstarpēji vienojoties, bija nepieciešama ģimenes locekļu atļauja. Apgalvojums par temperamenta vai rakstura nesaderību tika pilnībā izsvītrots no attaisnojošajiem laulības šķiršanas iemesliem. Laulības šķiršanu padarīja dārgāku un procesuāli sarežģītāku. Likuma izmaiņas panāca vēlamo efektu: tās nostiprināja ģimenes autoritāti un krasi samazināja šķiršanās gadījumu skaitu līdz aptuveni vienai desmitdaļai no to personu skaita, kuras bija šķīrušās saskaņā ar 1792. gada likumu.[29]

Tomēr pēc Franču revolūcijas un sekojošās liberalizācijas atcelšanas kreiso revolucionāru un reformatoru uzbrukumi laulībai un ģimenei Eiropā neizzuda. Kad boļševiki nāca pie varas Krievijā 1917. gadā, viņi pret laulību un ģimeni izjuta asu naidu un vēlējās to sagraut kā jebkuru citu “buržuāzisko” institūciju. Viens no pirmajiem padomju valdības dekrētiem bija likums, kas paredzēja laulības šķiršanu dažu minūšu laikā, pēc viena laulātā iniciatīvas. Rezultātā atkal bija vērojams sociālais haoss. Piemēram, dažiem vīriešiem gada laikā bija pat divdesmit sievas. Daudziem bija bērni, kuri tika izmesti uz ielas, jo vecāki nevēlējās par viņiem rūpēties. 1921. gadā Krievijas pilsētās un laukos tika uzskaitīti septiņi miljoni klaiņojošu nepieskatītu bērnu bez zināmiem vecākiem.[30] Reformu procesa rezultāts Padomju Krievijā bija līdzīgs Franču revolūcijas atplūdu laikmetam, kad kļuva skaidrs, ka pretdabīgais sociālais eksperiments tuvina valsts un sabiedrības sabrukumu. Augstākās Padomes prezidijs 1936. un 1944. gadā pieņēma ģimenes likumus, kas iezīmēja atgriešanos pie konservatīvās tradīcijas. Likumi piedāvāja dažāda veida materiālus atbalstus ģimenēm, centās saglabāt ģimenes vienību un atkal padarīt šķiršanos grūtāku. Tika palielināti sodi par amorālu uzvedību, un laulātajiem bieži vien tika pavēlēts samierināties. Šķiršanās kļuva par publisku lietu: laulātajiem viss šķiršanās process bija jārisina tiesā un viņu nodoms tika publicēts vietējā laikrakstā.[31]

Franču un krievu revolucionāru reformas un to izgāšanās pierādīja, ka atteikšanās no dabīgajā likumā balstītās ģimenes nevar sniegt pozitīvas sekas. Progresīvās ideoloģijas aizstāvji bija spiesti kļūt par reālistiem un ierobežotā apjomā atgriezties pie konservatīvām ģimenes vērtībām, lai novērstu sabiedrību degradāciju. Tomēr šī atgriešanās notika pārāk neizlēmīgi un nepietiekamā apmērā. Amerikāņu sociologs K. Cimermans savā grāmatā Ģimene un civilizācija aprakstīja, kā ģimenes novājināšanās senajā Grieķijā un Romā kalpoja par šo civilizāciju sabrukuma priekšvēstnesi. Viņš norādīja, ka līdzīgas problēmas apdraud arī mūsdienu sabiedrības. Modernajā Eiropā dzimstība dažādu sociālo eksperimentu rezultātā sāka kristies jau 19. gadsimta beigās. 1930. gados daudzās vietās tā jau bija paslīdējusi zem iedzīvotāju atražošanās līmeņa. Šis process ir ģimenes kā sabiedrības sociālās institūcijas noraidīšanas sekas. Ticības zudums ģimenei Eiropā pēdējo divu paaudžu laikā ir līdzīgs procesiem antīkajā pasaulē. Cimermans šajā sakarībā raksta: “Abos gadījumos šis ticības zudums ģimenes institūcijai ir radījis izteiktu dzimstības krišanos, pieaugošu atbalstu perversiem seksuālās uzvedības veidiem un galu galā arī milzīgu šo civilizāciju krīzi.”

Lai gan tautu kultūra un demogrāfija ir svarīga, tomēr tās šajā procesā nenosaka pilnīgi visu. Bieži vien ģimenes sabrukums rodas tiešas un apzinātas valsts rīcības rezultātā. Cimermans norāda, ka mūsdienās valsts dažkārt neatkarīgu ģimeni uzskata par draudu savai varai. Tas noved pie tā, ka ģimene apzināti tiek novājināta. Valsts atbalsta un pat sponsorē pret ģimeni noskaņotu intelektuāļu darbību. Šādā ziņā pati nelabvēlīgākā ģimenei ir izteikti centralizēta valsts vara, jo tās iejaukšanās padara ģimenes iekšēju saliedētību un atbalstu aizvien nevajadzīgāku. Līdzko ģimenē rodas problēmas, valsts nekavējoties cenšas iejaukties. Tas noved pie tā, ka netiek cienīta ģimenes autonomija un ģimene kļūst tikai par instrumentu valsts rokās.

Ļoti svarīga dabīgas laulības un ģimenes saglabāšanai ir arī politiskā ideoloģija. Radikālas izmaiņas ģimenes izpratnē bieži vien ir notikušas reizē ar radikālām izmaiņām valstī. Gan Francijas, gan Krievijas revolūciju laikā laulības šķiršanu atļāva bez otra laulātā piekrišanas vai pat viņam nezinot. Šīs tālejošās izmaiņas pakāpeniski pārņēma arī citas valstis, un tās tika eksportētas uz Rietumu demokrātijām, kuras vietumis jau vārds vārdā ir pieņēmušas jakobīņu un boļševiku ģimenes likumdošanu.

Te arī slēpjas atšķirība starp seno Romu un mūsdienu valstīm. Lai gan romiešu intelektuāļi nereti veda laulībai un ģimenei naidīgu dzīvesveidu, viņi neradīja un nesludināja sistemātisku pret ģimenēm vērstu ideoloģiju.[32] Šādas ideoloģijas pastāvēšana būtiski pasliktina laulības un ģimenes aizsardzības iespējas mūsdienās.

[1] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, p. 39.

[2]Ibid., pp. 32–33.

[3] J. E. Grubbs, Women and the Law in the Roman Empire, London: Routledge, 2002, p. 81.

[4] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, p. 55.

[5] M. L. Colish, The Stoic Tradition from Antiquity to the Early Middle Ages, Leiden: Brill Academic Publishers, 1985, p. 383.

[6] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, pp. 37–39.

[7] M. L. Colish, The Stoic Tradition from Antiquity to the Early Middle Ages, Leiden: Brill Academic Publishers, 1985, p. 383.

[8] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, pp. 35–38.

[9]Ibid., p. 48.

[10] C. C. Zimmerman, Family and Civilization. Pieejams: https://books.google.lv/books?id=s0pcAwAAQBAJ&pg=PT259&lpg=PT259&dq=roman+family+crisis&source=bl&ots=WVrxBkpeM2&sig=ACfU3U3bEPwErP3NdoAOXxzVmQeQB9M-YA&hl=lv&sa=X&ved=2ahUKEwiBosP7s6LzAhXws4sKHe7BDqY4ChDoAXoECA8QAw#v=onepage&q=roman%20family%20crisis&f=false

[11] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, p. 48.

[12] M.L. Colish M. L., The Stoic Tradition from Antiquity to the Early Middle Ages, Leiden: Brill Academic Publishers, 1985, p. 383.

[13] G. Lind, Common Law Marriage A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, p. 48.

[14] L. Gloyn, The Ethics of the Family in Seneca, III: The Mystery of Marriage. Pieejams: https://howtobeastoic.wordpress.com/2018/05/14/the-ethics-of-the-family-in-seneca-iii-the-mystery-of-marriage/

[15] G. Lind, Common Law Marriage A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, p. 48.

[16] S. Treggiari, Roman Marriage: Iusti Coniuges, New York: Oxford University Press, 1993, p. 32.

[17] G. Lind, Common Law Marriage A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, p. 52.

[18] M.L. Colish, The Stoic Tradition from Antiquity to the Early Middle Ages, Leiden: Brill Academic Publishers, 1985, p. 151.

[19] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, p. 65.

[20] C. C. Zimmerman, Family and Civilization. Pieejams: https://books.google.lv/books?id=s0pcAwAAQBAJ&pg=PT259&lpg=PT259&dq=roman+family+crisis&source=bl&ots=WVrxBkpeM2&sig=ACfU3U3bEPwErP3NdoAOXxzVmQeQB9M-YA&hl=lv&sa=X&ved=2ahUKEwiBosP7s6LzAhXws4sKHe7BDqY4ChDoAXoECA8QAw#v=onepage&q=roman%20family%20crisis&f=false

[21] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, pp. 89–90.

[22] “The Natural Law Tradition in Ethics”, Stanford Encyclopedia of Philosophy. Pieejams: https://plato.stanford.edu/entries/natural-law-ethics/

[23] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, pp. 90–104.

[24] E. Westermarck, The History of Human Marriage Vol. 3, London; Macmillan And Co, 1921, p. 330.

[25] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, pp. 97–116.

[26] G. Lind, Common Law Marriage: A Legal Institution for Cohabitation, New York: Oxford University Press, 2008, pp. 117–121.

[27] “The Legislative Assembly reforms – Divorce law “(1792). Pieejams: https://alphahistory.com/frenchrevolution/legislative-assembly-divorce-law-1792/

[28] “Divorce and Women in France”. Pieejams: https://www.ohio.edu/chastain/dh/divorce.htm

[29] “Divorce and The French Revolution”. Pieejams: https://lifetakeslemons.wordpress.com/2011/12/22/divorce-and-the-french-revolution/

[30] “The Russian Effort to Abolish Marriage”. Pieejams: https://www.theatlantic.com/magazine/archive/1926/07/the-russian-effort-to-abolish-marriage/306295/

[31] D.A. Field, Irreconcilable Differences: Divorce and Conceptions of Private Life in the Krushchev Era. Pieejams: https://onlinelibrary.wiley.com/doi/10.1111/0036-0341.00047

[32] C.C. Zimmerman, Family and Civilization. Pieejams: https://www.researchgate.net/publication/225853781_Carle_C_Zimmerman_Family_and_Civilization

Pārdomas Valsts valodas dienā

Pēc būtības mūsdienu valsts ir mākslīgs, bezpersonisks veidojums, kura primārais uzdevums ir varas nodrošināšana. Valsts varas pamata darbi ir kārtības uzturēšana, aizsardzība un, protams, arī sevis uzturēšana. Tomass Hobss savā darbā Leviatāns (1651) izvirzīja tēzi, ka publiskās varas avots ir cilvēku savstarpējā vienošanās jeb līgums. Hobs rakstīja, ka valsts vara, protams, ir cilvēka individuālo brīvību ierobežojoša, taču cilvēki no šī ļaunuma nevar izvairīties, jo citādi iestātos haoss, kas būtu vēl lielāks ļaunums. Vieni filozofi kopš tiem laikiem šo teoriju par sabiedrisko līgumu ir attīstījuši un pilnveidojuši (piemēram, Žans Žaks Ruso). Taču citi ir kritizējuši pašu valsts būtību, uzskatīdami, ka cilvēks bez šīs vardarbības mašīnas var iztikt (piemēram, Nikolajs Bakuņins). Galu galā esam tur, kur esam. Statistu lomā atrodoties, mums atliek vien novērot. Pasauli ir pārklājusi pārnacionālu organizāciju un pārnacionālu korporāciju tīklojums, kurā lielās valstis iegūst aizvien lielāku varu, bet mazām valstīm, tādām kā Latvijas Republika, kļūst arvien grūtāk saglabāt savu nacionālo identitāti.

Latvijas Republika ir latviešu tautas izcīnīta nacionāla valsts. Brīnumainā kārtā mēs esam spējuši to izveidot, tad zaudēt un tad atkal atgūt. Par sabiedrisko līgumu varam uzskatīt atjaunoto 1922. gada 15. februāra Satversmi, kas ir augstākais juridiskais dokuments valstī. Atbilstoši konstitucionālajai teorijai tas nosaka valsts ideoloģisko, ekonomisko un politisko pamatu. Sākotnējā Satversme, salīdzinot ar šobrīd spēkā esošo, bija lakonisks dokuments. To ar 15 Satversmes grozījumiem esam palielinājuši par aptuveni 1/3 daļu. Konstitucionālais likumdevējs[1] divus no jaunpievienotajiem jēdzieniem atkārto vairākkārt, tiem piešķirot lielāku nozīmi nekā pārējiem. Šie divi jēdzieni ir “labklājība”, kas atkārtojas trīs reizes,[2] un “latviešu valoda”, kas Satversmē iekļauta veselas astoņas reizes.[3]

Protams, šo jēdzienu ietveršana Satversmē un arī atkārtošanās nav nejauša. Valsts atjaunošanas jēga bija un ir Latvijas kā nacionālas un pārtikušas labklājības valsts pastāvēšana. Lai arī abiem jēdzieniem Satversmes normās ir sava juridiskā slodze, ir nepārprotams arī to ideoloģiski simboliskais vēstījums.

Saeimas deputāti, kas, pieņemot Satversmes grozījumus, atkal un atkal izmantoja šos jēdzienus, manuprāt, ne tikai pilnveidoja mūsu valsts konstitucionālo regulējumu, bet arī sūtīja vēlētājiem konkrētus signālus. Neatkarīgi no konstitucionālo likumu satura tie ir tulkojami kā rūpes par latvisku un nacionālu Latviju un valdības nepagurstošo darbu pie ekonomikas izaugsmes – labklājības. Vispār šādiem “signāliem” likumu veidolā ir savs apzīmējums – tos sauc par “simbolu likumiem”. Tie ir tādi tiesību akti, kuriem var būt (bet bieži var arī nebūt) zināms praktisks pielietojums, taču to mērķis ir cits – tie ir vērtības formējoši, politiska vai sociāla rakstura vēstījumi.

Savulaik pirmskara Saeimā bija apzīmējums “runāt pa logu ārā”. Ar to mēdza raksturot politiķu runas, kuras bija drīzāk domātas presei nekā citiem Saeimas debatētājiem. Šos simboliskos likumus arī varētu šādi raksturot. Labs piemērs ir likumu preambulas, kuras Latvijā gan izmanto diezgan reti.[4] Visspilgtākais piemērs laikam būtu trīspadsmitais Satversmes grozījums (2014), kas atklāj Latvijas valsts būtību. Satversmes grozījumi Satversmes ievadu no 13 vārdiem palielināja līdz 220 vārdiem un bija, idejas autora Egila Levita vārdiem runājot, “morāls aicinājums sabiedrībai” un “inspirācijas avots tiesību piemērotājiem”.

Vēl viens Latvijas simbolu likums ir likums “Par svētku, atceres un atzīmējamām dienām”.[5] Likums nosaka valsts apmaksātas svētku dienas un no pieņemšanas brīža ir kā “atvērtais logs”, caur kuru Latvijas elite sūta savus vēstījumus visai sabiedrībai vai kādai īpašai profesionālai vai sociālai grupai[6] un pat starptautiskajai sabiedrībai.[7] Neesmu konkrētā likuma atbalstītājs, jo jebkuras (arī vērtīgas) lietas pārliecīga ekspluatēšana rada pretēju efektu. Politiķu aizraušanās, iekļaujot arvien jaunas atceres dienām komplektā ar administratīviem sodiem par karoga neizkāršanu sēru noformējumā, kā zināms, izraisīja juristu protestus, kas galu galā pārauga konstitucionālā sūdzībā Satversmes tiesā un karoga izkāršanas obligātuma atcelšanā vispār.[8] Tikmēr “Kalendāra likums” pieaug apjomā, jo, ietverot vienu profesiju vai notikumu, likumdevējam nevar būt pamatotu iebildumu pret citām profesijām un notikumiem. Tā, soli pa solim, arvien jaunas dienas nokļūst atzīmējamu dienu statusā.

Šogad likums “Par svētku, atceres un atzīmējamām dienām” ir papildināts ar jaunu – Valsts valodas dienu. Pateicoties Valsts prezidenta Egila Levita iniciatīvai, tā noteikta 15. oktobrī. Iniciatīvas autora ieskatā tieši šis datums vislabāk uzsvērs latviešu valodas kā vienīgās valsts valodas simbolisko un konstitucionālo vērtību. Vienlaikus tas stiprinās arī valodas pozīcijas un veicinās modernas, atvērtas latvietības koncepcijas iedzīvināšanu, kā arī sekmēs mazākumtautību iesaisti.[9]

Lai arī valodnieku ieskatā 13. maijs, kas ir Jura Alunāna dzimšanas diena, būtu piemērotāks, domāju, ka 15. oktobris ir gana zīmīgs datums. 1998. gadā šajā dienā 7. Saeimai trešajā lasījumā izdevās apstiprināt Satversmes 4. panta grozījumus. Satversmē tika ietverts jauns teikums: “Valsts valoda Latvijas Republikā ir latviešu valoda”. Šeit vietā paskaidrojums, ka, Satversmi pieņemot, latviešu valodu tur neizdevās iekļaut,[10] tādēļ 7. Saeimas veikums ir ievērības cienīgs notikums.

15. oktobra atzīmēšanai ir simbolu likumu pazīmes. Tas ir varas sūtīts signāls nācijai, kas nenes finansiālas vai cita rakstura sekas. Vai šāda diena ir vajadzīga? Domāju, ka noteikti ir vajadzīga, jo nacionālas valsts varai ir pienākums rūpēties par nacionālas valsts identitāti, bet latviešu valoda ir identitātes košākā sastāvdaļa. Valsts valoda ir latviešu nāciju un pilsoņus saistošais elements. Tas ir tilts, kas saista nācijas iepriekšējās paaudzes ar nākamajām un ārpus Latvijas robežām dzīvojošos, latvju tautai piederīgos ar dzimtenē dzīvojošajiem tautiešiem.

Grūtāk ir atbildēt uz jautājumu, ko gaidām no šīs dienas. Drīzāk varētu atbildēt, ko negribētos sagaidīt. Ļoti negribētos, lai Valodas diena klusi ierindotos kaut kur starp Policijas, Medicīnas darbinieku, Robežsargu, Viņa Svētības pāvesta Franciska pastorālās vizītes, Sieviešu, Tēva, Zinību, Jūras un daudzām citām “kalendārā likuma” dienām. Valodas dienai vajadzētu kļūt par dinamisku pārdomu dienu, kurā dažādu nozaru zinātnieki, jo īpaši valodnieki, valsts ierēdņi, diasporas pārstāvji un arī Latvijas mazākumtautību pārstāvji atklātās debatēs veidotu pozitīvu attieksmi pret latviešu valodu. Jaunā atzīmējamā diena ir lieliska iespēja iedibināt stabilu tradīciju dialoga uzturēšanai un ikgadējām diskusijām par valodas vietu un lomu. Rūpes par valodu un konstitucionālās identitātes kopšanu nevar atstāt tikai ierēdņu ziņā.

Latviešu valoda nav tikai valsts pārvaldes komunikācijas līdzeklis ar valsts un pašvaldību institūcijām. Tā pirmām kārtām ir latviešu nācijas valoda, kas ir Latvijas valsts pilsoņu vairākuma dzimtā valoda. Tās izplatības teritorija sakrīt ar Latvijas valsts robežām. Tiesības uz savas valodas lietošanu latviešu nācija ieguva līdz ar savas valsts proklamēšanu, taču tās statusu bija jāizcīna parlamentārās cīņās abos neatkarības periodos un jānosargā valodas referendumā. Valsts valoda ir valsts suverenitātes izpausme. Tā ir saistāma ar nacionālo drošību. Tādēļ arī pēc ievēlēšanas tautas priekšstāvji savus mandātus iegūst tikai pēc svinīgā zvēresta, kurā ietverts solījums stiprināt latviešu valodu kā vienīgo valsts valodu. Valsts valoda ir nacionālas valsts elements un simbols vienlaikus – tāpat kā Satversme, valsts karogs, himna un ģērbonis. Tādēļ tās saglabāšana, uzturēšana un pētniecība valsts augstākā līmenī ir jāatbalsta. Nacionālā attīstības plānā latviešu valodas un kultūras pastāvēšana savā zemē identificēta kā valsts pastāvēšanas jēga.

Taču realitātē valsts valodu saglabāt kļūst arvien grūtāk. Tam par iemeslu ir ne tikai globalizācijas tendences. Nesen dzejniece Liāna Langa komentēja, ka “Valsts valodas stāvoklis nebūt nav tik pašsaprotami stabils, un Satvermes pants drīzāk ir teorētisks, nevis praktisks nodrošinājums […] Praksē notiek gan divvalodības nostiprināšanās, īpaši Rīgā un Daugavpilī, gan valodas degradācija, kas acīmredzama portālos, sociālajos tīklos un ikdienā visapkārt.”[11]

Dzejnieces teiktajam var piemetināt, ka atsevišķi, tikai Latvijai kā nacionālai valstij svarīgi humanitāro un sociālo zinātņu virzieni (piemēram, valodniecība un jurisprudence) ar valdības un parlamenta svētību tiek virzīti prom no pētniecības latviešu valodā. Nacionālai sistēmai būtisku (specifisku) jautājumu vietā zinātnieki ir spiesti savas publikācijas orientēt uz aprakstošām (vispārīgām) lietām, jo starptautiskās datu bāzes interesē pamatā globāli jautājumi. Kāpēc tā? Tāpēc, ka, lai saglabātu savu statusu, zinātniekiem jāizpilda īpašā regulējumā noteiktie normatīvi, kuros par pamatu ņemta zinātniskā un pedagoģiskā kvalifikācija, kas savukārt balstās obligātā prasībā zinātniekiem publicēties digitalizētās, attiecīgi indeksētās datu bāzēs (Web of Science, SCOPUS vai ERIH+) un iegūt Hirša indeksu. Nešauboties, ka zinātnieku pasaulē Hirša indekss ir viens no objektīvākajiem starptautiskā zinātniskā pienesuma indikatoriem, tieši Latvijai vajadzīgās zinātnes ir nonākušas zināmā krustceļā, jo publicēties latviešu valodā (izņēmumu kārtā) var, taču tad publikācijai ir krietni zemāks rangs.

Valdības motivācija visumā ir saprotama. Augstskolu reitingiem būtisks ir augstskolu indeksācijas kritērijs, no kura var izsecināt zinātnes un atsevišķā pētnieka lietderīgumu. Šāda“Prokrusta gulta” un pastāvīgā prasība – visu rakstīt ārzemēm, nevis savai tautai, nesekmē pilnvērtīgu pētniecību un vērtējama ļoti kritiski. Skaidrs, ka jādomā ilgstpējīgi un jāstrādā pie valsts, augstskolas un katra atsevišķa zinātnieka atpazīstamības, tomēr šai virzībai ir jābūt arī jēgpilnai. Tai jābalstās aksiomā, ka nacionālā zinātne ir, pirmkārt, orientēta uz nacionālas valsts – mūsu valsts – attīstību, nevis abstraktas, globālas zinātnes attīstību. Un nešaubīgi pieejā ir jābūt ievērotam samērīgumam, citādi viss izskatās pēc birokratizēta mēģinājuma zinātni pilnībā “pārcelt” uz angliski runājošo vidi, jo tas atvieglos atskaišu rakstīšanu Briseles pārbaudītājiem. Rezumējot, ieviestais zinātnes normatīvu algoritms ir pretrunā ar Satversmi un valsts valodas konceptu. Skumdina arī tas, ka process sāk atgādināt sen aizgājušos padomijas laikus, kad, neskatoties uz to, ka “Latvijas PSR teritorijā latviešu valoda ir iedzīvotāju vairākuma dzimtā valoda”,[12] tā nebija PSRS “starpnacionālā saziņas valoda”un kļuva par“ķēķa valodu”. Bija gadījumi, kad divi latviešu zinātnieki savā starpā profesionālus jautājumus apsprieda krievu valodā, jo bija pārāk grūti jēdzienus sarunas laikā pārtulkot latviski.

Kopēju tendenču sarakstā kā piemērs ir minama arī valsts pētījumu programma Letonika. Sākotnēji tā tika veidota kā būtisks finansiāls dzinulis latviešu valodas padziļinātai pētniecībai. Šobrīd projekts ir kļuvis par varas ielāpu daudziem ar valodas pētniecību nesaistītiem jautājumiem. Būtisks atbalsta samazinājums valsts valodas izpētei un attīstībai arī iezīmē izpētes norietu. Klusēt par to nevar, un Valsts valodas dienas ieskaņā būtu labi pašiem sev atbildēt uz jautājumu – kurš pateiks, kur ir tā robeža, līdz kurai varam pieļaut nemitīgās atkāpes? Riski nacionālai zinātnei ir ievērojami. Kā norāda profesore Ina Druviete, dažādu disciplīnu galvenajos virzienos viegli var sākt dominēt pārstāvji no angliski runājošām valstīm un tad viņi, nevis mēs, noteiks tēmas un problēmas, kuras uzskatīs par būtiskākajām.[13] To pierāda citu valstu pieredze. Šāds process gala rezultātā ietekmē gan finansējuma piešķiršanu, gan arī aizvirzīšanos no nacionāli svarīgām temām. Kā norāda profesore – par to ir jārunā, jo īstais provinciālisms ir dzīvot paniskās bailēs no savas identitātes un nespēt pastāvēt uz savām vērtībām. Valodas politikai, līdztekus ekonomikas un drošības politikas virzieniem, ir jābūt vienam no galvenajiem valsts iekšpolitikas virzieniem.

Noslēdzot šo apcerējumu, vēlos uzsvērt, ka pievienojos mūsu prezidenta Egila Levita teiktajam par valsts valodu kā vienu no Saeimas prioritātēm. Tikai cienot sevi, savu valodu un valsti, spēsim pacelt savu nacionālo pašapziņu. Taču ir viens būtisks “bet”. Prezidenta institūcijai aizsākot Valodas dienas tradīciju, tai noteikti vajadzētu uzņemties valsts valodas patronāžu. Pretējā gadījumā Valodu likuma diena atkal būs izrādījies vien kārtējais formālais varas signāls – simboliskais likums, taču tie, ņemot vērā zemo tautas uzticību varai, jau sen vairs īsti nedarbojas.

[1] Latvijā ir divi konstitucionālie likumdevēji – tauta un Saeima, taču jāņem vērā, ka kopš 2012. gada valodu referenduma Saeima tiesisko regulējumu ir tik būtiski sarežģījusi, ka tauta Satversmi grozīt var vien tikai teorētiski. Vairāk skat. https://lvportals.lv/viedokli/331821-vai-latvija-ir-iespejams-sarikot-iedzivotaju-inicietu-referendumu-2021#_ftn1 un https://www.apgads.lu.lv/fileadmin/user_upload/lu_portal/apgads/PDF/Juridiskas-konferences/JUZK-79-2021/juzk.79.46_Balodis.pdf

[2] Jau Satversmes ievada pirmajā rindkopā “labklājība” ietverta valsts dibināšanas nolūkā. “Labklājība” Satversmē vēl divas reizes minēta 40. pantā, kurā noteikts Valsts prezidenta zvērests. Prezidentam ir jāzvēr, ka viņš darīs visu, kas būs viņa spēkos, “lai sekmētu Latvijas valsts un tās iedzīvotāju labklājību”. Visbeidzot, “labklājība” ir ietverta 116. pantā, kur valstij dota iespēja ierobežot dažas noteiktas tiesības, lai aizsargātu labklājību.

[3] Latviešu valoda, tāpat kā labklājība sākotnēji 1922. gada 15. februārī pieņemtajā Satversmē nav pieminēta ne reizi, taču šībrīža versijā – astoņas reizes. Satversmes ievadā trīsreiz (pirmajā rindkopā vienreiz un piektajā rindkopā divreiz) un piecos Satversmes pantos (4., 18., 21., 101. un 104. pantā). Saeima kā konstitucionālais likumdevējs šos lasījumus noteica ar 1998., 2002., 2004. un 2014. gada Satversmes grozījumiem.

[4] Ir arī daži likumi ar preambulām, kurās lasāms sociāli politisks vēstījums. Piemēram, Dzīvnieku aizsardzības likuma, konstitucionālā likuma “Par Latvijas Republikas valstisko statusu”, Repatriācijas likuma un arī “Par militāros noziegumus izdarījušo personu amnestiju” likumu ievadi.

[5]https://likumi.lv/ta/id/72608-par-svetku-atceres-un-atzimejamam-dienam

[6] Piemēram, šā likumā 1. panta pirmspēdējā rindkopā teikts: “Pareizticīgie, vecticībnieki un pie citām konfesijām piederošie ticīgie Lieldienas, Vasarsvētkus un Ziemassvētkus atzīmē šo konfesiju noteiktajās dienās”, ko, izsakot saprotamā valodā, var tulkot arī šādi: “Valsts respektē un ļoti ciena arī pareizticīgos un vecticībniekus, taču jūsu reliģiskie svētki nebūs valsts apmaksātas brīvdienas”. Kā zināms, jautājums par “pareizticīgo Ziemassvētkiem” ik gadus tiek pacelts Saeimā no krievu vēlētājus piesaistošām politiskām partijām un līdz šim ik reizi tikpat regulāri arī noraidīts.

[7] Šajā ziņā labs piemērs ir “Latviešu karavīru atceres diena” (16. marts), kuru Saeima likumā iekļāva, bet pēc brīža starptautiskā spiediena rezultātā izsvītroja. Šogad likumā ir ietverta “Nacionālās pretošanās kustības piemiņas diena” (17. marts), kas, manuprāt, ir mēģinājums veikt tradīciju pārformulēšanu vienlaicīgi ar nelielu kalendāru nobīdi.

[8] Satversmes tiesas 2015. gada 2. jūlija spriedums lietā Nr.2015-01-01: https://likumi.lv/ta/id/275124-par-latvijas-valsts-karoga-likuma-7-panta-pirmas-un-otras-dalas-un-latvijas-administrativo-parkapumu-kodeksa-201-43-panta-atbil

[9] Latvijas Valsts prezidenta Egila Levita 2019. gada 1. oktobra vēstule Nr. 212 Saeimas Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijai; prezidenta Egila Levita 2021. gada 5. maija paziņojums Nr. 11. Latvijas Vēstnesis 2021. gada 5. maijs Nr. 84: https://www.president.lv/lv/jaunums/valsts-prezidents-rosina-saeimu-noteikt-17-martu-ka-nacionalas-pretosanas-kustibas-piemcinas-dienu-un-15-oktobri-ka-valsts-valodas-dienu

[10] Satversmes projekts tika pieņemts divos piegājienos – sākumā pirmā daļa (1.–88. panti) un tad otrā daļa (89.–117. panti). Valsts valoda bija ietverta 115. pantā, bet to neizdevās pieņemt, jo Satversmes otrajai daļai pietrūka apstiprināšanai nepieciešamo Saeimas locekļu balsu (05.04.1922.). Tad vēl otrreiz to mēģināja pieņemt 1934. gada pavasarī, lai ierakstītu 4. pantā, bet līdz trešajam lasījumam tā arī neizdevās nonākt, jo Kārlis Ulmanis gāza parlamentāro sistēmu Latvijā, solot Satversmes reformu.

[11] https://lvportals.lv/norises/309148-valoda-svarigaka-par-karogu-2019

[12] Skat. preambulu. Latvijas PSR Augstākās Padomes Lēmums par latviešu valodu (pieņemts 06.10.1988.): http://www.vvk.lv/index.php?sadala=135&id=167

[13] https://nra.lv/latvija/izglitiba-karjera/223208-druviete-cik-ilgi-apsaubisim-valsts-valodas-vertibu.htm

Par aizejošo prezidenti

11. oktobrī Igaunijā stājās amatā jaunievēlētais prezidents Alars Kariss. No malas raugoties, viņa ievēlēšana ir samērā negaidīts solis. Aizejošā prezidente Kersti Kaljulaida bija starptautiski ļoti atpazīta, un ārpus Igaunijas liekas neticami, ka viņa atstāj prezidentes amatu.

Izskaidrojums slēpjas Igaunijas prezidenta vēlēšanu kārtībā un Kersti Kaljulaidas piekoptajā iekšpolitikā.

Pēc būtības igauņu tautai prezidenta vēlēšanās nav lielas teikšanas. Tāpat kā Latvijā prezidentu izvēl parlaments. Bet atšķirībā no Latvijas igauņu parlamenta – Rīgikogu darbībai ir ierobežojumi. Nākamajam prezidentam jāiegūst vismaz 2/3 no visām parlamentāriešu balsīm, tas ir, 68 no 101. Ja trijās, cita citai sekojošās kārtās parlaments neizdara izvēli, tad nākamās divas kārtas ir “Tautas sapulces” kompetencē. “Tautas sapulce” ir īpaša, īslaicīga politiska apvienība, kurā piedalās 101 parlamenta loceklis un pārstāvis no katras pašvaldības. Pašvaldību pārstāvji nedrīkst būt parlamentārieši – tos speciāli šai sapulcei ievēl vietējās padomes no sava vidus. “Tautas sapulcē” izvirzītie prezidenta kandidāti var arī nebūt tie, starp kuriem parlaments iepriekš nespēja izdarīt vienotu izvēli. Ir iespējams noteiktā kārtībā piedāvāt un reizēm arī piedāvā pavisam citus. Ja divās sekojošās sesijās prezidentu neievēl “Tautas sapulce”, tad process atgriežas parlamentā un sākas no gala.[1] Ja arī tad parlaments nespēj vienoties par prezidenta kandidatūru, tam pienākas demisionēt kā rīcībnespējīgam.

Igaunijas prezidents gandrīz vienmēr tiek ievēlēts “Tautas sapulcē”. Vēlēšanas notiek parlamentārā cikla vidū un tieši pirms pašvaldību vēlēšanām. Vietējo pašvaldību pārstāvju pārliecības un noskaņojums parāda jaunāko politisko spēku samēru, kas principā ir grūti prognozējams. Piemēram, 2016. gada pieredze parādīja “Tautas sapulces” un vēlēšanu iznākuma neparedzamību. Tad pēc neveiksmīgām “Tautas sapulces” sesijām parlaments par jauno Igaunijas prezidenti izvēlēja Eiropas Revīzijas palātas pārstāvi Kersti Kaljulaidu.

Nebūtu godīgi teikt, ka tā bija slikta izvēle. No ārpolitikas viedokļa raugoties, noteikti nē. Savukārt no iekšpolitikas viedokļa – grūts jautājums. 2016. gada prezidenta vēlēšanu politiskās manipulācijas noteikti padziļināja visāda veida politiskās šķirtnes Igaunijā.

Vispirms burtiski gaisā karājoties palika jautājums par “Tautas sapulcē” izvirzītajiem kandidātiem. 2016. gada sākumā par savu vēlmi kandidēt bija paziņojis bijušais premjers, Reformu partijas dibinātājs Sīms Kallass. Igaunijas centra partijas kandidāte bija vairākkārtējā izglītības ministre Mailisa Repsa. Igaunijas Konservatīvās Tautas partijas kandidāts bija bijušais diplomāts, partijas toreizējais priekšsēdētājs Marts Helme. Divi bezpartejiskie kandidāti bija jurists, bijušais tieslietu kanclers Allars Jikss un diplomāte, ārlietu ministre Marina Kaljuranda. Visi minētie bija veselu gadu piedalījušies diskusijās, raidījumos, snieguši intervijas, un viņu dzīves bija vārda tiešā nozīmē izķidātas. Aptaujas liecināja, ka iedzīvotāju vidū populārākā kandidāte bija Marina Kaljuranda. “Tautas sapulces” pirmajā balsošanā uzvarēja Sīms Kallass un Allars Jikss. Otrajā sesijā vispār tika nodotas tikai 172 balsis (138 par Sīmu Kallasu un 134 par Allaru Jiksu) no “Tautas sapulces” 332 balsīm. Attiecīgi 24. septembrī balsošana bija atgriezusies parlamentā un tās toreizējā priekšsēdētāja Eiki Nestora atbildībā.

Tas bija negaidīts rezultāts, taču uzskatāmi atklāja prezidenta vēlēšanu aktīvās lobēšanas un dažādu savstarpējo nesaskaņu radīto situāciju. Par iestājušos politisko krīzi runāja Sīms Kallass.[2] Bijušais tieslietu ministrs Jiri Adamss norādīja, ka Igaunijas konstitucionālā asambleja neparedz prezidenta vēlēšanu izgāšanos “Tautas sapulcē”.[3] Toreizējais Valsts Tiesas priekšsēdētājs Prīts Pikamē gan noliedza konstitucionālo krīzi, taču ieteica veikt tādas izmaiņas likumdošanā, kas garantētu prezidenta ievēlēšanu “Tautas sapulcē”.[4]

Jau trešajā dienā, 27. septembrī, parlamenta priekšsēdētājs sociāldemokrāts Eiki Nestors (un viņa vietnieki, un frakciju priekšsēdētāji) uzaicināja kandidēt Kersti Kaljulaidu. Viņas kandidatūru atbalstīja 90 parlamenta locekļi.

Grūti aptverams likās fakts, kā tik ātri varēja atrast kandidāti, par kuru pēkšņi nobalsoja absolūtais vairākums. Gribot negribot nācās pieņemt atziņu, ka parlaments labāk ievēlēja maz zināmu un, kā tobrīd likās, neitrālu kandidāti nekā riskēja ar ārkārtas vēlēšanām. Kersti Kaljulaida bija iesaistījusies politiskajā dzīvē jau 1999.–2002. gados kā Igaunijas premjera Marta Lāra padomniece ekonomiskajos jautājumos. Viņas augstākais ieņemtais amats uzņēmējdarbībā bija Iru elektrostacijas direktores postenis 2004. gadā. 2004.–2016. gadā Kaljulaida bija Igaunijas pārstāve Eiropas Revīzijas palātā.[5] Neskatoties uz Kaljulaidas nepārtrūkušo saiti ar Igaunijas politisko dzīvi (no 2002. gada līdz 2016. gadam viņa bija viena no Kuku radio ļoti populārā politikas raidījuma “Pusdienlaika stunda” veidotājām), 2016. gada rudenī viņa bija mazpazīstama eiropolitiķe. Ielas aptaujas liecināja, ka viņu atpazīst tikai trešā daļa no apjautātajiem.[6] Daļa parlamentāriešu, iespējams, bija pārliecināti, ka 12 gadus Eiropas Revīzijas palātā pavadījusī Kersti Kaljulaida būs pateicīga par viegli iegūto amatu, iekšpolitikā nejauksies, un viņas pieredze noderēs ārpolitikā.

Igaunijas prezidenta amats ir reprezentatīvs. Vai vismaz tādam tam vajadzētu būt. Runājot par ārpolitiku, Kersti Kaljulaida lielā mērā īstenoja to, ko no viņas gaidīja. Iekšpolitikā prezidenta kompetencē ir izsludināt vai noraidīt likumprojektus. Reāli igauņi no sava prezidenta gaida līdzsvarojošu darbību – gaida kādu, kurš stāvētu pāri partiju īstermiņa politikai. Vai te viņas ievēlēšana attaisnojās? Atbildes dalās. Pēdējo nedēļu masu mediji ir pilni ar superlatīviem slavinājumiem, stāstot, cik ļoti igauņiem paveicies ar aizejošo prezidenti. Taču vesela rinda politisko spēku paliek pie viedokļa, ka viņas iejaukšanās iekšpolitikā balansēja uz impīčmenta robežas. Visspilgtāk tas izpaudās Kersti Kaljulaidas milzīgajā neiecietībā pret 19% no igauņu Parlamenta – pret Igaunijas Konservatīvo Tautas partiju (latviski: IKTP, igauniski: EKRE).[7]

2019. gada marta parlamenta vēlēšanās konservatīvie bija ieguvuši 17,8% no visām balsīm un varēja rēķināties ar 19 vietām no 101. Aprīlī sāka darbu centrista Jiri Ratasa jaunā koalīcija, kurā 5 ministri (1/3 daļa) bija no IKTP. Kersti Kaljulaida ieradās ceremonijā, ģērbusies sporta kreklā ar uzrakstu “Vārds ir brīvs”, un demonstratīvi aizgāja no zāles, kad IKTP ministri nodeva zvērestu.

To, ko Kersti Kaljulaida izjuta pret konservatīviem, var nosaukt par atklātu naidu. Igaunijas politikas vēsturē viņa tā arī ieies, kā “I-Hate-Them prezidente” no intervijas žurnālam Foreign Policy.[8] Jau paša raksta “Igaunija cīnās ar ievēlētajiem rasistiem” apakšvirsraksts “Igaunijas prezidente stāsta, kā cīnīties ar galēji labējiem” liek samulst.[9] Žurnālists uzdeva jautājumu: “Cik norūpējusies Jūs esat par [konservatīvo] izturēšanos un viņu klātbūtni valdībā?”[10] Prezidente atbildēja: “I hate them for their behavior”, ko varētu tulkot: “Es viņus ienīstu viņu uzvedības dēļ”. Taču izteikums “I hate them” rakstā atkārtojās vairākkārt, un noteiktā kontekstā to var saprast kā ienaidu pret konservatīvajiem politiķiem kā tādiem. Nelīdzēja vēlāk pieaicināto tulku un padomnieku komentāri par nepieciešamu skatīt visu teikumu kontekstā un norādes, ka darbības vārds “hate”, tāpat kā “love”, angļu valodā ir ar pavisam citu emocionālo lādiņu nekā igauņu.[11] Paliekošais tēls, ko radīja šī intervija, bija un paliek tāds, ka prezidente ienīst konservatīvos parlamenta locekļus un tādējādi, šķiet, arī viņu vēlētājus, kas ir 20% no igauņiem.

Jau tūlīt pēc ievēlēšanas prezidente atteicās atbalstīt Igaunijas Centra partijas virzīto ienākumu nodokļa reformu. Tomēr vēlāk viņa bija spiesta to izsludināt. Tieši tāpat notika ar likumu par tā sauktajiem “brīvprātīgajiem” pensiju uzkrājumiem, kurus tautai pieejamus padarīja tēvzemieši, tas ir, Par Tēvzemi un Res Publica apvienība (igauniski “Isamaa”). Arī šo ilgi gatavoto likumprojektu prezidente sākumā noraidīja. Konservatīvo spēku ierosināto ģimenes jēdziena referendumu viņa ieteica parlamentam saistīt ar uzticības balsojumu.[12] Jāsaprot: ja tauta nobalsotu pret tradicionālo ģimenes jēdzienu, tad parlamentam vajadzētu atkāpties. Atgādināšu, ka referendums netika izsludināts.[13] Visus šeit minētos likumprojektus asi kritizēja kā reformisti, tā sociāldemokrāti, un tas bija loģiski un sagaidāmi. Negaidīta bija prezidentes ieņemtā nostāja.

Aizejošā prezidente pati vairākkārt minējusi, ka viņas vājums ir impulsivitāte. Visvairāk tā izpaudās viņas uzrunās, paziņojumos un intervijās. Un te kā pirmās būtu jāmin attiecības ar reliģiju. Igauņu Evaņģēliski luteriskās Baznīcas (IELB) arhibīskaps Urmass Vīlma, apsveicot tikko ievēlēto Kersti Kaljulaidu, apjautājās par tradicionālā inaugurācijas dievkalpojuma laiku un norisi. Prezidente deva nenoteiktu atbildi, bet pēc pāris dienām dievkalpojumā piedalīties atteicās, pamatojot noraidījumu ar savu nepiederēšanu pie reliģijas. Kaljulaidas atteikums radīja izbrīnu ne tikai ticīgo aprindās. Igauņu sabiedrība visumā ir pieradusi pie dievkalpojumu pārraidēm valsts un lielajos baznīcas svētkos, par spīti tam, ka Igaunija pazīstama kā ļoti sekulāra valsts. Inaugurācijas un citu svinīgu dievkalpojumu tradīciju un to translāciju iedibināja Lennarts Meri, tā uzsverot atkalatgūto ticības brīvību un baznīcas lomu tautas garīguma saglabāšanā cauri padomju gadiem.[14]

Gan lielākoties nebūdami draudžu locekļi, igauņi nav kristietības nozīmes, vērtību un mantojuma noliedzēji. Pēc prezidentes izvēles nerīkot inaugurācijas dievkalpojumu aizsākās diskusija, cik lielā mērā attiecībās ar kristīgo baznīcu prezidente ir “institūcija” un cik lielā mērā – privātpersona.[15] Vairākas publikācijas presē radīja iespaidu, ka ar savu atteikumu Kaljulaida jau pirmajās dienās ir sevi pretnostatījusi daļai igauņu tautas – un ne tikai praktizējošajiem kristiešiem. Izjusto aizvainojumu varbūt vislabāk izteica Janeka Megi komentārs: “Prezidentei nelika svētīt baznīcu – baznīca gribēja dot savu svētību viņai.”[16]

Atsevišķā samierinošā rakstā prezidente sniedza paskaidrojumus par savām attiecībām ar baznīcu: “Es cienu ticības brīvību. [..] Es cienu cilvēku vēlmi iesaistīt baznīcu savā ikdienā. Ja mani aicina uz kāzām vai bērēm baznīcā, tad es, protams, eju. Ja notiek kritušo karavīru piemiņas dievkalpojums Tori Svētā Jura baznīcā, tad es eju. Pirms pāris gadiem kopā ar citiem Eiropas Revīzijas palātas locekļiem tikos ar pāvestu un šajā tikšanās reizē sekoju visām baznīcas tradīcijām. Mani uzaicināja, un tā pieklājas. Bet baznīcas apmeklējumi valsts svētkos, tāpat kristīgajos svētkos, būtu no manas puses liekulīgi situācijā, kad es nekad agrāk baznīcu neesmu apmeklējusi.”[17]

Ar šo konflikts būtu varējis beigties. Vēl 2016. gada beigās prezidente veica virkni braucienu pa Igauniju un viena brauciena laikā, 16. decembrī, apmeklēja Harju-Risti baznīcu.[18] Bet 17. decembra intervijā viņa paziņoja, ka Ziemassvētki ir seni svētki, kas nebūt nav saistīti ar kristietību.[19] Jādomā, ka draudžu locekļiem bija grūti šo uztvert citādāk kā nākamo apvainojumu. Konservatīvāk noskaņotie luterāņi arī neaizmirsa pieminēt, ka dienu iepriekš apmeklētās Harju-Risti IELB mācītāja Annika Lātsa ir aktīva liberāli progresīvo ideju, arī LGBT adopciju un laulību aizstāve.

Igauņu politikas komentētāji ir vienisprātis, ka nākamā negaidītā uzruna sekoja 2018. gadā, kad centristi nomainīja divus no saviem ministriem. Oficiālajā preses konferencē prezidente nopēla premjeru Jiri Ratasu par vienu no viņa izvēlēm, respektīvi, Janeku Megi, nosaucot pēdējo par lobistu un šovinistu.[20] Iepriekš nekas neliecināja par šāda paziņojuma iespējamību. Ir diezgan grūti mūsdienu politikā novilkt robežu starp politiķa un lobista darbību; un jājautā, vai šādam nošķīrumam vispār ir kāda nozīme. Dzirdot šos izteikumus, premjers jutās redzami samulsis. Izteikta distancēšanās abu starpā pieauga Jiri Ratasa nākošās, centristu–tēvzemiešu–konservatīvo koalīcijas laikā. Kersti Kaljulaidai bija nepieņemamas Ratasa partneru konservatīvās nostājas, piemēram, abortu un imigrācijas jautājumos. Savukārt Jiri Ratass uz saviem konservatīvajiem partneriem pirmkārt un galvenokārt skatījās kā uz 20% igauņu vēlētāju pārstāvjiem.

2019. gada 16. decembrī prezidente vēlējās sniegt interviju Igaunijas lielākajai dienas avīzei Postimees no parlamenta lielās sēžu zāles. Viņa nāca klajā ar paziņojumu, ka Jiri Ratasa valdība ir “nopietns drauds Igaunijas konstitucionālajam valstiskumam.”[21] Iemesls šim ārkārtējam paziņojumam bija toreizējā IKTP priekšsēdētāja, Iekšlietu ministra Marta Helmes neizdevušies izteicieni par Somijas premjeri Sannu Marinu. Sarunas brīdī Marts Helme bija jau atvainojies un vēlāk arī samaksāja par savu izteicienu ar amatu. Tā kā man nav juridiskās izglītības, tad neņemos spriest, cik konstitucionāli valstisks bija prezidentes pašas paziņojums. Bet tas bija izteikti pārspīlēts.

Prezidentes kritika neaprobežojās ar konservatīvajiem un centristiem. 2020. gadā Neatkarības atgūšanai veltītajā pieņemšanā prezidente uzticēja teikt svētku uzrunu jaunajai, daudzsološajai dzejniecei Svetai Grigorjevai.[22] Dzejnieces emocionālajos vārdos par nemanāmo segregāciju starp igauņiem un neigauņiem un sociālo nevienlīdzību ir sava daļa taisnības. Taču šī uzruna bija tik negaidīta svētku brīdī, kad parasti atceramies Baltijas ceļu un Tautas Frontes laikus, ka daudzi uzaicinātie jutās šokēti.[23] Protams, nekavējoties izvērsās diskusija, vai svētku uzrunām ir jābūt slavinošām, vai arī tām ir jāvērš uzmanība uz sabiedrības sāpju punktiem. Piemetināja arī, ka uzruna nebija prezidentes uzruna, kaut arī prezidente to pieteica savā vārdā. Komentētāji jautāja, ko darīt, ja jūties aizskarts: turpināt klausīties vai aiziet. Ap šo laiku vesela rinda centra un konservatīvo politiķu jau bija izvēlējušies neierasties uz prezidentes pieņemšanām, nevēlēdamies sevi nostādīt nepatīkamas dilemmas – klausīties vai aiziet – priekšā.

Līdzīgā garā pagāja Kersti Kaljulaidas piecu gadu prezidentūra. 2020. gada beigās vispārējā nostāja Igaunijā bija šāda: 2021. gada rudenī ievēlēsim jaunu. Iespējamos un mazticamos prezidenta kandidātus cēla priekšā un profilēja. Gan daudz mazāk gan 2016. gadā. Vesela rinda politiski spējīgu personu vienkārši atteicās piedalīties vēlēšanu karuselī. Vadošie masu mediji uzmanīgi mēģināja piedāvāt arī Kersti Kaljulaidas kandidatūru. Taču parlamentā šī kandidatūra pat netika apsvērta, zinot, ka vismaz 68 parlamentārieši to noteikti neatbalstīs. Un zinot, ka mēs nevaram atļauties prezidenti, kura ienīst daļu tautas.

Aizejošā prezidente kaut kādā ziņā kļuva par upuri pati sev. Viņa nesaprata, ko viņa kā prezidente var un nevar atļauties. Un ka viņas emocionālos izteikumus var saprast kā naidīgus un šķeļošus pat tad, kad tie tā nav domāti. Viņas vārdi par rokdarbiem kā iespēju mazizglītotajiem, nestudējušajiem cilvēkiem bija sacīti interneta tirdzniecības kontekstā,[24] bet aizvainoja pašmāju amatniekus, kurus Igaunijā skolo divas universitātes, viena no tām Tartu. Viņas vārdi par lauksaimniecības piemaksu diferencēto optimizāciju Eiropā nokaitināja igauņu lauksaimniekus. Viņas emocionālie izvirdumi parādīja pasaulei Igauniju kā depresīvu nomali. Un katru reizi, kad viņa uzbruka konservatīvi domājošajiem, cilvēki pieminēja viņas pašas krekliņu ar uzrakstu “Vārds ir brīvs”.

Kersti Kaljulaidas prezidentūras pēdējā mēnesī “I-Hate-Them” partija – Igaunijas Konservatīvā Tautas partija – pirmo reizi kļuva par populārāko partiju Igaunijā. Septembrī tā jau varēja rēķināties ar 25,2 % tautas atbalsta.

[1]https://www.riigiteataja.ee/akt/25096?leiaKehtiv

[2]https://www.err.ee/574352/kallas-sai-teises-voorus-138-haalt-valimised-lahevad-taas-riigikokku

[3]https://www.postimees.ee/3849333/mis-saab-edasi-loe-poliitikute-kommentaare

[4]https://et.wikipedia.org/wiki/2016._aasta_Eesti_presidendivalimised

[5]https://www.president.ee/et/vabariigi-president/elulugu/index.html

[6]https://www.delfi.ee/artikkel/75742315/delfi-tanavakusitlus-kui-tuntud-on-kersti-kaljulaid-rahva-seas?

[7] Sīkāk par Igaunijas Konservatīvo Tautas partiju skat.: https://www.lu.lv/fileadmin/user_upload/lu_portal/apgads/PDF/Humanities_and_social_sciences_2017_1__internetam.pdf

[8]https://foreignpolicy.com/2019/07/18/estonia-battles-its-elected-racists/

[9] “Estonia Battles Its Elected Racists. Estonian President Kersti Kaljulaid speaks on how to stand up against the far-right”.

[10] “How concerned are you about their behavior and them being in government?”

[11]https://www.delfi.ee/artikkel/86908423/sunkroontolk-kaljulaidi-ja-ekre-konfliktist-presidendi-vihasonumi-taga-on-tegelikult-ekslik-tolge

[12]https://www.err.ee/1608069850/kaljulaid-soovitab-siduda-abielu-rahvahaaletus-riigikogu-usaldusega

[13] Par to sīkāk skat. https://telos.lv/piezimes-par-kadu-diskusiju-igaunu-prese/

[14]https://www.postimees.ee/3902967/presidendi-kirikus-kaimise-traditsioone-asus-muutma-juba-ilves

[15]https://www.postimees.ee/3895381/viilma-presidendi-kantseleiga-ei-tekkinud-dialoogi#_ga=2.250139780.341517457.1631880479-1346255502.1425899985https://leht.postimees.ee/3894573/kaljulaid-utles-kirikule-ara#_ga=2.247517317.341517457.1631880479-1346255502.1425899985
https://www.postimees.ee/3898991/taarausulised-tervitavad-kaljulaidi-otsust-mitte-minna-kirikusse
https://arvamus.postimees.ee/3901055/priit-rohtmets-kas-president-peaks-kirikus-kaima#_ga=2.209770647.341517457.1631880479-1346255502.1425899985

[16]https://arvamus.postimees.ee/3914627/janek-maggi-miks-president-kersti-kaljulaid-jumalat-kardab

[17]https://www.postimees.ee/3898429/kaljulaid-selgitas-oma-suhet-kirikuga

[18]https://www.ohtuleht.ee/777010/president-kaljulaid-kulastas-harjumaa-visiidi-ajal-risti-kirikut

[19]https://www.delfi.ee/artikkel/76631248/president-kaljulaid-ajalehes-meie-maa-joul-on-uks-vana-sona-mis-seostub-pooripaevaga

[20]https://www.levila.ee/tekstid/kuhu-kadus-kersti-kaljulaid

[21]https://kuku.postimees.ee/podcast/intervjuu-president-kersti-kaljulaid-holger-roonemaa/

[22]https://www.delfi.ee/artikkel/90796107/video-sveta-grigorjeva-eesti-on-vaga-kaugel-riigist-kus-muujatudrukust-voib-saada-peaminister-eriti-kui-nimeks-on-masa-vera-voi-sveta

[23]https://www.ohtuleht.ee/1010061/seisukoht-kes-on-tegelikult-sveta-grigorjeva

[24]https://www.postimees.ee/4245999/kasitootegijad-solvusid-president-kaljulaidi-valjautlemise-peale

Laulības un ģimenes problēmas mūsdienu Eiropā un Latvijā

Pētījuma pirmo daļu lasiet: https://telos.lv/gimenes-likumdosanas-attistiba-eiropa-1-dala

Tradicionālo monogāmo ģimeni, kas sastāv no vīra, sievas un bērniem, pašreiz Eiropā vēl uzskata par normu. Vienlaikus arvien izplatītāka kļūst savienība starp vīrieti un sievieti, viņiem dzīvojot kopā, bet nenoslēdzot laulību. Šādas kopdzīves izplatīšanās ir lielā mērā atkarīga no morāles, kultūras un reliģiskajām tradīcijām, kurām izmainoties, aizvien vairāk cilvēku uzskata, ka laulības slēgšana viņiem nav nepieciešama.

20. gadsimta beigās un 21. gadsimta sākumā jaunās sievietes un vīrieši arvien vairāk sāka atturēties no laulībām un bērnu radīšanas. Laulība un kļūšana par vecākiem tika atlikta no agras jaunības uz nobriedušāku vecumu. Vienlaikus laulības šķiršana kļuva daudz biežāka pat pāriem ar bērniem.[1] Rezultātā ir izteikti krities summārais dzimstības koeficients – vidējais bērnu skaits, kuri varētu piedzimt vienai sievietei viņas dzīves laikā, ja dzimstība katrā vecuma grupā saglabātos aprēķina gada līmenī. Auglības rādītāji samazinājušies krietni zem iedzīvotājiem nepieciešamā atražošanās līmeņa, kas ir vidēji 2,1 bērns uz sievieti. 2019. gadā Eiropas dzimstības koeficients bija 1,53 bērni uz sievieti.[2] Latvijā šis rādītājs 2019. gadā bija nedaudz labāks – 1,6 bērni uz sievieti, taču tas joprojām nav pietiekami liels. 2009. gadā tas bija 1,5, tātad desmit gadu laikā rādītāji ir nedaudz uzlabojušies.[3]

Mūsdienu Eiropas sabiedrībā vērojama individuālisma un personas neierobežotas brīvības slavināšana personīgās dzīves filozofijā, kas neizbēgami rada tieksmi izvairīties no valsts, kopienas un tradīciju regulējošās lomas ģimenes dzīvē. Būtiska nozīme ir arī mūsdienās pieaugušajai sieviešu emancipācijai. Daudzas feministes norāda, ka nereģistrētā kopdzīvē vai brīvajās attiecībās saskata atbrīvošanos no tradicionālās laulības.[4]

Abi faktori ir sekmējuši personu nereģistrētas kopdzīves pieaugumu daudzās Eiropas Savienības valstīs. 42% jaundzimušo Eiropas Savienībā 2018. gadā piedzima ārpus laulības. Tas ir par 17 procentpunktiem vairāk nekā 2000. gadā. Ārlaulības bērni dzimst ārpuslaulības attiecībās, kopdzīves pāriem un vientuļiem vecākiem. 2018. gadā ārpuslaulību dzemdību skaits bija lielāks nekā laulībā dzimušo skaits astoņās ES dalībvalstīs: Francijā (60%), Bulgārijā (59%), Slovēnijā (58%), Portugālē (56%), Zviedrijā (55%), Dānijā un Igaunijā (54%), kā arī Nīderlandē (52%). Grieķija un Horvātija bija otrā spektra galā kopā ar Lietuvu un Poliju, jo tur vairāk nekā 70% jaundzimušo dzima laulības ietvaros.

2018. gadā, salīdzinot ar 2000. gadu, gandrīz visās ES dalībvalstīs pieauga ārpuslaulības dzimstība. Izņēmums bija Igaunija, Latvija un Zviedrija, kas saglabāja rādītājus salīdzinoši stabilus, samazinot mazāk nekā par 1 procentu punktu. Dzimstība ārpus laulības laikā no 2000. līdz 2018. gadam visvairāk pieauga Pireneju valstīs – Portugālē un Spānijā: attiecīgi +33,7 un +29,6 procentpunkti.

Šobrīd Latvijā 38,4% bērnu dzimst ārpus laulības, kas ir mazāk, nekā 2010. gadā, kad ārpus laulības dzimušie bērni bija 44,4%.[5] Līdz ar to nevar uzskatīt, ka ir notikusi ārlaulības bērnu problēmas būtiska saasināšanās. Stāvoklis Latvijā ir pat nedaudz uzlabojies.

Eiropā vislielākais viena vecāka mājsaimniecību īpatsvars ir Dānijā, bet zemākais – Horvātijā. Visā Eiropas Savienības līmenī 15% mājsaimniecību ar bērniem bija viena vecāka mājsaimniecības. Vislielākais viena vecāka mājsaimniecību īpatsvars starp mājsaimniecībām ar bērniem bija Dānijā (29%) un Igaunijā (28%), apsteidzot Lietuvu un Zviedriju (25%), Latviju (23%), Apvienoto Karalisti (22%) un Franciju (21%). Turpretī zemākais vientuļo vecāku mājsaimniecību īpatsvars bija Horvātijā (6% no visām mājsaimniecībām ar apgādājamiem bērniem), Rumānijā (7%), Grieķijā, Slovākijā un Somijā (8%).[6]

Izplatītākais ģimenes tips Latvijā 2021. gadā ir viens vecāks ar vienu vai vairākiem nepilngadīgiem bērniem (24%). Nākamais pēc izplatības ir pāris bez bērniem (22,4%), savukārt 13,6 procenti ir precēti pāri ar nepilngadīgiem bērniem. Nereģistrētā kopdzīvē dzīvojoši pāri ar nepilngadīgiem bērniem sastāda 3,5 procentus. Jāpiebilst, ka iedzīvotāju reģistrā nav informācijas par nereģistrētā kopdzīvē dzīvojošiem pāriem un to identificēšana ir problemātiska. Lai šos pārus identificētu, izstrādāts algoritms, kurā iekļauti nosacījumi – tās var būt divas personas mājoklī, kas sasniegušas 18 vai vairāk gadus, nav radniecībā (nav kopīgu vecāku, nav viena uzvārda) un kuru vecuma starpība (vīrieša vecums mīnus sievietes vecums) iekļaujas intervālā [-10, 15]. Pēc algoritma ģimenes kodolu var veidot arī viendzimuma pāri – par tādiem tiek uzskatītas personas, kuras dzīvo divatā, ir vismaz 18 gadus vecas, nav radniecīgas un vecumu starpība ir <10 gadiem.[7]

Salīdzinot ar 2011. gadu, būtiski pieaudzis viena vecāka ģimeņu īpatsvars, īpaši vientuļo māšu. Vientuļo vecāku pieaugums saistīts ar vairākiem faktoriem – Latvijā ir augstākie šķiršanās rādītāji Eiropas Savienībā (2019. gadā šķirto laulību skaits bija 3,1 uz 1000 iedzīvotajiem, kur gandrīz pusē gadījumu laulībā bija nepilngadīgi bērni), augsta ārpus laulības dzimstība (ap 40% bērnu ik gadu dzimst ārpus laulības), kā arī augsta emigrācija (vairāk nekā ceturtā daļa no aizbraukušajiem ir vīrieši vecumā 25–44 gadi, no kuriem viena trešdaļa bija precējušies). Ģimenes, kur viens no vecākiem pastāvīgi nedzīvo Latvijā, statistikā tiek skaitītas kā vientuļā vecāka ģimenes. Daļēji šo viena vecāka ģimeņu pieaugumu ietekmē datu sagatavošanas metodes maiņa, jo informācija par ģimenēm tiek gatavota atbilstoši informācijai administratīvajos datos, izmantojot iedzīvotāju reģistrēto dzīvesvietu un pielietojot papildu korekcijas.[8]

Vadoties pēc statistikas datiem, var secināt: neskatoties uz to, ka ārlaulībā dzimušo bērnu skaits pēdējo desmit gadu laikā nav palielinājies, pastāv būtiskas problēmas. Latvijā ir liels viena vecāka mājsaimniecību īpatsvars un augstākais šķiršanās gadījumu skaits Eiropas Savienībā. Tajā pašā laikā Latvijā ir arī viens no lielākajiem laulību slēgšanas gadījumu skaitiem ES. Tas liecina, ka attieksme pret laulību slēgšanu sabiedrībā ir labvēlīga. Uz to norāda arī 2015. gadā veiktā aptauja “Pētījums par laulību nereģistrēšanas problemātiku”. Laulību par novecojušu institūciju atzīst tikai 24% cilvēku vecumā no 18 līdz 64 gadiem – 28% vīriešu un 20% sieviešu. Apgalvojumam, ka laulība būtu novecojusi institūcija, nepiekrīt arī 59% to respondentu, kas patlaban dzīvo nereģistrētā kopdzīvē. Tas atklāj, ka kopdzīve bez laulības reģistrācijas nav pretstats laulībai un dzīve nereģistrētā kopdzīvē var sakrist ar morālu atbalstu laulībai.[9]

Paaugstināto šķiršanās gadījumu un tam sekojošo viena vecāka mājsaimniecību rašanos daļēji iespējams skaidrot ar lielo noslēgto laulību skaitu. Jāņem arī vērā, ka 2011. gadā kļuva iespējama laulību šķiršana pie notāra, tāpēc virkne pāru, kas nevēlējās vai nevarēja savu attiecību pārtraukšanu noformēt tiesā, izvēlējās šo atviegloto veidu. Šādas prakses pārtraukšana varētu stiprināt laulību, jo, kā rāda iepriekš apskatītie vēsturiskie piemēri, atvieglota laulības šķiršana vienmēr ir devusi nelabvēlīgus rezultātus.

Vajadzētu rīkoties tieši pretēji. Vajadzētu atvieglot laulības noslēgšanu un dot notāriem tiesības reģistrēt laulību par nelielu, simbolisku samaksu. Atšķirībā no pašlaik spēkā esošās kārtības, kad laulībām dzimtsarakstu nodaļā nepieciešami divi liecinieki, slēdzot laulību pie notāra, varētu iztikt bez lieciniekiem. Laulības slēgšana būtu kā lietišķs darījums, kurā piedalās tikai trīs personas: laulājamie un zvērināts notārs.

Šķiršanos skaita apjomu ir ietekmējusi arī brīvā darbaspēka tirgus atvēršana Eiropas Savienības valstīs un tam sekojoša daļas iedzīvotāju pārcelšanos strādāt uz ārzemēm. “Iedzīvotāju reproduktīvās veselības pētījums” atklājis, ka trīs un vairāk mēnešu partnera prombūtne gada laikā palielina gadījuma sakaru risku. Tāpēc emigrācijas apturēšana vai ierobežošana varētu būt laulības un ģimenes stiprinošs faktors. Emigrācijas apturēšana ietekmētu arī statistiku, jo ģimenes, kur viens no vecākiem pastāvīgi nedzīvo Latvijā, zināmā mērā nepamatoti tiek uzskaitītas kā vientuļā vecāka ģimenes.[10]

Laulības slēgšanā un ģimenes stiprināšanā liela nozīme Latvijā ir bērna piedzimšanai. Šis notikums ir lielāka motivācija laulības slēgšanai nekā tikumiski apsvērumi. 2015. gadā veiktās aptaujas dati rāda, ka tikumība kā vērtību kategorija mūsdienās nerada būtisku attieksmju maiņu ar laulību saistītu jautājumu vērtēšanā. Kopdzīvi ārpus laulības par netikumīgu atzīst 24% respondentu – 19% vīriešu un 29% sieviešu. Tomēr tikai 12% respondentu – 10% vīriešu un 15% sieviešu noteikti precētos pirms dzimumattiecību uzsākšanas. Tas liecina, ka lielā sabiedrības daļā dzimumattiecības vairs netiek asociētas ar kopdzīvi, laulību un ģimeni. Bērna piedzimšana ir daudz būtiskāks slieksnis attiecībā uz laulības noslēgšanu nekā dzimumattiecību uzsākšana, kopdzīve vienā mājoklī un bērna ieņemšana. Vairums respondentu – 54% vīriešu un 63% sieviešu – apgalvo, ka noteikti precētos pēc bērna piedzimšanas.[11] Iespējams secināt, ka samērīgs valsts atbalsts ģimenēm ar bērniem pastāvošajā situācijā varētu veicināt dzimstību, kas savukārt nodrošinātu lielāku slēgto laulību skaitu un to stabilitāti. Līdztekus būtu nepieciešams sabiedrībā stiprināt izpratni par tikumību un tās nozīmi laulības slēgšanā un ģimenes dzīvē.

Laulību un bērnus Latvijas sabiedrība skata kā ģimenes noturību veicinošus faktorus, savukārt nereģistrētās partnerattiecības – kā nestabilas. 2013. gadā veiktajā aptaujā secināts, ka partnerattiecību pāraugšanu laulībā 25 līdz 44 gadu veciem respondentiem veicina otrā bērna piedzimšanu. Savukārt nereģistrētajās partnerattiecībās dominē viena bērna modelis. Precēto pētījuma dalībnieku intervijās reģistrētas attiecības tika vērtētas kā drošākas, uzsverot, ka sieviete un bērni laulībā ir labāk aizsargāti. Vairāki precētie pētījuma dalībnieki atzina, ka gadījumā, ja nebūtu precējušies, vairāk kā vienu bērnu neradītu. Līdzīgi reproduktīvās veselības pētījumā tika konstatēts, ka attiecību statusam ir nozīme, plānojot grūtniecību un tās iznākumu. Laulāti partneri biežāk savā starpā apspriedās un šaubu gadījumos izšķīrās par bērna laišanu pasaulē.[12] Apgalvojumam, ka laulība jāreģistrē pirms bērnu radīšanas, piekrīt 54% respondentu, bet apgalvojumam, ka tā jāreģistrē pirms kopdzīves uzsākšanas – 36% respondentu. Jautājumā par laulāšanās nepieciešamību pirms kopdzīves uzsākšanas jaunākās paaudzes viedoklis ir būtiski liberālāks nekā vecākās paaudzes, taču jautājumā par laulāšanās nepieciešamību pirms bērnu radīšanas jaunākās paaudzes atbildes būtiski neatšķiras no vecākās paaudzes sniegtajām.[13] Var secināt, ka nevēlēšanās radīt bērnus ir viens no nereģistrētas kopdzīves cēloņiem.

No dažādu aptauju datiem redzams, ka vīriešu attieksme pret laulību un ģimeni ir vieglprātīgāka nekā sieviešu. To ņemot vērā, ASV Republikāņu partijas ģimeņu stiprināšanas programma paredz pasākumus tieši vīriešu pilnīgākai iesaistei ģimenes izglītošanas programmās. Tas ir ļoti svarīgi, jo bērnu audzināšana bez iesaistītiem tēviem var ne tikai radīt finansiālas grūtības un palielināt nevienlīdzību, bet arī pakļaut bērnus negatīvu sociālo un uzvedības iznākumu riskam. Konservatīvajiem vajadzētu apsvērt, kā vislabāk palīdzēt nestabilām ģimenēm, pirmām kārtām atbalstot vīriešus, kuri vēlētos vairāk iesaistīties savās ģimenēs. Piemēram, vīrieši, kuri paši ir audzināti bez tēva, varētu vēlēties būt aktīvi, iesaistīti tēvi, bet nezina, kā to izdarīt. Ir dažādas kopienas līmeņa tēvu apmācības programmas, kas mēģina mazināt šo plaisu. Vajadzētu atrast veiksmīgākās programmas, kuras varētu ieviest arī Latvijā, lai stiprinātu laulību un ģimeni.[14]

Jaundzimušo skaita samazināšanos Latvijā pamatā skaidro ar ekonomiskajiem apstākļiem. 2013. gadā veiktajā pētījumā konstatēts, ka nodarbinātība ir viens no būtiskākajiem faktoriem, kas tiek izvērtēts, plānojot bērnu. Vecāki norāda, ka pirmais bērns tiek radīts neatkarīgi no finansiālās stabilitātes, tomēr, pārējos plānojot, vecāki apzinās reālās bērna vajadzības un to apmierināšanai nepieciešamos resursus. Finansiālās iespējas – algas un nedrošā situācija darbā – padziļinātajās intervijās tika minētas kā faktors, kas pašlaik neļauj atļauties vēl vienu bērnu, jo bērna ienākšana ģimenē tiek skatīta kā dārga investīcija. Tas liecina, ka bērnu plānošanā paralēli citiem apsvērumiem tiek izmantota arī ekonomiskā racionalitāte.[15]

Iedzīvotāju finansiālā stabilitāte ir atkarīga no valsts vispārējā ekonomikas attīstības līmeņa, kuram kāpjot, uzlabojas arī labklājība. Papildus tam ir iespējams dot iespēju bērnu vecākiem nopelnīt vairāk. Svarīgs ir atbalsts nepilna laika nodarbinātībai. ASV veiktā aptaujā secināts, ka starp precētām mātēm, kuru mājās ir bērni vecumā no 0 līdz 3 gadiem, tikai 17% dod priekšroku strādāt pilnu slodzi, un 34% uzskata, ka palikšana mājās būtu ideāla.

Tātad konservatīvā ģimenes atbalsta plānā jāapsver, kā vislabāk atbalstīt mātes vai tēvus, kuri vēlas strādāt nepilnu darba laiku, iespējams, no mājām vai pilnībā pamest pamatdarbu uz laiku, lai koncentrētos bērnu audzināšanai. Tāpēc nepieciešams nepilna laika darbu vai pašnodarbinātību nodokļu likumā padarīt vieglāk pieejamu. Turklāt nodokļu likums nedrīkst “sodīt” primārā apgādnieka ienākumu paaugstināšanos.[16] Šādā ziņā ļoti nelabvēlīga ģimenēm ir nodokļu reforma Latvijā, kas stājās spēkā 2021. gada 1. jūlijā. Tika palielināts nodokļu slogs tiem cilvēkiem, kuri dažādu iemeslu dēļ strādā nepilnu slodzi.[17] Vajadzētu apsvērt šis reformas atcelšanu vai pilnveidošanu tā, lai uzlabotu bērnus audzinošu ģimeņu iespējas palielināt ienākumus.

Veidojot konservatīvi orientētu valsts atbalsta politiku ģimenēm, jāatceras, ka nedrīkst pieļaut pārmērīgu valsts iejaukšanos ģimenes autonomijā. Neatkarīgas ģimenes aizstāšana ar “valsts klientu sabiedrību”, kurā pilsoņi ir valsts darbinieku klienti, ir raksturīga sociālismam. Sociālisms “rūpējas par indivīdu no dzimšanas līdz kapam”. Bērni un pusaudži šādā sistēmā tiek spēcīgi integrēti visaptverošā valsts kontroles aparātā. Taču ģimenes institūcija ir dabīga. Šī dabīgajā likumā balstītā institūcija, ko papildina un atbalsta vietējās kopienas un brīvprātīgās organizācijas, jau kopš pašiem senākajiem laikiem ir nodrošinājusi savu locekļu aizsardzību un aprūpi. Mūsdienu labklājības valsts pieaugumu var uzskatīt par šo funkciju pārnešanu no ģimenes uz valsti. Citiem vārdiem sakot, no personām, kas saistītas ar asinsradniecības, laulības vai adopcijas saitēm, šīs dabiskās funkcijas pāriet uz personām, kas strādā valsts birokrātiskajā aparātā.

Piemēram, Zviedrijā šis process sākās jau 19. gadsimta vidū. Izmantojot birokrātiskus valsts projektus, sāka irdināt dabīgo saikni starp vecākiem un viņu bērniem. Tas ir radījis stāvokli, ka mazi bērni un pusaudži ir kļuvuši “brīvi” no paļaušanās uz saviem vecākiem, savukārt pieaugušie ir “brīvi” no morālām saistībām pret saviem bioloģiskajiem vecākiem un pret bērniem. Vīrieši un sievietes ir “brīvi” no jebkādiem savstarpējiem solījumiem, kurus reiz iemiesoja un uzturēja spēkā laulība. Šī “brīvība” ir iegūta apmaiņā pret universālu, kopīgu atkarību no valsts un gandrīz pilnīgu kādreizējās dabīgās ģimenes dzīves birokratizāciju. Kad valsts uzurpē dabīgās ģimenes tiesības, tā darbojas ar netiešo pieņēmumu, ka valsts labklājības speciālisti var labāk izvērtēt ģimenes un laulāto attiecības nekā paši laulātie un ir līdzjūtīgākas pret bērniem nekā viņu vecāki. Šādā veidā tiek izjauktas dabīgās attiecības ģimenē un tiek arī ierobežota iespēja katram ģimenes loceklim pēc brīvas gribas dot savu ieguldījumu ģimenes kopībā.[18] Valsts nesamērīgā iejaukšanās ģimenes autonomijā aktīvi sekmē laulības un dabīgas ģimenes sabrukumu. Tāpēc Latvijas virzīšanās uz Zviedrijas labklājības modeli nekādā ziņā nebūtu vēlama.

Nereģistrētās kopdzīves problēmas risinājuma metodes

Statistika un aptaujas parāda, ka, neskatoties uz tradicionālās laulības popularitāti, nereģistrēta kopdzīve Latvijā kļūst aizvien pieņemamāka partnerattiecību forma. Joprojām gan vērojamas atšķirības sieviešu un vīriešu viedokļos. Sievietes biežāk atbalsta laulību un biežāk uzskata kopdzīvi bez laulības par nepieņemamu. Arī šķiršanās pieredze liek negatīvāk vērtēt laulību kā institūciju.[19] Kā liecina dati no Apvienotās Karalistes, dažkārt cilvēki cenšas izvairīties no laulības ideoloģisku apsvērumu dēļ. Laulība viņiem asociējas ar reliģiju, apgrūtinošu nekustamo īpašumu un “patriarhātu”.[20] Mūsdienās nereģistrētās partnerattiecības veicina arī materiāli apsvērumi. Izbeidzot nereģistrētas partnerattiecības, nav nepieciešama dažās valstīs dārga un nogurdinoša šķiršanas procedūra. Var izvairīties arī no šķiršanās negatīvajām sekām – partnerim nav pamata prasīt sadalīt kopdzīves laikā iegādāto īpašumu vai pieprasīt līdzekļus iepriekšējā labklājības līmeņa nodrošināšanai. Eiropas valstīs pastāv dažādas pieejas nereģistrētās kopdzīves noregulēšanai, sākot no pilnīgas ignorēšanas līdz vispusīga regulējuma izstrādāšanai un oficiāli reģistrētai laulībai pielīdzināma statusa piešķiršanai, vērtējot pēc piešķiramo tiesību apjoma.[21]

Iespējams izdalīt divas galvenās pieejas nereģistrēto partnerattiecību regulēšanai. Pirmajā gadījumā nereģistrētā kopdzīve netiek likumdošanā regulēta. Otrajā gadījumā likumdošanā ar civiltiesiskās partnerības likumu palīdzību tiek radīta mazāk diskriminējoša attieksme pret kopdzīves partneriem, lai mazinātu viņu neizdevīgo stāvokli sociālo un nodokļu tiesību jomā. Privāto tiesību jomā tiek nodrošināti viņu kopdzīves aizsardzības minimālie standarti.[22] Tiesiskās aizsardzības apjoms, ko nosaka šādi civiltiesiskās partnerības līgumi, dažādās Eiropas Savienības valstīs ir atšķirīgs.[23]

Latvijā ir vērojami mēģinājumi nereģistrēto kopdzīves partneru problēmas risināt, aicinot pieņemt civiltiesiskās partnerības likumu (Kopdzīves likums, Dzīvesbiedru likums). Likuma aizstāvji apgalvo, ka šādā veidā tikšot nodrošināta vienlīdzīga tiesiskā aizsardzība visām Latvijas ģimenēm.[24] Tomēr šis apgalvojums nav patiess. Kā rāda iepriekš minētā Eiropas valstu prakse, civiltiesiskās partnerības līgumu noslēgušo partneru tiesiskā aizsardzība vienmēr ir zemāka līmeņa nekā laulībā esošo partneru tiesiskā aizsardzība. Likumdošanā būtu nepieciešams izvairīties no civiltiesisko partnerattiecību kļūšanas par “otrās šķiras” laulības institūtu. Tas būtu pretrunā ar “Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas” deklarācijas 14. pantu, kas paredz diskriminācijas aizliegumu: “Šajā Konvencijā minēto tiesību un brīvību īstenošana ir nodrošināma bez jebkādas diskriminācijas, neatkarīgi no dzimuma, rases, ādas krāsas, valodas, ticības, politiskajiem vai citiem uzskatiem, valstiskās vai sociālās izcelsmes, piederības kādai nacionālajai minoritāti, mantiskā stāvokļa, dzimšanas vai jebkura cita stāvokļa.”[25] Tātad būtu diskriminējoši piedāvāt personām tādu partnerattiecību reģistrācijas veidu, kas paredzētu mazākas tiesības nekā laulātu personu tiesības. Savukārt, ja šī alternatīvā partnerattiecību reģistrācijas forma civiltiesiskās partnerības līguma veidā tiek pilnībā pielīdzināta laulībai, tad jāatzīst, ka divu pilnīgi vienādu reģistrācijas formu pastāvēšana nav lietderīga.

Daudzās Rietumeiropas valstīs un ASV civiltiesiskās partnerības līgumu visbiežāk izmanto viendzimuma partnerattiecību slēgšanai. Drīz vien pēc civiltiesiskās partnerības likumu pieņemšanas šajās valstīs pret to sākas iebildumi no lesbiešu un geju aktīvistu puses. To pamatā ir iepriekš minētais apstāklis, ka šādas civiltiesiskās attiecības ir diskriminējošas, jo ir statusā zemākas par laulību. Tas nelikumīgi atņemot lesbietēm un gejiem cilvēcisko cieņu. Visas ģimenes esot jāgodā vienādi, dažām nenorādot uz to, ka tās ir “otrās šķiras” ģimenes. Atsevišķas partnerattiecību sistēmas izveide lesbietēm un gejiem arī stigmatizējot viendzimuma pāru bērnus.[26]

Kā piemēru tam, ka civiltiesiskā partnerība uzskatāma par diskrimināciju, var minēt 2008. gada Konektikutas Augstākās tiesas spriedumu. Tiesai bija jālemj, vai pavalsts ieviestais civiltiesiskās partnerības statuss viendzimuma partneriem apmierina konstitucionālo vienlīdzības garantiju. Tiesa secināja: “Ņemot vērā lesbiešu un geju postošās diskriminācijas vēsturi, kā arī tāpēc, ka laulības institūcija nes sevī tādu statusu un nozīmi, kas jaunizveidotajai civiltiesiskās partnerības institūcijai nepiemīt, heteroseksuālu un homoseksuālu pāru segregācija atsevišķās institūcijās nodara jūtamu kaitējumu”. Tiesas spriedums paredzēja laulību institūciju padarīt pieejamu arī viendzimuma pāriem.[27]

Polemikā par civiltiesiskās partnerības likumu Latvijas progresīvie spēki izliekas šo diskriminācijas niansi nemanām. Iespējams, tas notiek tāpēc, ka viens no būtiskiem iemesliem civiltiesiskās partnerības likuma radīšanai ir politiskas rūpes tieši par viendzimuma pāriem. Kā zināms, lielākajā daļā valstu, kas atzinušas viendzimuma civiltiesisko partnerību, šī partnerība jau ir vai nu papildināta, vai aizstāta ar viendzimuma laulību. Lesbiešu un geju tiesību aizstāvji uzskata civiltiesisko partnerību par “pirmo soli” viendzimuma laulību nodibināšanas virzienā. Intervijā laikrakstam Deutsche Welle Vācijas pilsonis Andreass civiltiesisko partnerību raksturoja kā “svarīgu soli” ceļā uz viendzimuma laulību: “Es nezinu, cik daudz protestu mēs apmeklējām, cik daudz petīcijas parakstījām šajos 16 gados. Bet bez civiltiesiskās partnerības precedenta tas būtu bijis daudz grūtāk.” Vācijas parlaments 2017. gadā ratificēja vienlīdzīgu laulību iespēju viendzimuma pāriem, tādējādi atceļot tiesības jaunām civiltiesiskām partnerattiecībām.[28]

Civiltiesiskās partnerības likums kalpo kā “tautas gatavināšana” viendzimuma laulībām. Par to liecina vairāku Eiropas valstu vēsture. Agrāk tajās bija civiltiesiskas partnerattiecības viendzimuma pāriem, bet no šī pagaidu institūta atbrīvojās, legalizējot viendzimuma laulību. Dānija bija pirmā valsts pasaulē, kas 1989. gadā ieviesa civilās partnerattiecības viendzimuma pāriem. Tā likvidēja šo institūtu, 2012. gadā legalizējot viendzimuma laulības. Vācija un Īrija rīkojās līdzīgi, sākumā legalizējot civilās partnerattiecības, taču tad tās nomainot ar laulību.[29] No šādas prakses iespējams secināt, ka polemika par civiltiesiskās partnerības likuma nepieciešamību patiesībā ir politisks solis, nevis rūpes par noteiktu pāru praktiskajām vajadzībām.

Ir virkne tiesību jomu, kurās valsts, atbalstot ģimeni un laulāto savienību, garantē laulātajiem noteiktas tiesības un piešķir noteiktus atvieglojumus. Kopā dzīvojošiem partneriem, kas ir izvēlējušies nereģistrēt savas attiecības, šādas tiesības un atvieglojumus valsts nepiešķir un negarantē. Vienkāršākais risinājums ir laulības noslēgšana. Šīs tiesības saskaņā ar dabīgo likumu garantē Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 12. pants: “Laulības vecumu sasniegušiem vīriešiem un sievietēm ir tiesības stāties laulībā un dibināt ģimeni saskaņā ar valsts iekšējām likumu normām, kas nosaka šo tiesību izmantošanas kārtību”.[30]

Tas paredz vienādas likumdošanas piemērošanu visām personām, neparedzot nevienu citu leģitīmu kopdzīves veidu kā tikai laulību. Uz laulības īpašo vietu sabiedrībā un tās unikālo lietderību norāda pētījumu rezultāti, pēc kuriem var secināt, ka laulība Latvijā lielākajai daļai sabiedrības saistās ar stabilitāti un pārliecību par drošu nākotni. Turklāt tieši laulība veicina bērnu dzimšanu ģimenē, kas ir svarīgi demogrāfiskā stāvokļa uzlabošanai. Noturīga laulība nodrošina arī bērna dabīgās tiesības uz ģimeni, kurā ir abi vecāki. Civiltiesiskā partnerība, kurā parasti tiek nodrošināti tikai kopdzīves aizsardzības minimālie standarti, ar šādu drošību un statusu nav saistīta un nav konkurētspējīga ar laulību.

Laulībā balstītā ģimene ir ne tikai juridiska, sociāla un ekonomiska vienība. Tā ir mīlestībā un solidaritātē balstīta kopība, kas unikāli piemērota, lai mācītu un nodotu tālāk kultūras, ētikas, sociālās un garīgās vērtības, kuras ir būtiskas tās locekļiem un sabiedrībai. Kad ģimene uzplaukst, uzplaukst arī apkārtējā sabiedrība. Ja tā nav, tad sabiedrība kļūst nabadzīgāka. Ģimene ir arī vieta, kur pirmo reizi tiek apgūta un nodota tālāk tautas un cilvēces vēsture, jo tā ir vieta, kur kopā sanāk dažādas paaudzes. Tā palīdz ģimenes locekļiem augt pagātnes gudrībā, kas nostiprinās tagadnē un pieaugs nākotnē. Sabiedrības labklājība ir tieši saistīta ar ģimenes labklājību.

Savukārt ģimenes stabilitāte veicina un atbalsta sabiedrības un tās kultūras stabilitāti. Līdz ar to valstij un starptautiskajām organizācijām ir pienākums aizsargāt laulību un ģimeni, izmantojot politiskus, ekonomiskus, sociālus un juridiskus pasākumus, kuru mērķis ir stiprināt ģimenes vienotību, lai tā varētu īstenot savas īpašās funkcijas. Šiem pasākumiem ne tikai jāstiprina laulība un ģimene, bet arī jānodrošina tās samērīga autonomija, nemēģinot padarīt ģimeni par valsts sociālekonomisko eksperimentu instrumentu. Valsts pienākums būtu arī maksimāli atvieglot leģitīmas laulības slēgšanas procedūru, padarot to vienkāršu, lētu un ātru. Risinājums pastāvošajai situācijai ir meklējams arī laulības popularizēšanā, informējot sabiedrību par pastāvošajiem riskiem nereģistrētās partnerattiecībās. Tādējādi cilvēki varētu pārvarēt psiholoģisko barjeru un izlemt par labu laulības noslēgšanai. Būtu arī nepieciešams Latvijas sabiedriskajos medijos sniegt vairāk informācijas par laulības, ģimenes un dzimstības nozīmību sabiedrībā.

Senās Romas un jaunāko laiku revolucionāro diktatūru vēsture māca, ka, atstājot kopdzīves regulāciju pašplūsmā un ļaujot attīstīties sociālajai anarhijai, iespējams nonākt pie sabiedrības degradācijas un valsts sabrukuma. Ja pret laulības institūciju vairs nav cieņas un ir radies stāvoklis, kad laulība vairāk ne ar ko neatšķiras no izlaidības, tad arī līdzpilsoņa gods vairs netiek ievērots un solījumiem vairs nav spēka. Tādējādi pazūd arī kārtība cilvēku savstarpējās attiecībās un sociālās sadarbības iespēja. Vēsture māca, ka laulības institūcijas aizstāvēšana un turēšanās pie konservatīvām ģimenes vērtībām vienmēr palīdzējusi nodrošināt sabiedrības attīstību un uzplaukumu.

[1] L. Olah, “Changing Families in the European Union: Trends and Policy Implications”, Pieejams: https://www.un.org/esa/socdev/family/docs/egm15/Olahpaper.pdf

[2] Eurostat – “Fertility statistics”. Pieejams: https://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php?title=Fertility_statistics

[3] Latvijas oficiālā statistika – “Dzimušo skaits un dzimstības koeficienti”. Pieejams: https://stat.gov.lv/lv/statistikas-temas/iedzivotaji/dzimstiba/238-dzimuso-skaits-un-dzimstibas-koeficienti

[4] “Feminist Perspectives on Reproduction and the Family”, Stanford Encyclopedia of Philosophy. Pieejams: https://plato.stanford.edu/entries/feminism-family/

[5] Eurostat – “42% of Births in the EU are Outside Marriage”. Pieejams: https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/ddn-20200717-1

[6] Eurostat – “Households with Children in the EU”. Pieejams: https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/edn-20190601-1

[7]https://www.csp.gov.lv/lv/majsaimniecibas-un-gimenes

[8] “CSP: Latvijā pēdējā desmitgadē būtiski audzis viena vecāka ģimeņu īpatsvars”. Pieejams: https://www.delfi.lv/calis/jaunumi/csp-latvija-pedeja-desmitgade-butiski-audzis-viena-vecaka-gimenu-ipatsvars.d?id=52534741

[9] A. Putniņa, K. Dupate, I. Mileiko, M. Brants, “Pētījums par laulību nereģistrēšanas problemātiku”, Rīga, Pārreseoru koordinācijas centrs, 2015, 36. lpp.

[10] P. Eglīte, A. Putniņa, M. Brants, I. Mileiko, M. Laizāne, “Tautas ataudzi ietekmējošo faktoru izpētes veikšana”, Rīga, Valsts Kanceleja, 2013, 66. lpp.

[11] A. Putniņa, K. Dupate, I. Mileiko, M. Brants, “Pētījums par laulību nereģistrēšanas problemātiku”, Rīga, Pārreseoru koordinācijas centrs, 2015, 40-46 lpp.

[12] P. Eglīte, A. Putniņa, M. Brants, I. Mileiko, M. Laizāne, “Tautas ataudzi ietekmējošo faktoru izpētes veikšana”, Rīga, Valsts Kanceleja, 2013, 63. lpp.

[13] A. Putniņa, K. Dupate, I. Mileiko, M. Brants, “Pētījums par laulību nereģistrēšanas problemātiku”, Rīga, Pārreseoru koordinācijas centrs, 2015, 40. lpp.

[14] M. L. Braunstein, “A Conservative Plan for Supporting America’s Families”. Pieejams:
https://ifstudies.org/blog/a-conservative-plan-for-supporting-americas-families

[15] P. Eglīte, A. Putniņa, M. Brants, I. Mileiko, M. Laizāne, “Tautas ataudzi ietekmējošo faktoru izpētes veikšana”, Rīga, Valsts Kanceleja, 2013, 81. lpp.

[16] M. L. Braunstein: “A Conservative Plan for Supporting America’s Families”. Pieejams:
https://ifstudies.org/blog/a-conservative-plan-for-supporting-americas-families

[17] E. Barkāns, “Cilvēki sociālajos tīklos sašutuši par nodokļu politiku”. Pieejams: https://jauns.lv/raksts/bizness/448481-cilveki-socialajos-tiklos-sasutusi-par-jauno-nodoklu-politiku

[18] A. Carlson, “What Has Government Done to Our Families?”. Pieejams: https://mises.org/library/what-has-government-done-our-families

[19] A. Putniņa, K. Dupate, I. Mileiko, M. Brants, “Pētījums par laulību nereģistrēšanas problemātiku”, Rīga, Pārreseoru koordinācijas centrs, 2015, 39. lpp.

[20] “Where are Heterosexual Civil Partnerships Legal?”, BBC News. Pieejams: https://www.bbc.com/news/world-44633711

[21] O. Beinaroviča, “Ārpus laulības kopdzīves ekskluzīvais statuss tiesībās un tās tiesiskais regulējums”, Rīga, Latvijas Universitāte, 2014, 8. lpp.

[22] M. C. Thery, “The PACS and Marriage and Cohabitation in France”, International Journal of Law, Policy and the Family, Vol. 15, 2001, p.142.

[23] O. Beinaroviča, “Ārpus laulības kopdzīves ekskluzīvais statuss tiesībās un tās tiesiskais regulējums”, Rīga, Latvijas Universitāte, 2014, 77. lpp.

[24] “Saeimā iesniedz pilsonisko iniciatīvu par Kopdzīves likumu”. Peejams: https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/saeima-iesniedz-pilsonisko-iniciativu-par-kopdzives-likumu.a264343/

[25] Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija. Pieejams: https://likumi.lv/ta/lv/starptautiskie-ligumi/id/649

[26] “Civil Unions are Discriminatory”. Pieejams: https://www.lambdalegal.org/publications/civil-unions-discriminatory

[27] “Why is Same-Sex Marriage Important?”. Pieejams: https://www.equality-network.org/wp-content/uploads/2013/07/Why-is-same-sex-marriage-important.pdf

[28] “LGBT rights: German gay couple celebrates 20 years of same-sex partnership”. Pieejams: https://www.dw.com/en/gay-marriage-germany-lgbt/a-55547405

[29] “Where are heterosexual civil partnerships legal?”, BBC News. Pieejams: https://www.bbc.com/news/world-44633711

[30] Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija. Pieejams: https://likumi.lv/ta/lv/starptautiskie-ligumi/id/649

Preses apskats

Ansis Īvāns, “Ordo Iuris un abortu aizliegums: kā ultrakonservatīvie juristi maina Poliju”, Delfi, 4. oktobris, 2021: https://www.delfi.lv/news/arzemes/ordo-iuris-un-abortu-aizliegums-ka-ultrakonservativie-juristi-maina-poliju.d?id=53639215
Kā norāda vērotāji, viena no “Ordo Iuris” veiksmes atslēgām ir tā, ka viņi savu mērķu sasniegšanai neizmanto reliģiskus argumentus vai tukšas konservatīvas frāzes, tā vietā tiek lietota progresīva valoda, akadēmiski argumenti, atsauces uz cilvēktiesībām un spēcīgas juridiskās zināšanas, caur ko tiek veidota ultrakonservatīva dienas kārtība. (..) Grupas deklarētais mērķis ir “veicināt tiesisko kultūru, kas balstīta cieņā pret cilvēka godu un tiesībām”. Taču “Ordo Iuris” gadījumā tas jāsaprot citādi, nekā parasti saprot cilvēktiesības.”

Pie tukšām frazēm droši var pieskaitīt jēdziena “ultrakonservatīvie” lietojumu visā tekstā. Kā “ultrakonservatīvie” atšķiras no parastiem “konservatīvajiem”, piemēram? Attiecībā uz tādu katoļu organizāciju kā “Ordo Iuris” pats izteikums ir maldinošs, jo tas liek domāt, ka viņi negribētu neko citu, kā vien visos jautājumos saglabāt statusquo. Tas ir tiesa dažos gadījumos, bet nav tiesa citos. Romas katoļu baznīcas nostāja rakstā daudz apskatītajā mākslīgā aborta jautājumā vienkārši ir nostāja, kas ir bijusi Baznīcas pozīcija visā tās pastāvēšanas laikā. Kā “akadēmiskais arguments” tiek izmantota substances teorija, kas uz jautājumu “Kas ir cilvēks?” atbild: “Cilvēks ir dzīva pie cilvēku sugas piederoša būtne” un nekas cits; attiecīgi nav nozīmes, kur šī dzīvā būtne atrodas (piemēram, kādas citas dzīvas būtnes ķermenī) un kādas ir tās spējības (piemēram, kognitīvās spējas, justspēja, spēja kontrolēt savu ķermeni). Nav arī nekāda “citādi, nekā parasti saprot cilvēktiesības”. Cilvēktiesību doktrīnu 1948. gadā, kad tika pieņemta Vispārējā cilvēktiesību deklarācija, baiso 20. gadsimta pirmās puses notikumu un franču katoļa tomista Žaka Maritēna ietekmē balstīja dabīgajās tiesībās – tas ir, tiesībās, kas izriet no cilvēka iedabas. Tās ietver dogmu, ka visiem cilvēkiem augstāk definētajā nozīmē ir tiesības netikt nogalinātiem. No aptuveni 1960. gadiem izpratne par cilvēktiesībām Rietumos mainījās. Jēdziena “cilvēks” definīciju nomainīja no substances mācībā balstītās uz substances akcidencēs (gadījuma rakstura pazīmēs) balstīto. Tiesības uz dzīvību esot tikai tām pie cilvēka sugas piederošajām dzīvajām būtnēm, kuras (atkarībā no teorijas, kas ir cita par citu juceklīgākas): (1) neatrodas citas būtnes ķermenī; (2) ir konstatējami apveltītas ar justspēju, proti, spēju ciest; (3) ir konstatējami apveltītas ar apziņu vai vismaz minimālām kognitīvajām spējām; (4) būtu spējīgas pastāvīgi izdzīvot. Jau tikai neliela iepazīšanās ar apjomīgo un aizvien pieaugošo literatūras klāstu, kas veltīts “cilvēktiesību” jēdziena izplūšanai, nemaz nerunājot par nepārtraukto manipulāciju ar to, būtu radījusi priekšstatu, cik maldīgs ir šis “parasti saprot”.

Inga Lāce, “Ar atsaucēm pret maldiem. Intervija ar Inetu Lipšu”, Punctum Magazine, 2021. gada 20. septembris: http://www.punctummagazine.lv/2021/09/20/ar-atsaucem-pret-maldiem
Ineta Lipša: [B]ūtisks stimuls ir mana reakcija uz izteikumiem publiskajā telpā, kas pārsvarā nāk no politiķiem vai konservatīvajiem intelektuāļiem, kuri apgalvo, ka Latvijā nekas tāds nekad nav bijis, homoseksualitāte ir ievazāta no Rietumiem vai tamlīdzīgi. Un principā tāda attieksme, manuprāt, ir cilvēku uzskatīšana par muļķiem. Tāpēc man patīk ar atsaucēm parādīt, cik ļoti šie cilvēki maldās.

Noderētu kāda atsauce uz politiķiem un “konservatīvajiem intelektuāļiem”, kas jebkad ir apgalvojuši, ka Latvijas neatkarības un/vai padomju okupācijas laikā (vai jebkādā citā laikā) Latvijā nav pastāvējuši viendzimuma dzimumsakari.
Savukārt ir viegli konstatējams, ka LGBT+ politiskā kustība tiešām nāk no Rietumiem (katrā ziņā ne jau no Austrumiem, Ziemeļiem vai Dienvidiem). Par tās aizsākumu parasti uzskata tā sauktos Stounvolas nemierus 1969. gadā Ņujorkā, ASV.

Romāns Januševskis, “Pašsadedzināšanās pie Brīvības pieminekļa. Iļja Ripss pēc pusgadsimta”, LSM, 2021. gada oktobris: https://www.lsm.lv/ripss
Iļja Ripss: Mēs Latvijas Universitātē apguvām zinātniskā ateisma kursu. Tieši tas radīja zināmu plaisu – es gaidīju, ka tur būs kaut kādi solīdi šīs nostājas pierādījumi, taču ieraudzīju galvenokārt propagandas štampus, kurus jau tad neieredzēju. Un pēc kursa palika izjūta, ka savas tēzes viņi nav pierādījuši. Tad jau bija skaidrs, ka sociālisms ir ceļš, kas ved strupceļā. Radās jautājums – bet kas bija pirms tam? Agrāk vairākums cilvēku bija reliģiozi. Es mēģināju tikt skaidrībā, par ko ir runa. Sāku klausīties lieliskas dažādu novirzienu rabīnu lekcijas – par jūdaismu un ne tikai. Vēl man bija tikšanās ar cilvēkiem, kuri noteica manu likteni. Piemēram, rabīns Ichaks Zilbers. 1972. gada vasarā viņš uzaicināja mani pie sevis mājās uz sabatu, un es pirmo reizi redzēju, kā tiek ievērota sestdiena. Kad es dzīvoju Jeruzalemē, mans kaimiņš bija ievērojamais intelektuālis rabīns Haims Lipšics, es klausījos viņa lekcijas. Un, lūk, 1972. gada beigās es konstatēju, ka ievēroju galvenos baušļus. Sākuma līmenī, protams. Kā tas notika, es pats precīzi nevaru pateikt.

Ripss interesanti un atpazīstami apraksta savu dievatziņas un dievbijības ceļu – kā ceļu ar izslēgšanas metodi. Zinātniskais ateisms nebija ticams marksistiskajā versijā un nav ticams arī pirms desmit gadiem populārajā – amerikāņu “jaunā ateisma” versijā. Kā kvalitatīvu ievadu klasiskajā teismā un dabīgajā teoloģijā (tas ir, tajā, cik tālu var tikt, izmantojot tikai racionālus, filozofiskus argumentus) iesakām: Edward Feser, Five Proofs of the Existence of God, San Francisco: Ignatius Press, 2017. Lai saprastu, par ko vispār ir runa un kāpēc šim jautājumam visas pasaules civilizācijas visos laikos ir veltījušas tik daudz savu intelektuālo resursu, kā to dotās intervijas kontekstā demonstrē arī matemātiķis Iļja Ripss, iesakām: David Bentley Hart, The Experience of God: Being, Consciousness, Bliss, New Haven and London: Yale University Press, 2013.

Ivars Ījabs, “Ivars Ijabs: Eiropas Savienība arī aizsardzībai?”, Latvijas avīze, 2021. gada 27. oktobris: https://www.la.lv/ivars-ijabs-eiropas-savieniba-ari-aizsardzibai
Taču ES vairs nedrīkst būt pasīva militārajā jomā, un tai ir jābūt spējīgai efektīvi īstenot savu interešu aizstāvību arī ārpus savām robežām – vispirms tādās militārās operācijās, kā nesenā bruņoto spēku aiziešana no Afganistānas.

Rietumu, it īpaši ASV bruņoto spēku haotiskā izvešana no Afganistānas ir drīzāk brīdinājums, nevis piemērs, uz ko atsaukties. Pašreizējais un iepriekšējais ASV – galvenās pasaules lielvaras – prezidents vairākas reizes ir uzsvēruši, ka “savu interešu aizstāvību ārpus savām robežām” ASV uz laiku jāatliek vai no tās jāatsakās vispār, lai drīzāk pievērstos valsts iekšējai sakārtošanai. Eiropas Savienība Emanuela Makrona vadībā, šķiet, dara otrādi – arvien pieaugošās un neatrisināmās iekšējās problēmas drīzāk risina, projicējot spēku “ārpus savām robežām”. Vēlams bijušajos franču impērijas valdījumos.

Raivis Spalvēns, “Bez ‘klasiskajiem’ ministriem jāveido īpašo uzdevumu ministru amati, rosina Levits”, Delfi, 2021. gada 1. oktobris: https://www.delfi.lv/news/national/politics/bez-klasiskajiem-ministriem-javeido-ipaso-uzdevumu-ministru-amati-rosina-levits.d?id=53639397
“Latvijai kā modernai Eiropas valstij ir jāspēj adekvāti un strauji reaģēt uz 21. gadsimta dinamisko laikmetu un vidi. To vairs nespēj valsts pārvaldes sistēma, kas varbūt labi kalpoja 19. vai 20. gadsimtā,” uzskata Levits.

Modernā centralizētā, sekularizētā, ierēdnieciskā valsts ar absolūto suverēna varu un vardarbības monopola tiesībām lielā mērā radās kā “strauja un adekvāta reakcija” uz 16.–17. gs. konfesionālo karu “dinamisko laikmetu un vidi”. Kopš tā laika dažādu ministriju jeb izpildvaras “roku” skaits turpinājis pakāpeniski augt, allaž apelējot pie “laikmeta izaicinājumiem” un vajadzības “būt moderniem”. Labs piemērs ir Prūsija, savulaik viena no modernākajām valstīm ar profesionālāko ierēdniecības aparātu, kas valsts gādībā un tiešā pārraudzībā pamazām pārņēma arvien vairāk dažādas dzīves jomas. Vēl nesen šķita, ka modernā valsts savu apoteozi ir sasniegusi pēckara labklājības valstī, kas, piemēram, Skandināvijā savā gādībā pārņēma arī ģimenes funkcijas, nemaz nerunājot par dažādiem 20. gadsimta totalitārisma eksperimentiem, kuru pārvaldes sistēmas arī tika piedāvātas kā sava laika jaudīgākie modernizācijas veikumi, arī reaģējot uz “dinamisko laikmetu un vidi”. Pandēmijas, terorisma un “klimata izaicinājumu” laikmetā, tiecoties pēc lielākas drošības un “rīcībspējas”, privātā un publiskā robežas kļuvušas arvien neskaidrākas. Ne velti daži politikas vērotāji modernās valsts būtību saskata tās “mašinizētajā” un tehnoloģizētajā raksturā. Tomass Hobss šo modeli sauc par “machina machinarum” vai “mirstīgo dievu” (Mortall God). Tehnoloģijai ir raksturīga arvien pieaugošāka specializācija, ko paredz varas performances loģika. Līdztekus tehnoloģijai, moderno valsti uzskata par lielāko sekularizācijas veicinātāju. Dieva varu ir nomainījusi cilvēka vara, kurai palīdz cilvēka darinājumi, rīki, instrumenti, mašīnas, no kuriem iespaidīgākā esot modernā valsts. Ieviešot jaunas ministrijas, lai it kā atbildētu “modernā laika izaicinājumiem”, vienmēr vispirms jāuzdod sev jautājums: kā nākas, ka valsts kontrolē un pārrauga tik daudz, un tomēr tā ir tik bezspēcīga, ka vienmēr ir vajadzīgas jaunas ministrijas un jauni specializēti ierēdņi? Kur nu vēl bezspēcīgāks cilvēks, kā tas, kura orientēšanās autoceļos ir atkarīga no lietotnes “Waze”!

Elmārs Barkāns, “Latvijas luterāņu Baznīca aizvien vairāk attālinās no sievietēm. Arhibīskaps Vanags priecājas par konservatīvo sveicienu”, Kas Jauns ziņas, 2021. gada 3. oktobris: https://jauns.lv/raksts/zinas/464960-latvijas-luteranu-baznica-aizvien-vairak-attalinas-no-sievietem-arhibiskaps-vanags-priecajas-par-konservativo-sveicienu
Ikstena uzteica, ka Bitēna sekojusi savai ticībai, nevis pakļāvusies kādas institūcijas prasībai, un nosodīja LELB par nekonsekvenci: ja Baznīca reiz ir devusi brīvību sievietei un nolēmusi sievietes ordinēt par mācītājām, tad to atkal aizliegt esot muļķīgi.

Rakstā, it īpaši izceltajā citātā, spilgti atspoguļojas modernajai reliģiozitātei raksturīgs šķēlums starp “privāto ticību” un “reliģisko organizāciju”, ko socioloģijā mēdz izteikt maksimā: “garīgs, bet ne reliģiozs” (“spiritual but no religious”). Latvijas teritorijā šīs nošķīrums patiesībā nav tik moderns, bet gan sevi piesaka 18. gadsimtā, hernhūtiešu jeb Brāļu draudžu “sirds reliģijai” nonākot konfliktā ar oficiālo ortodoksi luterisko Vidzemes baznīcu. Bet vai privātā, “dzīvā” sirds reliģija tiešām ir nolemta mūžīgai pretstāvei institucionalizētajai “sausajai” reliģijai ar tās rituāliem, sakramentiem, maģistēriju, hierarhiju, struktūrām? Sieviešu ordinācijas aizstāves šo sekošanu “savai ticībai” taču arī tiecas padarīt par “kādas institūcijas oficiāli atzītu prasību”. Tāpat rakstā vīd doma, ka, ja reiz kāda institūcija savulaik ir pieļāvusi kļūdu, tad tai esot pienākums šo kļūdu ar tās solījumiem turpināt inerces pēc. Taču dižais kristiešu autors Klaivs Steiplss Lūiss rakstīja, ka progress ne vienmēr nozīmē aklu došanos uz priekšu. Ja ir mērķis sasniegt noteiktu galapunktu, bet pa ceļam gadījies nogriezties nepareizā virzienā, tad šī nepareizā ceļa turpināšana nav uzskatāma par “progresu”, jo galamērķis taču netiek sasniegts. Progress šādā situācijā paredz atgriezties tajā punktā, kur notika nomaldīšanās no pareizā ceļa, lai turpinātu virzību pa uzsākto taku.

Kristīne Balode, “Pornogrāfija. Komentārs no pelēkās zonas”, LSM, 2021. gada 18. oktobris: https://www.lsm.lv/raksts/kultura/kino-foto-un-tv/pornografija-komentars-no-pelekas-zonas-kliniska-psihologe-kristine-balode-par-filmu-bauda.a425856/
Mēs piedzīvojam laikmetu, kad pētniecība par un ap cilvēka seksuālo pašpiedzīvošanu skar ne tikai psiholoģijas, medicīnas, socioloģijas, bet arī daudzas citas nozares. Tai skaitā arī mākslas nozari, kura palīdz mums katram nonākt kontaktā ar jaunākajiem atklājumiem. Kā būtiskus, nu jau ilgstošas pētniecības nostiprinātus secinājums, par kuriem reflektēt aicina arī filma “Bauda” var minēt, piemēram, novērojumu, ka ētiska pornogrāfija tiešā veidā nerada seksuālas vai mentālas veselības problēmas. Pornogrāfija neizraisa mizogīniju jeb patoloģisku riebumu pret sievietēm. Mizogīnija kā fenomens ir novērojama daudz senāk, nekā radusies tiešsaistes pornogrāfija. Pornogrāfija var pat uzlabot cilvēku seksuālo dzīvi, ja attiecībās esošos cilvēkus vieno līdzīgas vērtības.

Ja vairs nepārsteidz pornogrāfijas apoloģētika sabiedriskajā medijā, tad varbūt varētu pārsteigt klīniskās psiholoģes izvairīšanās no diviem būtiskiem ar pornogrāfijas patēriņu saistītiem faktiem: 1) jau vairākus gadus pēc kārtas dažāda rakstura pornogrāfisko materiālu meklēšana statistiski ir galvenā nodarbe interneta lietotājiem; 2) pornogrāfija rada nopietnu atkarību, sagroza pasaules uztveri, var apdraudēt attiecības, vairo sociālo klimatu, kurā otrs cilvēks kļūst tikai par līdzekli, nevis mērķi, un, vairāk par visu, nostiprina tādu kultūru, kur iesaistīšanās dzimumattiecībās tiek kategoriski nošķirta no bērnu radīšanas; attiecīgi neierobežotu pornogrāfijas izplatību var uzskatīt arī par vienu no galvenajiem abortu jeb nedzimušu bērnu nogalināšanas veicinātājiem. Latvijas sabiedriskā medija satura veidotājiem un klīniskajiem psihologiem derētu iepazīties, piemēram, ar kādu salīdzinoši nesenu rakstu par aktualitātēm mūsdienu pornogrāfijā, kur cita starpā teikts šādi: “Iespējamā pornogrāfijas nēsāšana kabatā [viedtālruņa formātā] var būt vai nebūt laba lieta (tā nav), taču nevar noliegt, ka tā ir jauna lieta. Tā ir jauns veids, kā dzīvot un būt pasaulē. Mūsdienu cilvēka seksuālā dzīve attīstās saistībā ar interneta laikmeta “seksuālo audzināšanu”. Tā maina ģimenes un kopienas. Kā pierādījumus varētu minēt dzimumorgānu kosmētiskās ķirurģijas pieaugumu, pieaugošo satraukumu par atkarību no pornogrāfijas, pētījumus, kas liecina, ka seksuālās vardarbības gadījumos bieži notiek piespiedu “pornogrāfijas izspēlēšana”, vai saikni starp pornogrāfiju un plaukstošo seksuālās verdzības institūciju. Turklāt var ņemt vērā acīmredzamo: vidējais vecums, kad cilvēks saskaras ar smago pornogrāfiju, ir 11 gadi. Vidējais jaunavības zaudēšanas vecums ir 17 gadi. Tas nozīmē, ka sekss arvien vairāk tiek definēts pornogrāfijā un ar tās starpniecību, pirms tas tiek izprasts pats par sevi. Pētījumi var tikai apstiprināt mileniāļu paaudzes pieredzi – interneta pornogrāfija mainīja rotaļu laukuma sarunas, pubertātes fantāzijas un izpratni par iekāri, anatomiju, baudu un mīlestību, to visu piepildot ar jaunu vēlmi pēc vardarbības. Tikai visnaivākais cilvēks var izlikties, ka, katram vīram, sievai un bērnam iedodot kabatā līdzi nešanai pornozvaigznes, tas nemainīs globālo cilvēka seksualitātes pieredzi, kā tas ir mainījis attīstīto valstu pieredzi.” (https://newpolity.com/blog/porn-the-evangelist)

Anita Banziņa, “Skaista, kad noslēpusies ziedošos augļu kokos”, Zemgale, 2021. gada 22. oktobris.
Dažām ceļotāju grupām dota ekskluzīva iespēja savām acīm redzēt tā laika Vecauces fenomenu – govi ar Eiropas slavu. Tā, kā noprotams, izrādīta tikai īpaši izredzētiem ceļotājiem (..). Tā bijusi melnbalti raiba Latvijas sugas govs Narva (..). Liela, skaista, labi noaugusi govs. Narva dzimusi 1930. gada 22. februārī un uzaudzināta Vecauces saimniecībā. Izcilā govs spējusi dot 60 litrus piena dienā, ierindojoties visas Eiropas augstražīgāko govju saimē. Saprotams, slavenībai radīti ekskluzīvi apstākļi. Viņa tikusi īpaši labi kopta un ganīta atsevišķi no lielā parasto govju bara. (..) Saprotot savu īpašo stāvokli, govs bijusi arī ļoti uzmanīga un izvēlīga – kaut drusku bojātu, iepelējušu barību tā neparko neesot ēdusi. Arī raušu vai miltu sajaukums, kāds parasti lopiem izbarots, tai nav šķitis garšīgs. Narvai jāpiedāvā vien “tīra manta”. Kāds apkārtnes lauksaimnieks dikti sakārojies tādas brīnišķīgas govs un apņēmies likvidēt sešas līdz septiņas govis no sava ganāmpulka, lai tikai iegūtu Narvu, bet kurš tad no tādas govs šķirsies? Noteikti ne Vecauces saimniecība.

Labs atgādinājums, ka kādreiz cilvēki ir lepojušies ar vienkārši labu, varētu pat teikt, izcilu govi, turklāt šis fakts ir pietiekami svarīgs, lai daudzas desmitgades vēlāk to atcerētos, pieminētu no jauna un vienkārši lepotos. Kas ir labs un tātad slavas, atdarināšanas cienīgs? Tāds, kas pēc iespējas vairāk piepilda un īsteno savu būtību, savu iedabu. Laba un izcila govs ir tā, kura savā atsevišķajā piemērā lieliski piepilda goviskuma kā tāda esenci.

Ilze Anna Vītola, Saruna ar Dž. Dž. Džilindžeru, Santa, 2021. gada oktobris, 37. lpp.
Vītola: Tev ir divas meitas, un saprotu, ka bērnus vairs negribi?
Džilindžers: Šādā pasaulē? Kāpēc? Visos laikos visi domājuši, ka pasaule iet uz galu. Bet šoreiz tiešām iet uz galu.

Lūk, šeit būtu interesanti zināt, kāpēc viņam tā šķiet. Jūtamas tektoniskas pārmaiņas? Paradigmas maiņa? Jau vairs grūti noliedzams civilizācijas apdraudējums? Vai kaut kas triviālāks? Būs par karstu pasaulē? Pandēmija? Kādā agrīno viduslaiku kristietībai veltītā lekcijā Inese Runce, Dr. hist., pirms pusotra gada teica, ka Rietumu vēsturē ir notikušas vairākas milzīgas garīgās atmodas un piemetināja, ka viena tāda, viņasprāt, notiek šobrīd. Mūsuprāt, mēs vēl tikai laižamies uz leju un vēl neesam sasnieguši dibenu. Garīgā atmoda ir tikai savos pirmajos ziediņos. Tā pilnā mērā notiks tad, kad atdursimies pret dibenu, kas var nozīmēt vēl dažas dekādes – bet vispārējās akcelerācijas dēļ varbūt mazāk. Esiet gatavi, būs vēl daudz sliktāk.

Ellen Himelfarb, “How to Spend a Weekend in Latvia’s Wild and Winterswept West”, National Geographic, October 5, 2021: https://www.nationalgeographic.co.uk/travel/2021/10/how-to-spend-a-weekend-in-latvias-wild-and-windswept-west

Tipiski klišejiskais un vietām salkanais tūrisma ceļvedis pa Latviju ar ierastajiem ieteikumiem “nobaudīt Melno Balzāmu”, “izbaudīt lauku pirti” un nakšņot Dome Hotel, pārsteidzošā kārtā velta veselas četras rindkopas tagad arī Latvijā iekārtotajam Svēta Jēkaba ceļam (Camino de Santiago) un tā 18 posmiem no Valkas līdz Žagarei. Kā trīs labākās ceļa daļas atzīmētas: Rīga–Jaunmārupe, Jaunmārupe–Tīreļi un Līvbērze–Dobele. Pēc National Geographic domām: noiet svētceļnieku ceļu ir pagaidām jēdzīgākais, ko Latvijā darīt. Paldies caminolatvia.com komandai par darbu!

Covid-19 vakcinācijai nav jābūt obligātai

Nesenā bloga ierakstā[1] es mēģināju pierādīt, ka katoļi drīkst vakcinēties ar vienu no Covid-19 vakcīnām, neapgrūtinot savu sirdsapziņu, taču es arī rakstīju, ka šāda vakcinācija nedrīkst būt obligāta. Sekojošā rakstā[2] es izvērsu pirmo punktu. Tagad izvērsīsim otro punktu.

Tomistiskā dabīgo tiesību teorija un katoļu morālteoloģija nav libertāriskas, taču tās nav arī etatiskas.[3] Tās atzīst, ka mums var uzlikt pienākumus, kuriem mēs nepiekrītam, bet arī uzstāj, ka pastāv robežas tam, ko valdība var no mums pieprasīt, un nosacījumi pat tur, kur tā drīkst no mums kaut ko pieprasīt. Obligātās vakcinācijas prasību gadījumā (neatkarīgi no tā, vai ir runa par Covid-19 vakcīnām, poliomielīta vakcīnām vai kādām citām) dabīgo tiesību teorija neparedz ne principiālu šādu prasību nosodījumu, ne principiālu apstiprinājumu. Pastāv nianses, kuras pārāk daudzi karstgalvji abās katoļu diskusijas pusēs šajā jautājumā ignorē.

Lai izprastu vakcinācijas prasību ētiskumu, ir lietderīgi veikt salīdzinājumu ar iesaukšanu armijā. Gan obligātā vakcinācija, gan iesaukšana armijā ir nopietna iejaukšanās personas brīvībā. Tomēr principā abas ir pieļaujamas. Taču nopietna iejaukšanās brīvībā ir saistīta arī ar nopietnām atrunām un nosacījumiem.

Iesaukšana armijā

Ko Baznīca māca par iesaukšanu armijā? No vienas puses, tā principiāli atzīst šādas prasības leģitimitāti, ņemot vērā pienākumus, kas mums ir kā kopienas veidojošām dzīvām būtnēm, kurām pienākas aizstāvēt savu zemi. Pāvests Pijs XII mācīja:

Tādēļ, ja tautas pārstāvju institūcija un valdība, kas abas ir ievēlētas brīvās vēlēšanās, ārkārtēju briesmu brīdī ar likumīgiem iekšpolitikas un ārpolitikas līdzekļiem pieņem lēmumu veikt aizsardzības pasākumus un īstenot plānus, kurus tās uzskata par nepieciešamiem, šāda rīcība nav amorāla. Tādēļ katoļu pilsonis nevar apelēt pie savas sirdsapziņas, lai atteiktos kalpot karadienestā un pildīt tos pienākumus, ko uzliek likums. (1956. gada 23. decembra Ziemassvētku vēstījums)

Ņemiet vērā, ka princips šajā gadījumā ir tāds, ka valsts var leģitīmi kaut ko pieprasīt no pilsoņa, pat ja prasība ir saistīta ar nopietnu pilsoņa dzīvības apdraudējumu un neskatoties uz to, ka pilsonis varētu apelēt pie savas sirdsapziņas, lai prasību noraidītu.

Bet vai no tā izriet, ka ikvienam pilsonim ir pienākums bez ierunām ņemt rokās ieročus kurā katrā karā, ko valdība uzskata par attaisnojamu un ka tas ir jādara piespiedu kārtā? Pilnīgi noteikti nē. Jo ir vēl divi apsvērumi, kas jāņem vērā.

Pirmkārt, pienākums ņemt rokās ieročus ir spēkā tikai taisnīga kara gadījumā. Dabīgo tiesību teorija un katoļu morālteoloģija nosaka vairākus kritērijus, pēc kuriem var spriest, vai karš ir taisnīgs: karam jābūt likumīgas varas atļautam; iemeslam jābūt taisnīgam (piemēram, agresijai, uz kuru tiek reaģēts, jābūt pietiekami nopietnai, lai būtu vērts sākt karu); motivācijai jābūt taisnīgai (piemēram, publiski izziņotais kara iemesls, pat ja tas pats par sevi ir saprātīgs, nedrīkst būt aizsegs kādam slēptam, ļaunprātīgam nolūkam); cīņas līdzekļiem jābūt taisnīgiem (piemēram, tie nedrīkst radīt kaitējumu, kas ir vēl smagāks par to, ko ceram novērst ar kara palīdzību); un ir jābūt saprātīgai cerībai uz panākumiem.

Skaidrs, ka ierindas pilsoņa rīcībā nav visa nepieciešamā informācija, lai rūpīgi izvērtētu kādu noteiktu karu visu šo kritēriju gaismā. Tāpēc pietiekami taisnīgā sabiedrībā viņam zināmā mērā ir jāuzticas valdošajām amatpersonām. Tomēr viņam ir arī pienākums vismaz nedaudz iedziļināties, lai noteiktu, vai karš tiešām ir taisnīgs, pirms piekrist tajā piedalīties. Un, protams, jo korumpētāka ir attiecīgā valdība, jo nopietnāki būs iemesli apšaubīt tās uzsāktā kara taisnīgumu. Kā skaidri parāda Pija XII sacītais, pastāv prezumpcija par labu valdības prasību izpildei, taču šī prezumpcija nav absolūta.

Teiktais mūs noved pie otrā, saistītā jautājuma, proti, lai gan atsaukšanās uz sirdsapziņu pati par sevi nav pietiekams iemesls, lai attaisnotu pilsoņa atbrīvošanu no karadienesta, valstij šāda atsaukšanās būtu jāuztver ļoti nopietni. Kā māca Vatikāna II koncils:

Šķiet pareizi, ka likumi paredz cilvēcīgus noteikumus attiecībā uz tiem, kuri sirdsapziņas apsvērumu dēļ atsakās nest ieroci, tomēr ar nosacījumu, ka viņi piekrīt kalpot cilvēku kopienai kādā citā veidā. (Gaudium et spes, 79)

Pamatprincips šeit ir šāds. Lai gan cilvēka sirdsapziņa noteikti var kļūdīties, nevajadzētu tomēr rīkoties tieši pretēji sirdsapziņai. Jo tādā gadījumā cilvēks darītu kaut ko tādu, ko viņš no sirds (pat ja kļūdaini) uzskata par amorālu, – un tas pats par sevi būtu amorāli. Pieņemsim, ka es no sirds domāju, ka ēst gaļu ir ārkārtīgi amorāli. Patiesībā tas nav amorāli, un tāpēc, ja es ēdu gaļu, tās ēšana pati par sevi nav nepareiza. Taču rīkošanās pret manu (aplami spriedošo) sirdsapziņu būtu nepareiza. Tātad šī iemesla dēļ man nevajadzētu ēst gaļu, līdz es sapratīšu savas nostājas aplamību šajā jautājumā.

Protams, cilvēki nepārtraukti ļaunprātīgi izmanto šo principu. Katoļi, kas vēlas veikt abortu, izliekas, ka viņi var sevi attaisnot, atsaucoties uz sirdsapziņu – it kā brauciens uz “Ģimenes plānošanas” (Planned Parenthood) klīniku būtu pielīdzināms Tomasa Mora atteikumam zvērēt uzticību karalim kā augstākai autoritātei pār Baznīcu. Tas, protams, ir absurds, un ne tikai tāpēc, ka argumenti par mākslīgā aborta leģitimitāti ir bezvērtīgi. Zvērēt, lai atzītu karali kā augstāku autoritāti pār Baznīcu nozīmē darīt kaut ko, kas pēc būtības ir ļauns. Vienkārša atturēšanās no mākslīgā aborta izdarīšanas nav kaut kas pēc būtības ļauns, jo tā nenozīmē kaut kā darīšanu. Tā nav noteikts darbības paveids, bet gan atturēšanās no darbības. Tādējādi neviens, kuram liegta pieeja mākslīgā aborta pakalpojumam, nav spiests rīkoties pret sirdsapziņu attiecīgajā nozīmē.

Taču iedomāsimies kādu, kurš ir spiests ņemt rokās ieročus karā, kuru viņš (pamatoti vai nepamatoti) uzskata par amorālu. Tādā gadījumā viņš būtu spiests rīkoties pretēji savai sirdsapziņai un šajā ziņā būtu spiests darīt kaut ko amorālu (pat ja karš patiesībā nav netaisnīgs). Tieši jūtīguma pret šo problēmu dēļ Baznīca pieļauj atteikšanos no karadarbības, apelējot pie sirdsapziņas apsvērumiem.

Tas, protams, rada savas problēmas. Ko darīt, ja ļoti liels skaits cilvēku nolemtu atteikties no piedalīšanās karā, kas patiešām ir taisnīgs un nepieciešams? Tas ir labs jautājums, bet šobrīd mēs to varam atlikt sāņus. Pietiek pateikt, ka, pat ja pastāv prezumpcija par labu valsts pilnvarai piespiest pilsoņus ņemt rokās ieročus taisnīgā karā, valstij tomēr vajadzētu pieļaut izņēmumus – ciktāl tas saprāta robežās ir iespējams – tiem pilsoņiem, kuri pauž godprātīgus un dziļi iesakņotus morālus iebildumus pret karu, jo īpaši, ja viņi piekrīt kādam citam saprātīgam veidam, kā kalpot savai valstij.

Principa pielietojums obligātās vakcinācijas prasībām

Šo principu piemērošana obligātās vakcinācijas prasību gadījumā ir diezgan skaidra. Sabiedrību var apdraudēt nopietna slimība, tāpat kā to var apdraudēt bruņots uzbrucējs. Mums var būt pienākums līdzdarboties, cik vien nepieciešams, lai atvairītu draudus pirmajā gadījumā, un tāpat arī otrajā gadījumā, pat ja tas paredz zināmu risku mums pašiem. Līdz ar to, tāpat kā valsts principā leģitīmi drīkst pilsoņus iesaukt armijā (neskatoties uz to, ka tas valsts aizsardzības labad paredz cilvēku dzīvības pakļaušanu riskam), tā arī valsts principā var leģitīmi pieprasīt vakcinēties (pat ja arī tas ir saistīts ar zināmu risku, jo vakcīnas – daudzas vakcīnas, ne tikai Covid-19 vakcīnas – dažkārt atsevišķiem cilvēkiem var radīt kaitīgas blaknes). Tādēļ nepietiek tikai apelēt pie indivīda brīvības nozīmības, izmantojot to kā iebildumu pret vakcīnu obligātumu, it kā šādi jautājums pats par sevi tiktu atrisināts.

Tomēr ar to stāsts nebūt nebeidzas. Jo vakcīnu, tāpat kā kara gadījumā, ir vēl divi apsvērumi. Pirmkārt, tāpat kā karā, arī vakcīnu gadījumā valstij nav tiesību uzspiest pilsoņiem kurus katrus pienākumus, kādus vien valsts vēlētos. Tāpat kā karš, arī obligātās vakcinācijas ieviešana var būt taisnīga vai netaisnīga. Tāpat kā kara gadījumā, valstij ir jābūt skaidrībā, ka nav citu reālu iespēju, kā cīnīties ar briesmām, ko tā cenšas novērst. Valstij jāvadās pēc pareizas motivācijas, tā nedrīkst izmantot veselības apsvērumus kā aizsegu kādam ļaunprātīgam nolūkam. Jābūt reālai iespējamībai, ka ar obligātās vakcinācijas prasību tiks sekmīgi novērsts sabiedrības veselības apdraudējums. Jābūt labi pamatotiem iemesliem, lai domātu, ka vakcinācijas prasība nenodarīs vairāk ļauna nekā laba. Un tā tālāk. Tāpat kā kara gadījumā, ja pilsonim ir labi pamatoti iemesli uzskatīt, ka nav izpildīti priekšnosacījumi obligātās vakcinācijas prasībai, viņam ir pamats tai pretoties.

Te nonākam pie otrā jautājuma. Proti, tāpat kā kara gadījumā, arī vakcinācijas prasību gadījumā (un to pašu iemeslu dēļ) valstij vajadzētu būt pretīmnākošai tiem, kuru sirdsapziņa ceļ nopietnus iebildumus pret vakcināciju, pat ja viņu sirdsapziņa kļūdās. Valstij, cik vien iespējams, jāļauj tiem, kuriem ir šādas šaubas, dot savu ieguldījumu sabiedrības veselības apdraudējuma novēršanā kādā citā veidā (tāpat kā saskaņā ar Vatikāna II koncilu tiem, kuri atsakās ņemt rokās ieročus, “jāpiekrīt kalpot cilvēku kopienai kādā citā veidā”). Tāpēc, atzīstot, ka Covid-19 vakcīnas var lietot, nerīkojoties pret sirdsapziņu,[4] Vatikāns arī norādīja:

Tajā pašā laikā praktiskais saprāts atklāj, ka vakcinācija parasti nav morāls pienākums un ka tāpēc tai jābūt brīvprātīgai. Jebkurā gadījumā no ētiskā viedokļa vakcinācijas ētiskums ir atkarīgs ne tikai no pienākuma aizsargāt savu veselību, bet arī no pienākuma tiekties pēc kopīgā labuma. Ja nav citu līdzekļu, kā apturēt vai pat novērst epidēmiju, kopīgais labums var ieteikt vakcināciju, jo īpaši, lai aizsargātu vājākos un visvairāk apdraudētos. Tomēr tiem, kuri sirdsapziņas apsvērumu dēļ atsakās no vakcīnām, kas ražotas, izmantojot abortētu embriju šūnu olbaltumvielas, ir jādara viss iespējamais, lai, izmantojot citus profilakses līdzekļus un koriģējot savu uzvedību, nekļūtu par infekcijas ierosinātāja izplatīšanas līdzekļiem. Jo īpaši viņiem jāizvairās no jebkāda apdraudējuma to cilvēku veselībai, kurus nevar vakcinēt medicīnisku vai citu iemeslu dēļ un kuri ir paši neaizsargātākie.

Manuprāt, ir pilnībā skaidrs, kā iepriekš izklāstītie principi ir piemērojami konkrētajā Covid-19 vakcīnu gadījumā. Kā jau minēju savā pirmajā rakstā,[5] lai gan uzskatu, ka obligāto vakcināciju var mēģināt pamatot, nedomāju, ka sniegtais pamatojums ir pārliecinošs. Nedomāju, ka pavalstis vai federālā valdība ir sniegušas visus nepieciešamos pierādījumus. Es arī apgalvoju, ka ir saprātīgi iemesli atturēties no vakcinācijas. Ir arī labi saprotams, kāpēc daudzi iedzīvotāji neuzticas valsts amatpersonu spriedumiem. Daudzas no šīm amatpersonām šodien pauž acīmredzami ārprātīgus uzskatus citās jomās – piemēram, ka esot jāsamazina finansējums policijai, ka atšķirība starp vīriešiem un sievietēm esot tikai sociāls konstrukts, un tamlīdzīgi. Daudzas valdības ir izpelnījušās sabiedrības neuzticību, un gudrs valstsvīrs, to zinot, stingri rekomendētu neķerties pie tādām enerģiskām un vērienīgām darbībām, kas šo neuzticību tikai vairotu.

Šo iemeslu dēļ, kā arī ņemot vērā vispārējo principu, ka valstij pēc iespējas jāizvairās piespiest cilvēkus rīkoties pret viņu sirdsapziņu, nevajadzētu ieviest obligātu Covid-19 vakcināciju. Un tur, kur tā ir ieviesta, būtu dāsni jāparedz izņēmumi tiem cilvēkiem, kuri pret tām iebilst sirdsapziņas apsvērumu dēļ.

Mīlestību visās lietās

Daži lasītāji uz maniem diviem iepriekšējiem rakstiem par šo tēmu ir atbildējuši ar paredzamu sašutumu. Kāds blogeris[6] uzstāj, ka “nostāja vakcīnu jautājumā ir lakmusa papīrītis”, un apgalvo, ka es tagad esot atklājis, “kurai pusei piederu”, un pievienojies “ienaidniekam” (!) Cits paziņoja,[7] ka esmu “pārgājis no Dieva puses pusē pret Dievu” (!!) Tādējādi viņi ilustrē manu novērojumu, ka reālā krīze, ar kuru mēs saskaramies, pārāk daudzus labējos ir izsitusi no līdzsvara un viņi ir piezemējušies tajā pašā paranoiskajā fantāziju pasaulē, kas ir pārņēmusi kreisos.[8] Vai varbūt viņi vienkārši pierāda, ka neprot lasīt. Savā pirmajā rakstā es nepārprotami kritizēju obligāto vakcināciju, nepārprotami atzinu, ka pastāv pamatotas bažas par vakcīnām, nepārprotami norādīju, ka valsts iestādes ir iedragājušas savu uzticamību, un skaidri apliecināju, ka tie, kuri pakļauj sevi riskam, pretojoties obligātajām prasībām, ir pelnījuši mūsu cieņu.

Taču to visu var teikt un vienlaikus pilnībā konsekventi apgalvot, ka Covid-19 vakcīnas nav saistītas ar mākslīgajiem abortiem tādā veidā, ka to lietošana būtu morāls pārkāpums, un ka tie katoļi, kuri nolemj vakcinēties, negrēko šādā veidā. Uz to es norādīju iepriekšējos rakstos. Pretēji tam, ko daži katoļu garīdznieki un autori pēdējo mēnešu laikā ir teikuši, abortu nosodījums un uzticība katoļu mācībai neuzliek katoļiem pienākumu “nolikt savu galvu cīņā par vai pret Covid-19 vakcināciju”. Šiem garīdzniekiem un autoriem nav tiesību uzurpēt Baznīcas mācības autoritāti un apgalvot pretējo. Taču tas nekādā ziņā nenozīmē, ka nav citu iemeslu, lai iebilstu pret vakcinācijas obligātumu.

Būtiskākais ir tas, ka lēmums, vai vakcinēties pret Covid-19, vai arī ne, ir apdomības jautājums. Taču abu pretējo pušu fanātiķi to vēlas pārvērst par kaut ko citu. Viena puse apgalvo, ka katoļi nedrīkst vakcinēties, neskatoties uz to, ko saka Baznīca, ko ir teikuši trīs pāvesti un ko gadu desmitiem ir teikusi ortodoksālā katoļu morālteoloģija. Otra puse apgalvo, ka jums ir obligāti jāvakcinējas, pat ja tas ir pret jūsu sirdsapziņu. Abas puses smagi apgrēcinās pret taisnīgumu un mīlestību. Abas puses duļķo ūdeni un uzkurina kaislības, lai gan Baznīcai un pasaulei vairāk nekā jebkad agrāk ir vajadzīga skaidrība un vēss prāts.

Raksta pirmpublicējums Edvarda Fēzera blogā: http://edwardfeser.blogspot.com/2021/10/covid-19-vaccination-should-not-be.html#more. Tulkots un publicēts ar autora atļauju.

[1]http://edwardfeser.blogspot.com/2021/10/covid-19-vaccination-is-not-hill-to-die.html

[2]http://edwardfeser.blogspot.com/2021/10/covid-19-vaccines-and-jeffrey-dahmers.html

[3]Red. un tulk. piezīme. Libertārisks – tāds, kurš dod priekšroku pēc iespējas lielākai indivīda brīvībai un ir pret valsts piespiedu varas iejaukšanos indivīda un sabiedrības dzīvē. Etatisks – tāds, kurš dod lielāku priekšroku aktīvai valsts varas lietošanai uz indivīda brīvības rēķina.

[4]https://www.vatican.va/roman_curia/congregations/cfaith/documents/rc_con_cfaith_doc_20201221_nota-vaccini-anticovid_en.html

[5] https://edwardfeser.blogspot.com/2021/10/covid-19-vaccination-is-not-hill-to-die.html

[6]https://pushingrubberdownhill.com/2021/10/10/the-enemy-in-our-midst

[7]https://charltonteaching.blogspot.com/2021/10/the-hill-to-die-on-ask-question-and-you.html?showComment=1633725275829#c5663765215250381348

[8]https://edwardfeser.blogspot.com/2021/01/narrative-thinking-and-conspiracy.html

Kerija

Krieviem ir viena spārnota frāze, kas visdrīzāk nāk no gadsimtiem senas baznīcas atziņu krātuves: “Gan satiksi tu, kad negaidi, gan atradīsi tur, kur nebūsi meklējis.” Tieši to es varu teikt par kādu savu dienesta posmu. Tas bija kā pārejas posms starp diviem stāvokļiem. Pirmais – pilnīgi beztiesīga nabaga dvēsele, kas vienkārši cīnās par izdzīvošanu. Katrs seržants uzbrēc: “Nokrīti un atspiedies divdesmit reizes!” Un otrais – vispārēji cienījams cilvēks “Petrovičs”, kuram neviens pat neiedomāsies dot šādu komandu. Šī pāreja notika 1980.–1981. gada pavasarī.

Pēc brokastīm, kurās mēs varējām tikai noskatīties, kā seržantu kungi apēda visai rotai domāto gaļu, nobadinātus, netīrus un miegainus mūs noturēja ierindā kādas pāris stundas, kamēr uzausa gaisma. Tad mūs izdzina ārā un sasēdināja vecā, smirdošā un krakšķošā autobusā. “Sasēdināja” ir maigi teikts, drīzāk mēs tur bijām sapakoti kā siļķes mucā, sēžot viens otram klēpī. Tomēr bija silti, autobuss maigi šūpojās un varēja pagulēt kādas divdesmit minūtes. Pēc tam nežēlīgais Kazahijas sals, sniegs, un mūs visus sadzen kādā jaunceltnē. Pie katras kāpņu telpas ieejas nostāda pa seržantam, lai kādam neienāk prātā meklēt kaut ko ārpus mājas. Virsnieki aizbrauc, lai siltā dzīvoklī iemalkotu šņabi un pabūtu ar sievām. Un, ja vairākumam tādu nav, tad vienkārši sapulcētos kopā, uzspēlētu domino un iedzertu. Seržanti arī – nestāv jau pie durvīm kā cerberi, bet vienkārši sildās pie lielā ugunskura.

Tur bijām ne tikai mēs. Tur bija arī nosacīti atbrīvotie ieslodzītie. Parasti tie bija par smagiem noziegumiem notiesātie. Viņi kurināja istabās mazus ugunskurus no visiem materiāliem, kas bija pie rokas, un neviens viņus īpaši neuzmanīja. Tā viņi tur sēdēja, sildīdamies pie ugunskura un stāstīdami savus ieslodzījuma stāstus. Reizēm es palūdzu atļauju un arī apsēdos pasildīties. Tad bija ko dzirdēt. Kādreiz arī aprunājāmies, un man pastāstīja daudzus sirdi plosošus stāstus. Bet tos uzrakstīšu citreiz. Cietuma pasaule man bija sveša, un es izturējos pret to bez pienācīgās cieņas, kas reiz nospēlēja ļaunu joku. Manī bija slēpta pārākuma apziņa pret zekiem. Tā iznāca ārā savstarpējās sarunās, un man saprātīgi aizrādīja, lai es nerunāju slikti par to, ko es nezinu. Man uzkūsāja asinis. Nu, ko var padarīt, kad cilvēkam uzkūsā? Satraukumā sarunāju daudz muļķību. Zeki piecēlās kā viens. – “On zonu oskorbil! (Viņš apvainoja zonu!)”

Es taisījos, ka tieku, bet nekāda atkāpšanās ceļa nebija. Seržanti, redzot notikumu attīstību, pazuda kā nebijuši. Izgāju ārā un devos pie lielā ugunskura. Biju tiešām nobijies. Bet netaisījos lūgt nekādu žēlastību. Vienkārši sabāzu rokas kabatās, skatījos ugunī un domāju: kas notiks, lai notiek! Zeki iznāca krietnā pulkā, arī sastājās ap ugunskuru. Es stāvēju un gaidīju naža dūrienu. Zeki stāvēja man aiz muguras, jutu viņu elpas. Nemēģināju lūgties. Kas būs, tas būs. Valdīja baigs klusums. Beigās viens teica: “Horošij ogoņ! Kak teplo! (Laba uguns! Cik silti!)”, un visi sāka skaļi smieties. Es sapratu, ka šeit nemiršu. Visi izklīda, smiedamies un mētādami jokus, bet pie manis palika viens zeks, nedaudz vecāks par mani. Mēs sākām runāt, un viņš izstāstīja man savu dzīves stāstu. Mēs kļuvām draugi, un muti es gan tagad turēju ciet stingrāk kā iepriekš.

Iekritu ne tikai es. Kādu dienu mūs pēkšņi sāka histēriski saukt ārā no mājas. Stādīja ierindā, sēdināja autobusā, kur mēs gulējām kādas pāris stundas. Nesapratām, kas par lietu. Bet tā izrādījās vienkārša. Mums bija tāds seržants Zenkovs, no dziļās Krievijas. Viņš tāpat bija tusējis ar zekiem un pasūdzējies, ka slikti baro. Apēdis visu mūsu gaļu, viņš vēl jutās neapmierināts. Laikam tas arī bija uzkritis zekiem. Viņi gan arī vēl turklāt nemīlēja tādus mazus izlēcējus pielīdējus. Atnesa viņam suņa gaļu. Še, ēd, draugs! Zenkovs atteicās. Kas tagad sacēlās! – “Mēs ēdam, bet tu, suņa dēls, nevari?!” Pats viņš stāstīja tā, ka viņam esot metuši ar cirvi no aizmugures, un tas cirvis izlidojis viņam caur padusi un ietriecies durvīs viņam priekšā. Par cirvi nezinu, bet no seržantiem viņu noņēma “tūlīt un uzreiz”, kā mīl izteikties krievi.

Bet nu atkal atgriezīsimies aukstajā, visu vēju caurpūstajā jaunceltnē. Vējš Kazahijas stepēs ir īpašs. Sauss, griezīgs un neticami saldējošs. Temperatūra tur vienmēr turējās zem -38 C, jo pie šīs temperatūras sasala dzīvsudraba termometrs. Turklāt vējš… Rokas bez cimdiem kļuva nejutīgas apmēram pusminūtē. Pēc divām minūtēm tikai amputācija varēja ko līdzēt. Logu ailes bija tukšas, vējš svilpoja vareni, un mēs tur iekšā bijām norūpējušies ne par to, lai kaut ko izdarītu, bet vienkārši par to, lai paliktu dzīvi. Teorētiski bija, teiksim, sienu apmetēji. Bet kā tu vari apmest, ja cementa maisījuma pļeka uz sienas sasala ātrāk, nekā kāds paspēja pieskarties? Tā bija pilnīga ākstība, nevis darbs, un to redzēja visi. Nedaudz vēlāk aiztaisīja ar plēvēm logus. Kāpņu telpu ieejās uzlika tā saucamos “tēģus” – būtībā milzīgas lodlampas, kas pūta iekšā karstu gaisu. Tad temperatūra iekšā kļuva daudz maz pieņemama, un kaut kādus darbus varēja veikt.

Mani kā “antiliģentu” nozīmēja pie elektriķiem. Iedeva salokāmu nazi tādā metāla rāmī, kas kalpoja vadu notīrīšanai, bet bija ar noapaļotu priekšu, lai nevar nodurt biedru seržantu. Ļoti prātīgs risinājums, ņemot vērā marginālo situāciju. Vilku vadus, liku sienās sadales kārbas. Visgrūtākais bija cirst ar cirtni rievas betonā, lai izvilktu vadus. Stāvi uz “āža” (primitīvi sanaglots koka četrkājis), pacēlis rokas virs galvas un klapē, klapē visu dienu ar āmuru. Ja viss būtu pareizi projektēts, neko tādu nevajadzētu, bet bija tā, ka kaut kur viens inženieris izprojektējis ne tā, un kanāls vadam ir nesastiķējies ar nākamo bloku, kurš varbūt ir pavisam no cita mājas tipa. Tāda bija padomju apgarotā “inženierija”. Visu labo ar kuvaldu, un, ja nav Kuļibina, tad jāskrien uz veici pēc šņabja, jo “bez puslitra neko nevar saprast”. Patiesības labad gan jāsaka, ka turpat netālu bija Baikonurs un tur uzlidoja raķetes pasaules līmenī. Tāds bija padomju paradokss.

Kādu dienu nospriedu, ka man pietiek šīs traumējošās bezjēdzības. Nospriedu, ka mūsu būtība ir viens mirklis. Ja nav šī mirkļa, nav nekā, pat nožēlas par to. Man bija noriebies “mordobojs”, “mats” no rīta līdz vakaram, sitieni, pazemojumi, bads un netīrība. Likās, ka vajag spert tikai mazu soli. Jūs jau apmēram sapratāt, par ko es runāju. Un es apstājos vienā dienā bezdibeņa priekšā. Es biju uzlicis “āzi” blakus tukšajam kāpņu četrstūrim. Man teorētiski bija jāpiešauj pie griestiem dienas gaismas lampu pamatnes. Bet es sapratu – tagad vai nekad! Uz leju bija četri stāvi, viss betonā. Domāju par to, ka, ja arī palikšu dzīvs, viss mainīsies. Bet, ja ne, tad ardievu. Kā kristietis es sapratu, ka daru sliktu darbu. Bet es lūdzu Dievam piedošanu. Man nebija vairāk spēka izturēt to, kas notika apkārt. Es stāvēju uz “āža” un meditēju uz kāpņu telpas bezdibeni, kas bija man burtiski pie kājām.

Viss beidzās vienkārši. Zeku brigadieris pamanīja mani. Ātri un nemanāmi pieskrējis, viņš ar vienu varenu sitienu notrieca mani nost no kāpņu telpas bezdibeņa. Es nokritu uz betona grīdas, bet viņš kā traks, kā apsēsts kliedza man sejā, pļaukāja mani vairākas reizes, tad iedeva celtniecības pistoli un lika man viņu pielādēt. Nemitīgi viņš kliedza: “Ātrāk, ātrāk!”. Es kā sapnī bāzu lielajā pistolē mazās kapseles un domāju: kādēļ gan viņš uz mani tā kliedz? Bet viņam bija sava gudrība. Pareiza cietuma gudrība. Vai viņš izglāba mani? Biežāk domāju, ka ne. Visdrīzāk es nebūtu nolecis. Būtu pakratījies un nokāpis. Kaut gan – kas lai zina?

Nākamajā rītā es vairāk nebraucu uz jaunceltni. Man atņēma salokāmo nazi un plaķenes. Elektriķu brigadieris bija atteicies redzēt mani savā komandā. Ko nu? Bet, kā katrā cietumā, arī šeit bija glābjošā zona tiem, kuriem pavisam slikti. Tā bija bibliotēka. Bibliotēkā bija viens jauks krievu zēns, apmēram manu gadu. Kādas pāris dienas es tur klusumā bezjēdzīgi kārtoju grāmatas. Gribēju sakārtot pēc sava prāta, bet nevienam tas nebija vajadzīgs. To saprata visi, laikam izņemot tikai mani.

Bet kādas pāris nedēļas iepriekš bija noticis kāds gadījums ar tālejošām sekām. Kad mūs kārtējo reizi “attārpoja”, pie manis pienāca mūsu rotas praporščiks, vienkāršs krievu zēns, jaunāks par mani, jo man jau bija 24 gadi.

– “Ty končal kakije to tam universiteti (tu tur esi beidzis kaut kādas tur universitātes)?”, viņš bez aplinkiem pajautāja.

– “Nu, ņe sovsem! Turnuli s četvertogo kursa (ne gluži, mani izmeta no ceturtā kursa)”, es prātīgi atbildēju.

– “Paskatīsies man uztvērēju VEF?”, viņš jautāja.

– “Kāpēc ne? Paskatīties vienmēr var,” es rāmi atbildēju. Pirms armijas es biju labojis daudzus uztvērējus gan draugiem, gan radiem, gan dažai meitenei. Nezinu, varbūt tas, ka man iedeva šo uztvērēju, bija nejauši, varbūt arī ne, kas to lai tagad zina. Pēc “otboja” viņš atnesa man uztvērēju. Tagad sekos dažas detaļas, kas saprotamas tikai radio speciālistiem, bet es uzskatu, ka ir nepieciešams tās šeit minēt, jo citādi nav saprotams notikuma mērogs.

Un tā, lasītāj, mūsu priekšā ir radiouztvērējs “VEF202”. No instrumentiem ir tikai sarūsējis, saliekts mīnusa skrūvgrieznis un simts vatu lodāmurs bez alvas un kušņa. Liekas, nu ir dibenā. Bet gājienu nav, jātaisa vaļā. Itin labi izdodas atskrūvēt un noņemt vāku. Parādās shēma, ko, paldies Dievam, apmēram zinām no galvas. Ieslēdzam uztvērēju. Mazs svilpjošs troksnis, tad klusums. Ar pirkstiem iztaustām zemfrekvences pastiprinātāja ieeju. Ir rūkoņa. Tas ir labi. Pieliekot pirkstus pie starpfrekvences pastiprinātāja tranzistora bāzes, dzirdama skaista radiostacijas skaņa. Nosakām diagnozi – starpfrekvences kaskādes pašuzbudināšanās. Izkaltuši elektrolītiskie kondensatori. Nomainīt? Ar ko? Jādomā kas cits. Iedomājamies, ka, ieslēdzot pretestību emitera ķēdē, pastiprinājums samazināsies. Atlodējam no izejas kaskādes pretestību, kas tur kalpo kā ierobežotājs, savienojam tās punktus “uz īso”. Pārskrāpējam ar līko, rūsaino skrūvgriezni tranzistora emitera celiņu un ielodējam tur iegūto pretestību. Alvu paņemam no citiem pārmērīgi pielodētiem kontaktiem, bet kušņa paliekas atrodam šur tur shēmā. Ieslēdzam radio. Viss strādā. Ir tikai viens moments. Pagriežot skaņu uz maksimālo, tā tiek kropļota. Nav mūsu pretestības. Bet kopumā radio strādā labi.

Rītā lepni atdodu pasūtītājam. Atskan: “Molodec! Spasibo! Skoļko hočeš? (Malacis! Paldies! Cik gribi?)” Atbildu: “Ņenado mņe deņeg! Pust budet tak! (Nevajag man naudu, lai ir tāpat!)” Praporščiks nopriecājas un aiziet ar uztvērēju. Seržants Mogiļenko pieiet pie mums ar drusciņ lielāku cieņu kā parasti. Sit ne ar dūri, bet ar plaukstu. Un tikai vienu reizi, ne piecas.

Ziņa par to, ka es taisu radio, izplatās ātri. Radio meistars ciematā gan ir, bet viņš vairāk ciemojas tālajā Taldi-Kurgānā, tāpēc man ir visas iespējas. Drīzumā vēl viens praporščiks atnes man magnetolu “Rīga”. Neiet! Nopircis un tagad neskan. To es vairāk nevaru, jo vajag rezerves daļas. Apsolos tās pasūtīt. Uzrakstu mammītei vēstuli, kur sarakstu vajadzīgās detaļas, lai parāda veikalā. Plus, lai saliek manas visnepieciešamākās lietas, tai skaitā testeri, lodāmuru un pārējo. Vai gan jāsaka, ka mīļā mammīte visu izdarīja pareizi, un visu atsūtīja. Ne katram ir tāda māte. Tagad paciņu štābā vairāk neizārdīja, jo nevarēja jau saprast, kas tur kuram domāts. Žurnālu “Liesma” gan konfiscēja. Tur esot viena pusapģērbta meitene vidū. Man tas esot kaitīgi. Tā nu sagadījās, ka paciņa atnāca tieši tajā brīdī, kad es sēdēju bibliotēkā. Saprotams, ka skaistāku vietu slēpnim grūti izdomāt. Bet tūlīt no augšas, no otrās rotas noskrēja viens dembelis. Parādi, kas tev tur ir? A figu negribi, atbildēju maksimāli vīrišķīgi. Sekoja ilgs un pretīgs kautiņš. Spēki mums bija apmēram vienādi. Vienam tek un otram tek. Te viens virsū, te otrs. Beigās mūs izšķīra, un es biju nosargājis savu bagātību. Dembelis aizgāja ar lāstiem, bet tie, kā zināms, nekāpj debesīs arī daudz mierīgākos apstākļos.

Un tad sekoja tas, kas visu mainīja. Katram dzīvē gadās kāda liela izdevība. Gadījās arī man. Tas bija kādā trešajā dienā pēc tam, kad biju “pārcēlies” uz bibliotēku. Atvērās durvis un ienāca kombats. Abi ar bibliotekāru nostiepāmies kā stīgas, bet viņš rupji un tieši pajautāja man: “Tu vari sataisīt katlu ēdnīcā? Busigins tur neko nevar, nodzēries galīgi.” Atbildēju, ka mēģināšu. Aizgāju uz ēdnīcu. Lielajam katlam ar tvaika apvalku bija izdedzis viens sildelements. Ar testeri to izmērīju. Busiginam diemžēl nebija testera, ar ko izmērīt pretestību. Bet nu bija izvēle. Četri sildelementi, no kuriem viens izdedzis. Varam saslēgt, to vienu apejot, bet tad pusdienas būs vakarā. Visi būs neapmierināti. Pusdienas karavīriem – tā bija svēta lieta. Lai kādas tās nebūtu, lai kā notiktu patērēšana, pusdienu esamība bija svēta. Tāpēc tagad ne tikai kombats, bet arī saimniecības daļas priekšnieks uzbeks Hudaikulovs ik pa brīdim ienāca un apjautājās: kā iet lietas? Es varēju atkāpties, bet tad Busigins būtu uzvarējis.

Nospriedu riskēt. Savienoju trīs atlikušos sildelementus ne “zvaigznē” uz 220 V, bet “trijstūrī” uz 380 V, proti, starp fāzēm. Īpašas bailes man nebija. Saprotamu iemeslu dēļ. Rezultātā katls uzvārījās pusstundā. Vispārējai sajūsmai nebija gala. Kad cilvēki ir noguruši no maziskuma, no varoņu trūkuma, tie ceļ debesīs katru, kas kaut iztālēm to atgādina. Hudaikulovs personīgi pavēlēja uzklāt man galdu kā restorānā. Ēdu sviestmaizes ar zivju konserviem vienu pēc otras, piedzerot saldu tēju. Maize Kazahijā bija visgaršīgākā visā Savienībā. Smaržojoša pēc saulespuķu eļļas un drusku pēc kviešiem un visas Kazahijas stepes. Pavāri nebeidza atkārtot: ”Mēs jau domājām, ka viss pagalam. Petrovičs liels šamanis!” Tā mani pirmo reizi nosauca par Petroviču. Es gan zināju, cik tas viss ir nedroši. Nedod Dievs, pārdegs kāds sildelements. Pavārus vienkārši nositīs uz vietas slapjajā virtuvē. Tāpēc katla zemējumu pievilku ar trim vadiem, katru atsevišķi ar savu skrūvi. Un visi palika dzīvi.

Kombats izsauca Busiginu un “izbakstīja purniņu”, tie laikam būtu īstie vārdi. Pēc tam nokomandēja uz jaunceltni, kopā ar visiem. Es triumfēju. Tagad man bija dažādi uzdevumi kazarmās. Mainīju dienasgaismas spuldzes, uzvilku uz jumta prožektoru, lai naktī apgaismotu placi, kur skriet uz tualeti. Katrs mans mazais “varoņdarbs” veicināja manu popularitāti un paaugstināja statusu. Seržantiem es tagad vienkārši atbildēju: “Es kāpju uz jumta. Kombata pavēle.” Un viss. Pat nemēģini aiztikt! Zampolits Petrovs iedomājās, ka daļa nevar sākt rītu bez pēdējām ziņām un PSRS himnas. Sataisīju lielu radio antenu, jo tur, simtu kilometru attālumā, vienkārši nevarēja neko dzirdēt bez pamatīgām antenām. Pieslēdzu radio izeju caur kino pastiprinātāju pie lielā skaļruņa, ko novietoju uz jumta. Tagad mani īpaši cēla drusku agrāk, lai es varu noskaņot radio, un viss bataljons stāvēja miera stājā uz rīta jundu un klausījās himnu un ziņas. Radio un uzpariktes es novietoju GAZ-66 kravas kastē, kas atradās netālu no plača. GAZ-66 pati par sevi ir izbūvēta kā neliels vagoniņš ar visām ērtībām. Tagad man bija sava telpa. Saliku tur visus instrumentus, visas savas personīgās mantas, un man vairāk nebija jābaidās, ka manas vēstules izmetīs uz grīdas un samīdīs. Jebkurā brīdī es varēju atrunāties ar uzdevumu, un mani drīz pārstāja aiztikt. Katrā ierindas pārbaudes reizē, kad mani izsauca “Alksnis!”, kāds vienmēr ar humoru atbildēja “Budka!” Un visi smējās. Bet ne ar ļaunu.

Es tikmēr turpināju savu uzvaras gājienu. Kādu dienu mani izsauca zampolits majors Petrovs. “Petrovič!” viņš teica, “Tev jābrauc pie tresta priekšnieka. Mēģini viņam salabot, kas tur pagalam. Tikai nedzer, Dieva dēļ!” Nosolījos svēti: “Nu, kā drīkst, biedri major?!” Drīz man pakaļ atbrauca melna “Volga” ar šoferi un aizveda mani uz lielāko savrupmāju Žairemā – rūdas tresta priekšnieka māju. Sākumā mani ieveda telpā, kur bija “slimnieks”. Tas bija ļoti kombinēts RRR aparāts uz īpašu pasūtījumu, tāds liels radiokombains uz kājām. Neko lielu nevarēju izdarīt, jo shēmas nebija. Kaut ko tur it kā atradu, it kā vainīga bija magnetofona galviņa, bet dabūt tādu es nevarēju un pasludināju kapitulāciju. Neraugoties uz to, mani aicināja pie krāšņa, labi klāta galda. Tur bija desas, apelsīni, visādi našķi, ko pat redzējis nebiju. Galda galā sēdēja māte. Galvā viņai bija tāds kā liels turbāns, satīts no dvieļiem. Viņa bija mierīga, cieņpilna un valdonīga. Visi tikai tad apsēdās pie galda, kad bija apsēdusies viņa. Pamanīju, ka viņa mani uzmanīgi nopētīja, un man likās, ka es viņai tomēr nepatiku. Sēdēju pie saimnieka kreisās rokas. Man pretī nosēdināja ļoti skaistu, jaunu kazahu sievieti – saimnieka meitu. Es jutos ļoti pagodināts un zaudēju modrību. Saimnieks man ielēja vienu glāzīti un nobrīdināja, ka šis dzēriens ir viltīgs. Bet nu, kas ir viena glāzīte huzāru virsniekam? Hlop! Ielēja otru. Vēl nejutu nekādas briesmas. Hlop! Un trešo. Maziņa glāzīte taču. Hlop!

Un tad sapratu savu kļūdu. Bet bija par vēlu. Dzēriens patiešām bija stiprs, un es, tā lāga nepaēdis, noreibu kā vista. Neraugoties uz spēcīgo uzkošanu, viss jau bija noticis. Turējos pie galda, kā jau nu mācēju. Beigās mani ieveda blakus istabā, apsēdināja pretī televizoram. Blakus, bet pa gabaliņu, saimnieks nosēdināja savu daiļo meitu. Es kā godīgs huzāru virsnieks mēģināju uzturēt sarunu. Bet varēju izdvest tikai “ī-ā, ī-ā”. Un aizmigu turpat krēslā, uzlicis visam savu rezolūciju. Pēc krietna brīža mani pamodināja. Televizors bija izslēgts, meiča pazudusi. Mani iesēdināja tajā pašā “Volgā” un aizveda atpakaļ uz daļu. Kad es streipuļodams gāju caur vārtu sardzi, mašīnas šoferis izsaucās man pakaļ: “Šefs teica, lai viņu neviens neaiztiktu!” Neviens arī neaiztika, tikai praporščiks Griņko pienācis klusi nokomandēja: ”Davai, Petrovič, ātri uz paku!”

Sākumā apkalpoju gandrīz visus virsniekus, labodams televizorus un radioaparātus, kā arī vienkārši sadzīves tehniku. Gadījās pat veļas mašīna “Rīga”, kurām parasti vaina bija vienkārša – ap aktivatora asi aptinušos diegu kūlis. Pēc kāda laika arī pats kombats Poplavskis aizveda mani uz savām mājām. Televizora vaina nebija labojama, bija jāmaina viss kineskops. Kā radioamatieris viņš pats to labi zināja, tāpēc domāju, ka viņš vienkārši gribēja parunāties ar mani mierīgā atmosfērā un papētīt, kas es esmu par putnu. Tajā laikā notika “Solidaritātes” sacelšanās Polijā, un viņš jautāja man, ko es par to domāju. Nevarēju jau nez ko tur izrunāties, tāpēc atbildēju ar lielu viltību: “Tā ir pirmā reize, kad darbaļaudis iet pret savu partiju.” Poplavskis sāji novaikstījās, pacilāja rokas, it kā gribēdams ko aizgaiņāt, bet neko vairāk neteica. Tikmēr ienāca viņa sieva un atnesa man zupas šķīvi, bet pēc tam arī kotletes. Viņa bija mierīga, labsirdīga sieviete jau krietni gados. Itin mīļi un mātišķi ar mani aprunājās. Jautāja, vai viņas vīrs mani “neabižojot”. Atbildēju, ka kombats mani neaiztiek un izturas pret mani ļoti aizbildnieciski. Vispār tā bija patiesība.

Tikmēr pavērās durvis, un tajās parādījās jauna meitene, gadus sešpadsmit veca. Viņa nopētīja mani ar lielu interesi un izbāza halāta atvērumā smuku kājiņu. Kombats tūdaļ uzkliedza: “Aizver durvis!” Meitene nošņāca kaut ko izaicinošu, bet durvis gan aizvēra. – “Ak, šīs sievietes! Visur viņām jālien!”, kombats purpināja. “Kā tev ar dāmām?”, viņš jautāja, tad, negaidīdams atbildi, turpināja: “Uzmanies no sievietēm! Viņas izskatās gan vilinoši, bet nodos tevi tā, kā reti kurš nelietis. Tu daudz staigā pa mājām, tāpēc esi divkārt uzmanīgs. Sieviešu te ir ļoti maz, visām vīri un vēl pa trim mīļākajiem. Laiviņcepure starp kājām!”, viņš smējās. “Ja iekritīsi ar kādu, neko tev nevarēšu palīdzēt,” viņš mani tēvišķi pamācīja. Vakarā šoferis mani aizveda atpakaļ uz daļu. Kombats bija ļoti apmierināts ar manu vizīti. Viņš saprata, ka es zinu, kurā vietā ko runāt, redzēja, ka uzvedos mierīgi un pieklājīgi. Viņš apsolīja man iespēju robežās palīdzēt ar detaļām vai kā citādi, bet es nekad neizmantoju šo iespēju, uzskatot to par lielu risku.

Drīz saku labot aparātus arī vietējiem iedzīvotājiem. Ne reizi vien gadījās, ka rītā pie daļas vārtiem stāvēja vairāki vietējie ar dažādiem braucamajiem, lai sarunātu, kad es varēšu pie viņiem iegriezties. Laboju centīgi un godīgi. Nekad neņēmu naudu, ja vien pats nebiju ielicis savu lampu vai tranzistoru, un arī tad nosaucu tikai pašizmaksu un neļāvu dot vairāk kā noapaļošanu līdz veselam rublim uz augšu. Vienmēr atbildēju: “Ja soldat – deņeg ņeberu! (Esmu karavīrs un naudu neņemu!)”. Saprotams, tas nonāca līdz daļas vadībai, un viņi bija ar to ļoti apmierināti. No cienasta gan nekad neatteicos, un gadījās ēst daudz ko, pat suņa gaļu.

Vienreiz, kādā ļoti solīdā kazahu jurtā, saimnieks jautāja, varbūt es vēlētos ko īpašu. Nezinu, ko viņš ar to domāja, bet atbildēju, ka gribētu padzerties kumisu, ja viņam ir tāda iespēja. Saimnieks tūlīt komandēja dēlu pie kaimiņiem. Dēls uzlēca uz mopēda un aiztraucās. Mēs tikmēr pasēdējām ar saimnieku. Man pretī sēdēja saimniece – ļoti skaista, jauna kazahu sieviete. Acis mēģināju nemielot un turēt miesu paklausībā, bet atceros viņu arī pēc četrdesmit gadiem. Pārsvarā kazahietes nav īpaši glītas, tas tiesa. Bet tās, kuras ir skaistas, ir tādas, ka ne acis atraut. Tikmēr zēns bija atnesis kumisu un saimnieks pielēja man tasīti. Ar lielu interesi liku to pie lūpām. Izskatījās pēc vājpiena ar mazām dzeltenām lāsītēm peldam pa virsu. Garša bija briesmīga. Apmēram kā saskābis vājpiens, kuram pielieti sirds pilieni. Ar lielām pūlēm savaldījos un pasmaidīju. – “Jā! Kaut kas interesants. Bet labs!” Ko tad citu es varēju teikt? Nācās vien dzert. Pārvarēdams pretīgumu, lēni malkoju. Izdarīju lielu kļūdu, izdzerdams tasīti tukšu. Saimnieks tūlīt pielēja vēl! Man tā atkrita žoklis, ka viņa sieva sāka smieties, to pamanījusi. – “Nelej daudz!”, viņa smiedamies pamācīja. Tad saimnieks teica, ka neapvainosies, lai es pasaku taisnību, kā ir. Apmēram ieskicēju savas sajūtas, bet ļoti saudzīgi, un atvainojos, ka biju prasījis to atvest. Visi smējāmies un pa virsu iedzērām labu vīnu. Saimnieks gribēja mani aizvest, bet es teicu, ka gribu drusku paiet pa stepi, jo daļa redzama pie apvāršņa, bet vakars vēl tālu. “Pie apvāršņa” nozīmēja apmēram sešus kilometrus, bet kājas man toreiz bija vieglas.

Pa ceļam redzēju lielo vienkāršību vecajās Žairemas barakās, tukšo veikaliņu, kurā pārdeva tikai cietu maizi, etiķi un sāli. Jā, vēl arī ledenes, sērkociņus un nekur neiztrūkstošo šņabi. Redzēju krievu kosmiskās raķetes atlūzas. Milzīgie titāna loki bija dzeltenīgā krāsā un nerūsēja, bet par metāllūžņiem toreiz bija maza interese. Netālu no atlūzām ieraudzīju apmēram divdesmit centimetrus resnu cauruli sniedzamies vertikāli ārā no zemes. Pienācu, pieklauvēju un sapratu, ka caurule iet dziļi zemē. Paņēmu akmentiņu un iemetu to iekšā caurulē. Klausījos, kad atskanēs kritiena troksnis. Bet dzirdēju tikai klusu šņākoņu, kas pamazām pastiprinājās un kļuva par stipru gaudojošu un šņācošu kakofoniju. Izbīlī atrāvos no caurules gala. Pēkšņi viss troksnis pazuda. Akmentiņš bija sasniedzis urbuma dibenu kādus pāris kilometrus zemāk. Pabrīnījos un devos tālāk. Pa ceļam sastapu arī zirgu baru. Zirgi piederēja vietējiem iedzīvotājiem, kuri tos kaut kā atšķīra un noķēra pēc vajadzības. Kā es sapratu, tos audzēja tikai gaļai un pienam. Bars gan bija milzīgs, kāds tūkstotis noteikti, ja ne vairāk. Kad pienācu tuvāk, bars sakustējās un sāka bēgt, bet zirgi bēga nevis prom no manis, bet gan man garām, uz ciemata pusi. Zeme drebēja un dunēja. Nodomāju, ka apmēram tā kādreiz izskatījās kavalērijas uzbrukums.

Es cilvēkiem patiku, un viņi to atklāti arī pateica. Kādreiz, ejot pa šoseju uz daļu, ar lielu šņākoņu blakus nobremzēja milzīgais Belazs. Kaut kur no augšas atskanēja valdonīga balss: ”Rāpies augšā, aizvedīšu!” Seši kilometri ir tā vērts, un es uzkāpu pa trepītēm lielajā un ērtajā kabīnē. – “Es tevi zinu, tu manam draugam sataisīji televizoru. Tu esi malacis, par tevi cilvēki labi runā,” viņš teica. – “Nekad neņemot naudu. Ja soldat (esmu kareivis),” viņš smējās. “Kā iet dienests?”, viņš jautāja. – “Kas tad man ko sūdzēties?”, jautri atbildēju, un vispār tā bija tīrā patiesība. Pie daļas viņš mani izlaida un novēlēja visu labu.

Visa virtuve tagad bija tikai uz manu atbildību. Man bija arī atslēgas no daļas bēniņiem, kur atradās lielais sadales skapis. Uz turieni bija jāiet caur otru milzīgās ēkas galu, kur atradās kalnu tresta administratīvais komplekss. Bēniņu telpā atradās milzīgi ūdens kubli, kuros ūdeni sildīja vienkārši ar diviem lieliem metāla gabaliem, laižot strāvu cauri ūdenim. Vienmēr varēju nomazgāties karstā dušā, pēc tam uzkāpt uz plakanā, ar ruberoīdu noklātā jumta un tur pagulēt vientulībā. Parasti es tur rakstīju vēstules, guļot uz vēdera. Nekādu ieganstu kāpšanai man nevajadzēja. Diena man bija brīva. Parasti gan bija kāds darbiņš, un, ja nebija, centos kaut ko sameklēt un izdomāt, lai attaisnotu savu eksistenci. Brīvo laiku parasti pavadīju, sēdēdams kino mašīnā, jau minētajā GAZ-66, kas gan bija arī kinomehāniķa īpašums. Taču viņš te uzturējās reti, un parasti mums nekādu konfliktu nebija. Kad nāca 1981. gada ziema, es sāku sūdzēties, ka vagoniņā ir auksti un mani pārcēla uz daļas dežuranta istabiņu. Tas izsauca lielu šoku, jo kaut ko tādu nevarēja iedomāties neviens virsnieks. Tas bija tik neparasti, ka varu garantēt: otra tāda gadījuma nebija visā Padomju Armijas vēsturē. Manas rotas komandieris kapteinis Kukuruza skaļi protestēja kombatam, un es dzirdēju viņu sarunu: “Es tagad nesaprotu, kuram jāatdod gods, viņam man vai man viņam?” Bet drīz viss nomierinājās un nu man bija sava istabiņa kazarmā. Ierīkoju tur radiomezglu, kādreiz arī patusējām ar biedriem, bet vienmēr centos saglabāt mēra sajūtu, lai nenotiktu nekas tāds, kas nepatīkami kristu acīs kombatam vai rotas komandierim. Kukuruza laikam gan bija vienīgais, kurš mani izteikti nemīlēja un arī neslēpa to. Viņš bija kalsns un askētisks cilvēks, vienmēr ļauni sakniebtām plānām lūpām un tievām, līkām kājelēm. Viņš izmantoja katru gadījumu, lai mani padīdītu un padresētu, bet viņš bija arī vienīgais, kam es uzdrīkstējos atklāti izrādīt nepaklausību. Tāpēc, ka zināju – sliktāk jau nebūs. Manus meistara pakalpojumus viņš arī neizmantoja. Vienmēr no viņa vairījos un centos lieku reizi nekrist acīs.

Kaut kad pavasarī, kad es vēl tikko sāku savu karjeru, bet biju jau diezgan populārs, daļā atveda televizoru. To uzstādīja trešajā rotā, uz to brīdi tie bija dienējuši vienu gadu. Pie viņiem nāca skatīties arī visi dembeļi, ja vien varēja to atļauties. Kādu vakaru mani apturēja seržants Lavro no dembeļiem. “Paklau!”, viņš teica. “Šovakar rāda jūsu filmu Māsa Kerija. Visiem liela interese. Kāda tā filma ir? Tur nav kāds sekss ar varmācību?”, viņš puspajokam jautāja. “Nē! Nekā tāda gan tur nav, bet filma ļoti laba.” – “Laba, tu saki? Atnāksi vakarā mums patulkosi!” – “Bet viņa jau ir krieviski, ja jau rāda pa centrālo televīziju,” centos iebilst. – “Nekas, atnāksi un patulkosi! Es tev to lūdzu!” seržants uzstāja.

Bija vien jāpiekrīt, un noteiktajā laikā ienācu trešās rotas guļamtelpā. Tur redzētais mani satrieca. Gultas bija sabīdītas kopā aizmugurē un uz tām vēl papildus salikti krēsli. Otrā un trešā rota pilnā sastāvā tur bija sasēdusies trīs stāvos. Telpa pieelpota karsta, pat neraugoties uz atvērtajiem logiem. Visi mani apsveica ar skaļiem, uzmundrinošiem izsaucieniem. Mani nosēdināja pašā priekšā pie televizora un teica: “Tulkosi mums, bet tieši tā, kā aktieri runā!” Biju pārsteigts, ka neviens no padomju karavīriem netic Maskavas centrālajai televīzijai.

Sākās mūzikls. Iestājās pilnīgs klusums. Sākās Kerijas dziesma. “Es varu jūs tik mīlēt… Šai mūžā vai vakarā, bet liktens jau mani zīlē…” Man bija jātulko. Es arī tulkoju, bet, tā kā izrunāt tādus vārdus bez ņirgām tur nebija pieņemts, tad izdaiļoju tulkojumu ar nenoteiktajiem krievu artikuliem. Izklausījās apmēram tā: “Es varu jūs, bļ, tikai mīlēt, nh. Šai mūžā, bļ, vai vakarā…” Uzreiz gan atskanēja kliedziens: “Beidz ākstīties! Tulko kā cilvēks!” Nejutos nemaz aizskarts un tālāk tulkoju normāli. Tā, kā tam arī vajadzētu skanēt. “Likteni, likteni! Pažēlo, nerunā! Pažēlo, pažēlo! Un pēc tam norauj masku. Seja tu, vaska bālā, šai karnevālā teic, vai tu seja esi vai masku nesi?”

Klausītājus gan ātri nogurdināja dubultā tulkošana. Viņi pārliecinājās, ka viss tiek tulkots apmēram pareizi, tāpēc pēc kādām minūtēm piecpadsmit “izslēdza tulku” un piedāvāja man apsēsties priekšā – goda vietā pie spēcīgākajiem seržantiem. Domāju, ko gan teiktu Maestro, ja redzētu šo skatu? Bet gan jau vēl kaut kur notika vēl neparastāk. Pēc filmas seržanti man teica, ka, ja kāds mani aiztiks, lai es tikai pasakot – miltos samalšot. Manējo nodaļas komandieri Mogiļenko viņi jau esot instruējuši, kā pareizi uzvesties. Vai gan jāstāsta, ka neviens mani vairāk neaiztika? Tagad es tiešām biju Petrovičs.

Būt vai nebūt “antivakserim”

Pārdomas saistībā ar telos.lv 25. oktobrī publicēto Edvarda Fēzera izklāstu “Covid-19 vakcinācijai nav jābūt obligātai”

Pirms dažām dienām piezvanīju savam ģimenes ārstam, vienam no Latvijā zināmākajiem speciālistiem šajā ārstniecības nozarē. Vaicāju, vai jau tagad nevaru saņemt trešo vakcīnas devu pret Covid-19, jo vairāki apstākļi liek domāt, ka no abām pavasarī un vasarā saņemtajām Vaxzevria potēm nav izveidojusies gana spēcīga imunitāte. Turklāt pētījumi rāda, ka šī vakcīna ne sevišķi labi pasargā no bīstamā vīrusa delta jeb Indijas paveida, kas patlaban plosās Latvijā. Ārsts saprata manas bažas, bet atbildēja, ka saskaņā ar normatīviem, pēc kuriem viņam jāvadās, mana vecuma cilvēkiem tas nav iespējams, tāpēc jācenšas papildus izsargāties no inficēšanās iespējām un jācer, ka sliktākajā gadījumā iepriekšējā vakcīna tomēr būs paveikusi savu darbu.

Tas, ka vakcinēšos, man bija skaidrs jau šā gada sākumā, jo elpceļi ir mana vājā vieta. Diemžēl ciešu no astmas un vairākas reizes esmu piedzīvojis, ko nozīmē smakšanas sajūta un skābekļa trūkums. Pateicoties ārsta norādēm, pēdējos desmit gados tas krietni gājis mazumā, bet labāk izvēlos riskēt ar ko citu, nevis paļauties uz savu plaušu spēju strādāt ar samazinātu jaudu.

Vai iepriekš teiktais nozīmē, ka pilnībā uzticos vakcīnu spējai pasargāt no saslimšanas, neradot nekādus riskus? Atzīšos, ka nē. Mēdzu izlasīt man izrakstīto medikamentu lietošanas pamācības un arī esmu gana daudz runājis ar mediķiem, tāpēc apzinos, ka pat vispopulārāko medikamentu lietošana ietver sevī riskus. Gan risku, ka attiecīgās zāles vienkārši neiedarbosies, gan risku, ka tās man nodarīs ko ļaunu. Sliktākā ziņa ir tāda, ka nav nevienu iedarbīgu zāļu, kas nekad un nevienam nevarētu nodarīt ļaunu. Risks pastāv vienmēr, jautājums tikai par to, cik tas ir liels. Līdz ar to ikviena medikamenta lietošana ir saistīta ar risku izvērtējumu – vispirms to dara ārsts, kas medikamentu izraksta, pēc tam – pacients, kas to lieto un novēro tā atstāto iespaidu uz sevi. Vakcinēšanās pret Covid-19 man bija personiska brīva izvēle, izvērtējot savus privātos riskus.

Vai es vispār neesmu apsvēris vakcinēšanos kā iespēju no vīrusa pasargāt līdzcilvēkus? Esmu, pamatā vienā aspektā. Proti, vakcinējos arī cerībā, ka samazināšu savas iespējas nonākt slimnīcā un palielināt slodzi medicīnas sistēmai, tādējādi atvieglojot palīdzību tiem, kuriem tā būs nepieciešama. Tādējādi šis aspekts principā ir reducējams uz iepriekš nosauktajām rūpēm par savu veselību. Savukārt par vakcinēšanos kā iespēju samazināt infekcijas izplatību, neaplipinot citus, gada sākumā bija pretrunīga informācija, skaidrību par to neesmu guvis arī pašlaik (pavisam nesens pētījums liek domāt, ka vismaz delta paveida gadījumā vakcinēšanās nav drošs līdzeklis pret vīrusa izplatīšanu)[1]. Tāpēc drošāk šķita šajā ziņā vairāk paļauties uz jau ierastajiem drošības līdzekļiem – maskas valkāšanu, sociālo kontaktu ierobežošanu u. c.

Ko vēlos pavēstīt ar šo privāto stāstu? Tikai to, ka savās acīs neesmu “antivakseris” – vismaz ne tādā nozīmē, kādā šis vārds iepriekš saprasts. Savos apsvērumos par to, vai vakcinēties pret Covid-19 vai ne, neiekļauju tāda veida apsvērumus, ka konkrētā vakcīna varētu būt farmācijas gigantu sazvērestības auglis, kura bīstamība tiek rūpīgi slēpta. Vai, vēl vairāk, – ka dažādu valstu valdības un korporācijas sazvērējušās, lai ar vakcinēšanos panāktu ļaunprātīgus mērķus, piemēram, iznīcinātu daļu pasaules iedzīvotāju vai atņemtu tiem brīvas rīcības iespēju. Tas noteikti nepieder pie riskiem, kurus pārdomāju, pirms pieņemu lēmumu pieteikties kādai vakcīnai. Pēdējā laikā esmu iepazinies arī ar virkni vēl eksotiskāku teoriju, kas pamato vakcinēšanās ļaunos nolūkus, bet tās šeit neaplūkošu.

Taču ir vēl viens man svarīgs aspekts, kas saistīts tieši ar Edvarda Fēzera izklāstā[2] aplūkoto tēmu – proti, par vakcīnu ētiskumu. Plašākā tvērumā tas ir jautājums, cik ētiski savas un arī citu cilvēku dzīvību glābšanā ir izmantot medicīniskus preparātus, kas iegūti neētiskā vai apšaubāmi ētiskā veidā. Tā ir ļoti plaša un sarežģīta tēma ar vairākiem viedokļu grupējumiem, un mans mērķis nav to šeit iztirzāt, lai aizstāvētu vienu vai citu pozīciju. Tipiski (kaut arī ne vienīgie) jautājumi, par kuriem šajā sakarā diskutē, ir nepieciešamās robežas un to pārkāpšana humānā attieksmē pret dzīvniekiem, kā arī cilvēka bioloģiskā materiāla izmantošana preparātu izgatavošanā vai testēšanā – kādos gadījumos un ar kādiem nosacījumiem to var darīt, bet kādos jau ir runa par neētisku rīcību. Viens no pēdējās grupas apakšgadījumiem ir saistīts ar embrionālo šūnu izmantošanu, ieskaitot tādas šūnu līnijas, kas iegūtas no abortētiem embrijiem.

Neatkarīgi no tā, kādu pozīciju katrs ieņem minētajos jautājumos (manējā ir tuva E. Fēzera blogā 8. oktobrī paustajai,[3] tātad uzskatu, ka konkrētajā situācijā ir pieļaujams vakcinēties, neapgrūtinot savu sirdsapziņu), mana pārliecība ir tāda, ka atteikšanās no vakcīnas ētisku apsvērumu dēļ nav saucama par “antivakserismu”. Savukārt centieni šādus apsvērumus pasludināt par bezvērtīgiem, to paudējus vai pat ikvienu, kurš cenšas viņus aizstāvēt, nodēvējot par bīstami tumsonīgu “antivakseri” vai nehumānu sabiedrības ienaidnieku un tādējādi diskreditējot, manuprāt, ir pelnījuši pretestību. Minētie apsvērumi var būt maldīgi gan no tīri faktoloģiska, gan no paša to paudēja proponēta reliģiska vai filozofiska skatpunkta, taču tie nav ar vieglu roku pārsvītrojami kā bezvērtīgi. To nemazina pat atziņa, ka arī obligātās vakcinēšanas piekritēju svaru kausā likts svarīgs ētiskais princips, proti, pienākums, cik vien iespējams, nekaitēt citu cilvēku veselībai un dzīvībai, jo tāpat jāatbild uz jautājumu, vai un kādos gadījumos var uzstāt uz šā pienākuma pildīšanu kādam ētiski nepieņemamā veidā, neatzīstot viņa akceptētas alternatīvas. Arī ja nepiekrītam argumentiem, kas ir ētiski motivētas izvēles pamatā, mums, cik vien iespējams, jārespektē cilvēka sirdsapziņa, proti, ētiskās jūtas, kuru vārdā tas tiek darīts.

Kur tādā gadījumā redzu izeju situācijā, kādā atrodamies pašlaik? Manuprāt, izvairoties no bezkompromisu pieejas gan risinājumos, gan līdzcilvēku izvēļu vērtējumā. Esmu pārliecināts, ka profilaktiskiem pasākumiem, kuri saistīti ar medicīnisku preparātu lietošanu (ieskaitot vakcinēšanos) vai citām manipulācijām, kas tieši iejaucas organisma darbībā, vispārīgi runājot, jābūt brīvas izvēles lietai. Lieku uzsvaru uz vārdiem “vispārīgi runājot”, jo tas nenozīmē, ka šim vispārīgajam principam nekad un nekādos apstākļos nevarētu būt izņēmumu. Taču, lai šādus izņēmumus ieviestu, ir skaidri un nepārprotami jāpierāda divas lietas. Pirmkārt, tas, ka apstākļi tik radikāli atšķiras no parastajiem un tik ļoti apdraud kopējo labumu vai pat visa sociuma pastāvēšanu, ka nav citas izejas kā vien noteikt obligātus pretpasākumus. Otrkārt, tas, ka tieši minētais profilakses līdzeklis ir izšķirīgs (sine qua non), lai stāvokli vērstu uz labu. Kad tas ir pierādīts, skaidri jānosaka, kāda apjoma uzlabojums nepieciešams, lai stāvokli vairs nevarētu atzīt par draudīgu, un jādefinē obligāto pretpasākumu minimums, lai to sasniegtu. Nu un visbeidzot jāparedz “izņēmumi no izņēmuma stāvokļa”, proti gadījumi, kuros profilaktiskā pasākuma obligātums vairs nav spēkā.

Var vaicāt, kāpēc tam visam jābūt tik samudžināti. Tāpēc, ka tā ir vienīgā iespēja izvairīties no “daudzgalvainā pūķa”, kas vienmēr apdraud demokrātiju, – no idejas, ka arī cilvēku privātās izvēles, kas attiecas uz viņu ķermeni, uzskatiem un sirdsapziņu, ir konsekventi pakļaujamas kopējā labuma principam. Proti, ka sabiedrība, kuras vārdā runā valsts pārvaldes institūcijas, vienmēr drīkst indivīdam diktēt, ko darīt ar sevi, ko domāt un kam ticēt (arī ko lasīt un ko teikt un rakstīt), pamatojot to ar sabiedrības kopējo labumu. Savā galējā formā šādas idejas uzspiešanu sauc par totalitārismu.

Savukārt iepriekš minēto un, manuprāt, saprātīgo principu iedzīvināšanas piemēri nav tālu jāmeklē – arī pašlaik, ieviešot ārkārtējo situāciju valstī, valdība a) raksturo esošā stāvokļa radīto apdraudējumu; b) pamato, kāpēc šā stāvokļa novēršanai nepieciešama ārkārtējā situācija; c) izvirza minimālo mērķi, kāds jāsasniedz, lai ārkārtējo situāciju varētu atcelt; d) nosaka minimālo obligāto ierobežojumu apjomu; e) nosaka gadījumus, kuros šos ierobežojumus var neievērot. Domāju, ka šo principu pamatotību apzinājās arī pašreizējais veselības ministrs D. Pavļuts, kurš šā gada janvārī teica: “Brīvprātīga vakcinācija ir fundamentāls vakcinācijas pamatprincips. Mēs negribam kļūt par totalitāru valsti.”[4] Vai šāda pamatprincipa ievērošana nozīmē, ka jebkurai vakcinācijai jebkuros apstākļos vienmēr jābūt tikai brīvprātīgai? Visticamāk, nē, bet, kā raksta arī E. Fēzers, “nopietna iejaukšanās brīvībā ir saistīta arī ar nopietnām atrunām un nosacījumiem”.

Manuprāt, ētiska rakstura iebildumi pret vakcinēšanos ir tikpat nopietns arguments savas individuālās izvēles noteikšanai, cik ārstu konsilija atzinums, ka vakcinēšanās šobrīd nav ieteicama. Viena lieta ir neuzskatīt par vērā ņemamām savdabīgas un faktoloģiski nepatiesas teorijas par vakcīnu ražošanas mērķiem, bet cita – ignorēt cilvēka sirdsapziņas spriedumus, kas liek viņam justies vainīgam par līdzdalību nekrietnā rīcībā, kaut arī tas noticis piespiedu kārtā un it kā cēla un morāli atbalstāma mērķa vārdā.

[1] https://www.thelancet.com/journals/laninf/article/PIIS1473-3099(21)00648-4/fulltext

[2] https://telos.lv/covid-vakcinacijai-nav-jabut-obligatai/

[3] https://edwardfeser.blogspot.com/2021/10/covid-19-vaccination-is-not-hill-to-die.html

[4] https://skaties.lv/zinas/latvija/sabiedriba/pavluts-jasaka-ka-mes-potejam-lenak-neka-varetu/

Laulāti vecāki – vislabākais ģimenes modelis bērnam

Pēdējo piecdesmit gadu laikā Rietumu sabiedrībā pieaug eksperimentēšana ar ģimenes modeļiem. Vecāku savstarpējo attiecību pārmodelēšanas sekas izjūt bērni: bērniem māte aizliedz jautāt un runāt par tēvu, viņu iepazīt un satikt, bērnus no vienām attiecībām izgriežun ielīmē citās, varbūt pat vairākas reizes; bērni vienlaicīgi dzīvo divās paralēlās ģimenēs… Situācijas ir ļoti dažādas, bet to kopsaucējs ir šāds: tikai retos gadījumos lēmumu pieņemšanā par pamatu tiek ņemtas bērna labākās intereses. Ir satraucoši vērot šo tendenci, taču vēl vairāk satrauc šādu problēmsituāciju normalizēšana un attaisnošana. Aizvien skaļākas Latvijas publiskajā telpā kļūst balsis, kas pilnā nopietnībā un ar pārliecību apgalvo, ka bērnam ir pilnīgi vienalga, kādā ģimenes sastāvā augt – galvenais, lai primārie aprūpētāji ir cieņpilnās attiecībās un rūpējas par bērnu, neatkarīgi no šo aprūpētāju dzimuma, skaita un radnieciskās saiknes ar bērnu.

Problēma nav atspēkot šos apgalvojumus. Problēma drīzāk ir – kā 140 zīmēs vai nelielā rakstā rezumēt tos daudzskaitlīgos zinātniskos pētījumus, kas vienbalsīgi secina: vislabāk bērnam ir augt ar abiem bioloģiskajiem vecākiem, kas ir arī laulāti.

Šī gada 10. oktobra LTV raidījumā “Būris” [1] jurists Lauris Liepa sacīja, ka viņš nav redzējis pētījumus, kas pierādītu, ka bērniem tieši laulātu vecāku ģimenēs klājas vislabāk. Jurista apgalvojums deva vajadzīgo impulsu, lai tomēr uzrakstītu šādu pētījumu apkopojumu. Tāpat viņa uzdotais jautājums: “Vai bērns atšķir, ka vecāki ir laulībā vai vienkārši kā partneri dzīvo kopā?” iedrošināja pievērsties arī šim aspektam. Šajā rakstā apskatīšu ģimenes modeļu atšķirīgo ietekmi uz bērnu atkarībā no tā, vai bērns aug ar vienu vai abiem bioloģiskajiem vecākiem un vai vecāki dzīvo laulībā vai arī nereģistrētā kopdzīvē.

Bērni no nešķirtām / šķirtām ģimenēm

Ja kādu ģimenes modeli saucam par vislabāko, tad šis apzīmējums sevī ietver salīdzinājumu ar alternatīvām. Šajā gadījumā izplatītākā alternatīva dzīvošanai kopā ar abiem bioloģiskajiem vecākiem ir dzīvot šķirti no viena vai otra vecāka. Tiem, kas, atverot zinātnisku pētījumu, uzreiz grib izlasīt secinājumu sadaļu, rezumēšu pētījumu secinājumus, kas apliecina, ka nešķirtās ģimenēs augušiem bērniem salīdzinājumā ar šķirto ģimeņu bērniem ir labāks sniegums šādās jomās:

Izglītības sasniegumi: labāka lasītprasme un lielāka iespējamība pabeigt vidusskolu.[2]

Emocionālā veselība: retāka trauksme un depresija,[3] nomāktība,[4] apreibinošo vielu lietošana,[3] mazāka pašnāvības iespējamība.[4]

Sociālā un seksuālā attīstība: spēcīga savas identitātes izjūta,[2] meitenēm vēlāks pubertātes iestāšanās laiks,[5] vēlāka dzimumdzīves uzsākšana [4][5][6] un mazāka iespējamība ieņemt bērnu pusaudžu gados,[5][6] kā arī mazāka iespējamība piedzīvot seksuālu vardarbību.[2]

Bērna uzvedība: mazāka iespējamība agresīvi izpausties,[7][10] ciest no uzmanības deficīta, pārkāpt likumu.[7]

Pieaugušā vecumā: labāks sociālekonomiskais stāvoklis,[8] sievietei mazāks risks, ka viņai piedzims bērns ārpus laulības, stiprāka saikne ar vecākiem, labāks psiholoģiskais stāvoklis, labākas attiecības ar savu laulāto, mazāks risks pieredzēt savas laulības šķiršanu,[7][8] mazāks risks nonākt cietumā,[9] mazāka iespējamība veikt pašnāvību.[8]

Atbildes uz tūlītējām iebildēm

Pirmais pretarguments šiem secinājumiem no lasītāju auditorijas droši vien būtu šāds: cēlonis šīm sekām varbūt ir šķirto vecāku rakstura iezīmes, nevis pats šķiršanās fakts. Piemēram, varbūt nevis šķiršanās izraisa augstākminētās negatīvās sekas bērnam, bet gan tas, ka cilvēki ar zemāku emocionālās un vispārējās inteliģences līmeni vai sliktāku mentālās veselības stāvokli ar lielāku iespējamību šķiras?

Pētījumos, kas veikti pēdējās divās desmitgadēs, zinātnieki centās statistiskajos modeļos iekļaut arī indivīdus raksturojošas pazīmes, lai izšķirtu to ietekmi uz bērna attīstību. Piemēram, kādā pētījumā sekoja līdzi identiskiem un neidentiskiem pieaugušiem dvīņiem, kuri apprecējās un kuriem bija bērni. Pēc kāda laika daži no šiem dvīņiem izšķīrās. Salīdzinot bērnus no šķirtām ģimenēm ar bērniem no nešķirtām ģimenēm, pētnieki varēja novērtēt, cik lielā mērā pati šķiršanās un cik – vecāku rakstura iezīmes vēlāk izraisīja problēmas bērniem no šķirtajām ģimenēm. Pētījuma rezultāti apstiprināja cēloņsakarību starp vecāku šķiršanos un bērna agrāku dzimumdzīves uzsākšanu, lielākām emocionālajām grūtībām, lielāku iespējamību piedzīvot grūtības mācībās, nomāktu garastāvokli un pašnāvnieciskām tieksmēm.[4]

Cits, arī bieži dzirdēts pretarguments ir šāds: vai šīs negatīvās šķiršanās sekas nav tādēļ, ka trūcīgāki cilvēki ar lielāku iespējamību šķiras? Varbūt tieši nabadzība un krasais ģimenes ienākumu samazinājums, kas raksturīgs laika posmam pēc šķiršanās, negatīvi ietekmē bērna labklājību un samazina iespējas, piemēram, iegūt labu izglītību un labi apmaksātu darbu? Nav šaubu, ka ģimenes ienākumu līmenis ietekmē bērna dzīves kvalitāti. Turīgāki vecāki var atļauties algot auklītes, privātskolotājas, dzīvot drošākā un bērniem piemērotākā dzīvesvietā un tamlīdzīgi. Tieši tādēļ pētījumu statistiskajos modeļos tiek ņemti vērā dažādi sociālekonomiskie un vides apstākļi, kas paši par sevi ietekmē bērnu attīstību, lai, cik vien iespējams, izšķirtu tieši šķiršanās ietekmi uz bērnu. Piemēram, pētījumā par pusaudžiem, kas uzauga mājās bez tēva, analizēja, cik lielā mērā viņu iespējamību nonākt cietumā ietekmēja ģimenes apstākļi, tādi kā ģimenes nabadzīgums, un cik – pats tēva trūkums. Tajā secināja: lai gan liela daļa riska nonākt cietumā ir tiešām attiecināma uz citiem faktoriem, piemēram, bērns piedzima mātei pusaudžu vecumā, vecākiem bija zems izglītības un ienākumu līmenis u. tml., tomēr pārējā nozīmīga riska daļa bija attiecināma tieši uz tēva trūkumu.[9]

Zinātniskās literatūras apskatos var lasīt iebildes arī par citiem bērna attīstību ietekmējošiem faktoriem, kuru negatīvo efektu piedēvē šķiršanās faktam. Piemēram, vecāku bieža un asa konfliktēšana gan ar lielu varbūtību noved pie šķiršanās, gan pati par sevi traumē bērna psihi. Tāpat var lasīt iebildes, ka ne visos pētījumos ir ņemta vērā dažādo audzināšanas pieeju ietekme uz bērna tālāko attīstību. Lai pasargātu lasītājus no apjukuma, sastopoties ar tik plašu zinātnisko diskusiju par tēmu, rezumēšu to divās atziņās. Pirmkārt, ģimenes modeļu pētnieki vēl joprojām pārbauda un mēra dažādu faktoru ietekmi uz bērnu labklājību, taču strīds ir par to, cik liela ir šķiršanās ietekme, nevis par to, vai vispār šķiršanās ietekmē bērna labklājību. Pēdējos trīsdesmit gados zinātnieki ir vienisprāts, ka šķiršanās faktam pašam par sevi ir nozīmīga negatīva ietekme uz bērnu attīstību. Otrkārt, pētījumi savā starpā atšķiras ar datu un metodoloģijas kvalitāti un tātad secinājumu uzticamību. Šajā rakstā minētie pētījumi balstās uz lielām, nacionāli reprezentatīvām datu kopām, kuras satur daudz bērna un viņa vecāku, kā arī vidi raksturojošus lielumus, piemēram, vecāku izglītības un ienākumu līmeni, kuri paši par sevi ietekmē bērnu attīstību. Tāpat daudzos, bet ne visos šeit minētajos pētījumos zinātnieki izmantoja garengriezuma datus, ilgākā laika periodā sekojot indivīdu dzīves gaitai – kā viņi apprecas, šķiras, paliek šķirteņos vai veido jaunas attiecības, apprecas otrreiz. Garengriezuma dati ļauj precīzāk noteikt, piemēram, vai ir atšķirība, kurā bērnības posmā notika vecāku šķiršanās un kā bērnu ietekmēja šķirtā vecāka jauno partneru maiņu kopskaits un biežums.

Šķiršanās ietekmes izskaidrojums

Lai varētu labāk palīdzēt (topošajām) ģimenēm un bērniem, nepieciešams saprast laulības un šķiršanās ietekmes mehānismu. Proti, saprast, vai šķiršanās negatīvais efekts ir tādēļ, ka: a) bērns zaudēja saskarsmi ar vienu no saviem bioloģiskajiem vecākiem; b) patēvs vai pamāte nav bioloģiskajam vecākam līdzvērtīgs vecāks, t. i., neiegulda laiku un līdzekļus bērnā līdzvērtīgā apjomā un kvalitātē kā šķirtais bioloģiskais vecāks; c) pēc šķiršanās bērns kopumā saņēma mazāku vecāku ieguldījumu; d) ģimenes iekšējā nestabilitāte ar vecāka jauno partneru ienākšanu un aiziešanu no ģimenes traumēja bērnu. Šajā rakstā nepretendēju dod zinātniski precīzas atbildes uz visiem šiem jautājumiem, bet gan ievadīt pētnieciskajā domā par šo tēmu, ilustrējot to ar atsevišķiem pētījumiem.

Bērni no pilnām / nepilnām ģimenēm

Bioloģisko vecāku šķiršanās nenoliedzami ir bērnu traumējošs notikums. Tam visbiežāk seko dzīves posms, kurā bērns vismaz dažus gadus dzīvo ar vienu vecāku, parasti māti. Pētījumu, kas salīdzina pilnas un nepilnas ģimenes ietekmi uz bērniem, secinājumi lielā mērā sakrīt ar iepriekš uzskaitītajām šķiršanās sekām,[3][7] tāpēc atkārtoti šos negatīvos faktorus neuzskaitīšu. To vietā vēlos izvērstāk apskatīt, cik atšķirīgi šis otra bioloģiskā vecāka – statistiski biežāk tēva – trūkums ietekmē zēnus un meitenes.

Zēni bez tēva

Pētījumā, kurā veica 67 citu pētījumu metaanalīzi, atklāja statistiski nozīmīgu atšķirību starp zēniem un meitenēm no šķirtām ģimenēm. Šķiršanās daudz sliktāk iespaido zēnu nekā meiteņu uzvedību. Šīs uzvedības problēmas izpaužas kā biežas dusmas un nesavaldība, strīdi ar pieaugušajiem vai atteikšanās ievērot noteikumus, bieža apvainošanās un spītēšanās, apzināta citu kaitināšana vai paša aizkaitināšanās un citu vainošana savās kļūdās.[7] Šos secinājumus apstiprināja un padziļināja 2011. gadā veikts pētījums,[10] kurā secināja, ka zēniem, 5. klases skolēniem no nepilnām ģimenēm, bija divreiz lielāka varbūtība neadekvāti un agresīvi uzvesties (strīdēties, kauties, rīkoties impulsīvi, traucēt nodarbības) un līdz 8. klasei tikt izslēgtiem no skolas nekā zēniem no pilnām ģimenēm. Citiem vārdiem sakot, šī atšķirība meiteņu un zēnu uzvedībā un robežu pārkāpšanā kļūst divreiz lielāka un izteiktāka, kad salīdzinām bērnus no pilnām un nepilnām ģimenēm.

Meitenes bez tēva

Pusaudžu resursu centra vadītājs Nils Sakss Konstantinovs kādā rakstā par problēmpusaudžiem[11] apraksta gadījumu ar meiteni, kas savu dziļo aizvainojumu uz māti, “kuras rakstura stingrību un ciešo morālo pārliecību viņa vainoja tēva aiziešanā no ģimenes”, izpauda pāragri uzsāktā un aktīvā dzimumdzīvē. Raksta autors atzīst, ka šis gadījums nav tikai spilgts izņēmums psihologa praksē: “Starp jauniešiem ar uzvedības traucējumiem meitenēm būs raksturīgas dažāda veida riskantas seksualitātes izpausmes, piemēram, prostitūcija, pusaudžu grūtniecība vai daudzi gadījuma rakstura partneri agrīnā vecumā.” Taču psihologs savā rakstā neuzsver, ka šo uzvedības problēmu pamata cēlonis ir bioloģiskā tēva trūkums ģimenē. Šo manis pieteikto cēloņsakarību 2003. gadā pierādīja zinātnieku grupa no ASV un Jaunzēlandes.[6] Zinātnieki sekoja līdzi 772 meiteņu attīstībai no viņu dzīves piektā gada līdz pilngadībai. Lai arī uzvedības problēmas pirmajos dzīves gados un nelabvēlīgie dzīves apstākļi korelēja gan ar laiku, kad saikne ar tēvu pārtrūka (agrā bērnībā), gan ar pusaudžu grūtniecību, šie abi mainīgie nekādā mērā neizskaidroja (ASV datu kopā) vai tikai daļēji izskaidroja (Jaunzēlandes datu kopā) sakarību starp tēva trūkumu un agrīnu seksuālo aktivitāti un pusaudžu grūtniecību. Saistība starp tēva trūkumu un pusaudžu grūtniecību bija īpaši noturīga un neatkarīga no citiem apstākļiem. Piemēram, pat ņemot vērā visus neattiecināmos mainīgos, meitenēm no ASV datu kopas, kuras jau agrā bērnībā piedzīvoja tēva trūkumu, bija piecreiz lielāka varbūtība palikt stāvoklī pusaudžu gados, bet meitenēm no Jaunzēlandes – trīs reizes lielāka, salīdzinot ar meitenēm, kuru bērnībā tēvs bija ģimenē klātesošs visu laiku.

Turklāt tēva iesaistes faktors ir pierādījies ne tikai kā viens no ietekmējošajiem faktoriem. Tas ir virzītājfaktors, jo iedarbojas gan caur tēva–meitas, gan caur tēva–mātes attiecībām, gan arī izslēdz patēva vai bērnam neradnieciska vīrieša ienākšanu ģimenē. Tēva klātbūtne ģimenē ir galvenais aizsardzības faktors pret pusaudžu grūtniecību, pat ja ģimenes situāciju spēcīgi ietekmē arī citi riska faktori. Šo tēva “aizsargājošo funkciju” apliecina arī fakts, ka meitenēm no šķirtām, nepilnām ģimenēm ir ievērojami lielāks risks piedzīvot seksuālu vardarbību. Tā tas galvenokārt ir tādēļ, ka šīm meitenēm, kuru mātes dzīvo vienas vai jauktā ģimenē ar patēvu, ir biežāka saskarsme ar svešiem vīriešiem.[5] Balstoties šajos pētījumos par nepilnām ģimenēm, vajadzētu atbalstīt tādu sociālo politiku, kas mudinātu tēvus palikt ģimenēs ar bērniem (ja vien laulība nav ļoti konfliktējoša vai vardarbīga) vai vismaz iesaistīties bērnu dzīvēs vienlīdzīgā proporcijā ar bērnu māti. Lai arī rakstā šis ģimenes modelis – šķirta laulība, bet vienlīdzīgi dalīta saskarsme bērnam ar tēvu – nav apskatīts, tas pavisam noteikti ir atbalstāms un veicināms šķiršanās gadījumos. Praktiski gan tas ir grūti izdarāms: šķirtajiem vecākiem ir jāpārkārto visa sadzīve un darba dzīve, lai realizētu šo gan kvantitatīvā, gan kvalitatīvā ziņā vienlīdzīgo saskarsmi ar bērnu, bet tas noteikti ir tā vērts un atbalstāms, jo tas mazinātu vecāka trūkuma negatīvo ietekmi uz bērnu.

Šie pētījumu rezultāti par viena vecāka trūkumu ir tikpat labi attiecināmi arī uz gadījumiem, kad vientuļa sieviete vai atraitne, vēlēdamās apmierināt savu vēlmi pēc bērna, ar reproduktīvo tehnoloģiju un donora palīdzību ieņem un dzemdē bērnu. Šajos gadījumos (piemēram, [12]) bērnam apzināti no dzimšanas tiek liegta iespēja augt ar bioloģisko tēvu, tādējādi viņu jau no pirmajām dzīves dienām nolemjot augstāk aprakstītajiem riskiem. Kādēļ mēs kā sabiedrība nesērojam par šī mākslīgi ieņemtā bērna likteni tādā pašā mērā, kā mēs to darām, piemēram, attiecībā uz bērnu, kura deviņpadsmitgadīgā māte grūtniecības pēdējā trimestrī nomira no saslimšanas ar Covid-19 smagā formā un kurš piedzima ar ķeizargriezienu? Abos gadījumos bērns no savas dzīves pirmās dienas ir palicis bez viena bioloģiskā vecāka. Taču gadījumā, kad vientuļā sieviete sevi mākslīgi apaugļo ar “Tinder” līdzīgā lietotnē izvēlēta vīrieša sēklu, bioloģiskā tēva izslēgšana no bērna dzīves tiek darīta pilnā mērā apzināti un mērķtiecīgi. Vienā gadījumā plašsaziņas līdzekļi to sauc par sāpīgu, pat traģisku, vecāka zaudējumu, bet otrā – par reproduktīvo tehnoloģiju progresu.

Ar patēvu vai pamāti

Pētījumi atklāj, ka patēvi un pamātes nekompensē bioloģiskā vecāka trūkumu, t. i., nemazina iepriekšminētos riskus. Redzams, ka bērniem, kas aug divu vecāku ģimenēs (bioloģiskais vecāks un patēvs vai pamāte), attīstības rezultāti līdzinās bērniem, kuri aug tikai ar vienu vecāku.[3][6][10] Daļēji šo parādību izskaidro tas, ka bioloģiskās mātes iegulda vairāk laika, rūpes un naudas savā bērnā nekā pamātes.[13][14][15] Tāpat arī kopdzīves savienībās, kurās dzīvo bērni un radnieciski nesaistīts vīrietis, piemēram, mammas draugs vai patēvs, bērniem ir lielāka iespējamība piedzīvot nolaidību un fizisku vardarbību.[16][17][18]

Vienlaikus nestabilitāte, kas pavada atkāpes no “tradicionālā” ģimenes modeļa, piemēram, šķiršanos, atkārtotu laulību vai kopdzīvi ar jaunu partneri, ietekmē bērna emocionālo un psihisko stāvokli, kā arī viņa saikni ar vecākiem un ģimeni kopumā. Šīs saiknes ciešums tālāk atkal ietekmē pusaudža emocionālo veselību un sociālās izvēles, piemēram, apreibinošo vielu lietošanu.

Starp ģimenes modeļiem, kuros bioloģiskie vecāki ir šķīrušies, pastāv gradācija to negatīvajā ietekmē uz bērnu. Teksasas Universitātes pētniece Kavana katram no izplatītākajiem ģimenes modeļiem izskaitļoja tā relatīvo ietekmi uz pusaudža emocionālo stāvokli un varbūtību pusaudžu vecumā ciest no depresijas un smēķēt marihuānu.[3] Viņas pētījumā bērni, kas piedzima jauktā ģimenē ar patēvu, pusaudžu vecumā emocionālo grūtību un marihuānas lietošanas paraduma ziņā neatšķirās no abu bioloģisko vecāku vai divu adoptētāju ģimeņu bērniem. Šādu bērnu skaitā ir ļoti maz – 1 procents no pētījuma datu kopas un pats efekts nav statistiski būtisks, tāpēc stingrākai pārliecībai vajadzētu šo secinājumu salīdzināt ar citiem pētījumiem. Taču intuitīvi to varētu saprast – vīrietis, kuram romantisko attiecību laikā ar grūtnieci piedzimst ne viņa bērns, izjutīs ciešāku saikni ar bērnu un drīzāk pieņems viņu kā savējo, nekā tad, ja šis vīrietis ienāktu ģimenē, kurā partneres bērns jau ir paaudzies.

Bērni, kas piedzima vientuļā vecāka ģimenē, pusaudžu gados bija depresīvāki nekā pusaudži, kas piedzima divu bioloģisko vecāku ģimenēs. Turklāt šo nozīmīgi negatīvo ietekmi nemainīja vēlākās pārmaiņas ģimenē – ne patēva ienākšana ģimenē, ne mātes otrās laulības ar patēvu. Tāpat bērniem, kas piedzima vientuļo vecāku ģimenēs, bija par 48 procentiem lielāka iespējamība, ka viņi pusaudžu gados smēķēs marihuānu.

Pētījumā ņēma vērā arī kopējo bērnībā pieredzēto ģimenes nestabilitāti, t. i., vecāka jauno partneru maiņas biežumu un kopskaitu un ģimenes struktūru, kurā pusaudzis tobrīd dzīvoja. Pusaudži no vientuļo tēvu un jauktajām mājsaimniecībām nereģistrētā kopdzīvē biežāk cieta no depresijas un ar lielāku iespējamību lietoja marihuānu nekā pusaudži no ģimenēm, kurās vientuļie vecāki neveidoja jaunas attiecības, un jauktajām ģimenēm, kur partneri bija laulāti. Tomēr pieredzētā ģimenes nestabilitāte tikai nelielā mērā izskaidroja ģimenes modeļu atšķirīgo ietekmi uz pusaudžu emocionālo stāvokli; daudz lielāka un negatīvāka ietekme bija pašam faktam, ka bērns dzīvo ar vientuļo tēvu vai nereģistrētas kopdzīves mājsaimniecībā ar patēvu vai pamāti.

Pētījuma tālākajā analīzē izrādījās, ka palielināto depresijas risku tieši vientuļo tēvu ģimeņu pusaudžiem izskaidro ģimenes savstarpējo attiecību kvalitāte un vecāka kontrole. Proti, vientuļo tēvu ģimenēs bija vājākas attiecības starp tēvu un pusaudzi, tēvs mazāk kontrolēja pusaudža gaitas un pusaudzis juta vājāku piesaisti ģimenei; šīs atsvešinātās attiecības izskaidroja, kāpēc pusaudzim bija lielāka iespējamība ciest no depresijas. Savukārt jauktajās ģimenēs ar nereģistrētu kopdzīvi šo paaugstināto depresijas risku noteica sliktākas kvalitātes attiecības starp patēvu vai pamāti un pusaudzi, kā arī vājāka saikne ar ģimeni kopumā. Tātad pusaudžiem nelabvēlīgāku ģimenes modeļu pamatā varētu būt sliktāka vecāku un bērnu attiecību kvalitāte.

Bērni viendzimuma pāru attiecībās

Kad sociālo zinātņu pētnieki salīdzina dažādus ģimenes modeļus, izņemot viendzimuma pāru savienības, viņi ir vienisprātis trijos jautājumos:

Bioloģiskā vecāka zaudējums ir bērnu traumējošs. Bērni cieš un pieredz negatīvu ietekmi uz savu attīstību, kad zaudē vienu vai abus bioloģiskos vecākus šķiršanās, pamešanas (pat ja bērnu vēlāk adoptē) un vecāku nāves gadījumos.

Radniecības saitei ir nozīme. Vairāku gadu desmitu ilgi pētījumi par bērniem, kas dzīvo kopā ar sava vecāka jauno partneri vai patēvu/pamāti, apstiprina, ka bioloģiskie vecāki ir statistiski drošākie, iesaistītākie un pastāvīgākie cilvēki bērna dzīvē. Turpretim aprūpētāji, kas nav asinsradinieki, mēdz būt bīstamāki un nestabilāki, kā arī iegulda mazāk laika un resursu bērnos.

Dzimumam ir nozīme. Vīrieši un sievietes sniedz atšķirīgu un neaizvietojamu devumu bērnu audzināšanā. Ja vecāku starpā iztrūkst viena dzimuma, piemēram, vīrieša, tad meitenēm šajās ģimenēs biežāk raksturīga agrīna dzimumdzīve un zēniem – neadekvāti agresīva un pat krimināla uzvedība.[19]

Pētījumi izgaismo vairākus veidus, kā bērni cieš no vecāku šķiršanās un atkārtotu laulību sekām, arī ja jaunais laulātais ir pretējā dzimuma pārstāvis. Bērni, kuri palikuši bāreņos vai kurus pameta un pēc tam adoptēja pretēju dzimumu pāris, tāpat mēdz ciest no vecāku zaudējuma sekām. Bērni, kuri dzimuši ar spermas un/vai olšūnu donora palīdzību un kurus audzinājuši pretēju dzimumu vecāki, saskaras ar ģenealoģisku apjukumu. Statistiski visi bērni no iepriekš minētajām demogrāfiskajām grupām uzrāda sliktākus attīstības rādītājus, pat neskatoties uz to, ka viņus audzināja divi pretēju dzimumu vecāki.

Bērniem, kurus uzaudzinājuši viendzimuma partneri, ir tādi paši izcelsmes stāsti kā iepriekš minētajiem: viņi vai nu ir pieredzējuši bioloģisko vecāku šķiršanos, vai ir adoptēti, vai arī radīti ar donoru palīdzību. Ņemot vērā visus šos pētījumus, kāpēc mums būtu jānotic apgalvojumiem, ka vecāka zaudējuma sekas un pamestības sajūta, kā arī identitātes krīze iepriekšminētajos gadījumos pēkšņi izzūd, kad bērnus audzina viendzimuma pāris? Turklāt šie bērni viendzimuma savienībās piedzīvo vēl papildus zaudējumu – viena vai otra dzimuma vecāka trūkumu. Piemēram, ikdienā dzīvojot ar māti un mātes partneri, zēns nesaņem tieši vīrietim raksturīgā bērnu audzināšanas veida priekšrocības. Rezumējot sacīto, problēma ar viendzimuma pāru mājsaimniecībām nav tieši “vecāki geji” vai “vecāki lezbietes”, bet gan pēc definīcijas trūkstošais otrs bioloģiskais vecāks.[19]

Līdz šim pētījumi par bērniem viendzimuma pāru savienībās nav sasnieguši tādu metodoloģijas un datu atlases kvalitātes latiņu, ko paredz zinātnisks pētījums. 2005. gadā Amerikas Psiholoģijas Asociācija (APA) izplatīja oficiālu ziņojumu par viendzimumu pāriem ar bērniem, kurā apgalvoja: “Neviens pētījums nav atklājis, ka bērniem, kuri aug ar “vecākiem lezbietēm” vai “vecākiem gejiem”, klātos būtiski sliktāk nekā bērniem abu dzimumu vecāku ģimenēs.”[20] Marks Lorens no Luiziānas Universitātes pārbaudīja visus 59 APA citētos pētījumus, pie katra secinot būtiskas metodoloģijas vai datu atlases kļūdas.[21] Lorens secināja, ka neviens no šiem 59 pētījumiem, uz kuriem atsaucās APA, neizmantoja skaitā lielu, pēc nejaušības principa atlasītu, reprezentatīvu datu kopu ar “vecākiem gejiem” vai “vecākiem lezbietēm” un viņu bērniem un nesalīdzināja to ar skaitā lielu, pēc nejaušības principa atlasītu, reprezentatīvu datu kopu ar laulātiem abu dzimumu vecākiem ar bērniem. Lasot Marka Lorena pētījumu apskatu, lasītājs ar kaut nelielu izpratni par pētniecības metodēm var pat zaudēt uzticību mūsdienu zinātnei kā tādai, jo ir skumji vērot, cik viegli viena zinātnieku grupa ir nodevusi pētniecības kvalitātes standartus, acīmredzami pārejot no patiesu kopsakarību meklējumiem uz pētniecības pakārtošanu sev vēlamiem vai populāriem rezultātiem.

Bērni ar vecākiem laulībā / nereģistrētas kopdzīves attiecībās

Tagad pievērsīsimies jautājumam, ko LTV raidījumā “Būris” retoriski uzdeva jurists Lauris Liepa: “Vai bērns atšķir, ka vecāki ir laulībā vai vienkārši kā partneri dzīvo kopā?” Šo jautājumu sadalīšu trijos: vai laulības fakts ko maina (a) laulātajiem; (b) viņu attiecībās; (b) bērnu attīstībā?

Ieguvumi laulātajiem

Lai gan vissvarīgākie laulības ieguvumi attiecas uz bērniem, laulība sniedz būtisku labumu pieaugušiem vīriešiem un sievietēm, kas laulību noslēdz. Gan precējušies vīrieši, gan sievietes no laulības gūst emocionālu, fizisku, sociālu un finansiālu labumu. Laulātajiem visi šie rādītāji ir labāki. Tomēr jāņem vērā, ka ar laulību saistītās priekšrocības sievietēm ir tiešā veidā atkarīgas no laulības kvalitātes.[2]

Laulības finansiālās priekšrocības ir samērā skaidras. Precētiem vīriešiem un sievietēm ir lielāka iespēja, piemēram, iekrāt naudu un iegādāties mājokli nekā vientuļajiem pieaugušajiem vai cilvēkiem nestabilās attiecībās. Precēti vīrieši nopelna no 10 līdz 40 procentiem vairāk naudas nekā vientuļie vīrieši ar līdzīgu profesionālo un izglītības līmeni. Taču precētas sievietes nepelna vairāk nekā neprecētās, jo lielākā daļa precēto sieviešu apvieno laulību ar rūpēm par bērniem, kas attiecīgi samazina precēto sieviešu iespēju strādāt pilnu slodzi. Laulības solījuma saistības dāvā pārim nākotnes perspektīvu ilgtermiņam, iedrošinot kopīgi ieguldīt mājoklī un citos ilgtermiņa aktīvos. Ar laulībām saistītais briedums veicina vēlmi vairāk krāt un atbildīgāk tērēt.[22]

Laulība arī uzlabo vīriešu un sieviešu fizisko un emocionālo veselību. Precēti pieaugušie dzīvo ilgāk, slimo mazāk, ir laimīgāki, retāk cieš no depresijas, biežāk ievēro mērenību apreibinošu vielu lietošanā nekā pieaugušie nereģistrētās attiecībās vai vientuļie pieaugušie. Laulātie biežāk mudina savus partnerus sekot līdzi savai veselībai un meklēt medicīnisko palīdzību, ja tāda ir nepieciešama. Pieaugušo brieduma un uzticības normas, kas saistītas ar laulībām, liek izvairīties no neveselīgas vai riskantas uzvedības – no izlaidīgas dzimumdzīves, pārmērīgas alkohola lietošanas, apreibinošo vielu lietošanas un tamlīdzīgi. Emocionālais atbalsts, ko saņem vairums laulāto, pieaugušajiem samazina stresu – biežu veselības pasliktināšanās un garīgo slimību veicinātāju. Šajā ziņā tieši vīrieši gūst ievērojamu labumu no laulības – gan dzīves ilguma, gan vispārējā veselības stāvokļa ziņā. Sievietes arī gūst labumu no laulības, bet šie ieguvumi veselībai ir tiešā veidā atkarīgi no laulības kvalitātes. Sievietes, kuru laulības kvalitāte ir zema, biežāk piedzīvo veselības problēmas un psiholoģiskas ciešanas nekā vientuļās sievietes, savukārt labas kvalitātes laulība būtiski uzlabo sieviešu psihisko un fizisko stāvokli.[22]

Laulība palīdz samazināt vīriešu dabisko agresiju, precīzāk, testosterona līmeni līdz veselīgai mērenībai. Pētījumi liecina, ka precētiem vīriešiem, īpaši precētiem vīriešiem ar bērniem, testosterona līmenis ir zemāks nekā vientuļajiem vīriešiem; tas nozīmē vājāku noslieci uz agresīvu, izlaidīgu, noziedzīgu un citādi riskantu uzvedību.[2][22] Piemēram, kāds pētījums atklāja, ka pēdējā gada laikā tikai 4 procenti precētu vīriešu bija sievām neuzticīgi, salīdzinot ar 16 procentiem nereģistrētā kopdzīvē dzīvojošu vīriešu un 37 procentiem vīriešu, kuri bija seksuālās attiecībās ar kādu sievieti bez saistībām.[2] Pēc laulībām vīriešu uzvedība mainās – viņi strādā vairāk, mazāk apmeklē bārus, biežāk iet uz baznīcu (ja ir ticīgi) un pavada vairāk laika ar ģimenes locekļiem (un mazāk laika ar draugiem).[2] Virdžīnijas Universitātes sociologs Stīvens Noks garengriezuma pētījumā pierādīja, ka augstāk aprakstītais laulības pozitīvais efekts uz vīriešiem ir daļēji izskaidrojams ar pašatlases efektu (vīrieši, kas izvēlas laulāties, ir ar labākiem izglītības, ienākumu, sociālā kapitāla u. c. rādītājiem, kas paši par sevi (bez laulības) pozitīvi ietekmē rezultātu), bet daļēji – tas ir tiešs laulības ietekmes rezultāts.[23]

Pāra attiecības laulībā / kopdzīvē

Nereģistrētas kopdzīves straujš pieaugums ne tikai Rietumu zemēs, bet arī Latvijā ir satraucoša parādība tieši tai raksturīgās nestabilitātes un nedrošības dēļ. Pieaugušie nereģistrētas kopdzīves attiecībās biežāk piedzīvo sadzīves vardarbību, seksuālu neuzticību un attiecību nestabilitāti salīdzinājumā ar laulātiem pāriem.[5] Pāriem, kas kādu laiku dzīvo nereģistrētā kopdzīvē un vēlāk salaulājas, ir par 40 procentiem lielāks šķiršanās risks nekā pāriem, kuri salaulājas bez iepriekšējas kopdzīves. Jāpiebilst, ka šķiršanās risks pāriem, kuri sāk dzīvot kopā pēc saderināšanās, nav augstāks nekā pāriem, kuri salaulājas bez iepriekšējas kopdzīves.[19] Pat bērnu bioloģiskajiem vecākiem, kuri nelaulāti dzīvo kopā, ir sliktākas kvalitātes attiecības un lielāka iespēja šķirties nekā bērnu vecākiem, kuri ir laulāti.[5] Tikai viens no trim bērniem, kas dzimuši vecākiem nereģistrētā kopdzīvē, dzīvos stabilā ģimenē, sasniedzot 12 gadu vecumu. Salīdzinājumam – gandrīz trīs no četriem bērniem, kas dzimuši laulātiem vecākiem, pusaudžu gados vēl arvien dzīvos kopā ar abiem vecākiem.[26]

Kopdzīve sevī neietver tāda paša līmeņa morālās saistības kā laulība. Pāri arī savā starpā nav vienisprātis par viņu attiecību statusu: daži partneri to uztver kā prelūdiju laulībai, citi kā alternatīvu laulībai, citi kā iespēju pārbaudīt iespējamo laulību, bet vēl citi – kā ērtas iepazīšanās attiecības.[5] Iespējams, tieši attiecību statusa nenoteiktības dēļ pāri kopdzīves attiecībās nesaņem tik lielu atbalstu šīm attiecībām no draugiem un ģimenes, kādu saņem laulātie.[5]

Bērni nereģistrētas kopdzīves attiecībās

Bērniem ar kopdzīvē dzīvojošiem vecākiem attīstības rezultāti ir līdzīgāki bērniem, kuri dzīvo ar vientuļo (vai atkārtoti precēto) vecāku, nekā bērniem ar bioloģiskajiem vecākiem laulības savienībā. Citiem vārdiem sakot, bērniem ar vecākiem nereģistrētās kopdzīves attiecībās attīstības rādītāji ne tuvu nav tik labi kā bērniem “tradicionālajās” ģimenēs. Pētījumi apliecina, ka, visiem citiem faktoriem paliekot vienādiem, pusaudži, kuri dzīvo ar vecākiem nereģistrētās attiecībās, ar daudz lielāku iespējamību piedzīvos uzvedības un emocionālās grūtības nekā vienaudži no laulātu vecāku ģimenēm.[3][5]

Atšķirība bērnu attīstības rādītājos starp bērniem no precētu un neprecētu abu bioloģisko vecāku ģimenēm ir saistīta ar vecāku apņemšanās stingrību. Precētie vecāki publiski sola uzticību palikt kopā – kā vēsta sens zvērests, bagātībā vai nabadzībā, slimībā vai veselībā, līdz nāve viņus šķirs. Šāda publiska apņemšanās pastiprina pienākumu apziņu un liek laulātajiem būt atbildīgiem attiecībās, lai kas arī notiktu. Dažas laulības neizdosies, taču laulība joprojām ir labākā pastāvības un stabilitātes formula, ko cilvēki līdz šim izmēģinājuši. Turpretī vāja savstarpēja apņemšanās ietekmē arī veidu, kā (un vai) bērni šajās pieaugušo savienībās rodas.

Precētiem pāriem ir raksturīgi apzināti plānot ģimenes pieaugumu, savukārt pāri, kas nereģistrēti dzīvo kopā, drīzāk izvēlas dzīvot bez bērniem, līdz tie nejauši “piesakās” paši. To apliecina statistika: vairāk nekā 43 procenti sieviešu, kas dzīvoja nereģistrētā kopdzīvē, raksturoja savu grūtniecību kā neplānotu, savukārt precētām sievietēm šis skaitlis bija aptuveni 24 procenti.[26]

Apņemšanās trūkums un tendence slīdēt pa straumi, nevis pieņemt lēmumus, padara nereģistrētu kopdzīvi par nestabilāku attiecību formu. Kopā dzīvojošo cilvēku savienības ilgst vidēji astoņpadsmit mēnešus.[26] Aptuveni 50 procenti kopdzīvē dzīvojošo vecāku vēlāk apprecas.[19] Diemžēl, kā jau rakstījām, kopdzīve pirms laulībām krasi palielina šķiršanās risku. Pat tad, ja bērns ir piedzimis abu bioloģisko vecāku nereģistrētas kopdzīves attiecībās, viņam ir trīs reizes lielāka varbūtība pieredzēt vecāku attiecību iziršanu.[26] Viens pētījums atklāja, ka 50 procenti bērnu, kas dzimuši vecākiem nereģistrētās attiecībās, savu pirmo piecu gadu laikā pieredzēs vecāku attiecību izjukšanu; laulāto savienībā dzimušiem bērniem šis skaitlis ir tikai 15 procenti.[25]

Laulība nav tikai kopīgi parakstīts dokuments. Vecāku laulātība ir pats svarīgākais faktors, kas iezīmē robežšķirtni starp bērniem, kuriem rokās ir iedotas “stipras” kārtis ar lielu laimīgas un piepildītas dzīves potenciālu, un bērniem, kuri uzsāk dzīvi ar “vājām” kārtīm.

Svarīga ir ne tikai laulība kā ģimenes stāvoklis, bet arī pati laulības izpratne – tās ideāls. Precētiem cilvēkiem, kuriem laulība kā tāda ir svarīga, proti, kuri neatbalsta nereģistrētu kopdzīvi, uzskata laulību par solījumu uz mūžu, un uzskata, ka vislabāk bērnus audzināt tēvam un mātei kā vīram un sievai, ir ievērojami lielāka iespēja piedzīvot augstas kvalitātes laulību nekā precētiem cilvēkiem, kuriem laulības solījums nav tik nozīmīgs.[2]

Laulības kvalitāte ģimenēs, protams, ir atšķirīga. Lai gan laulība ir sociāls labums un labums visai sabiedrībai, ne tikai atsevišķiem cilvēkiem, ne visas laulības ir vienlīdz labas. Nelaimīgām laulībām nav tik liela pienesuma iesaistītajiem kā vidusmēra laulībai. Laulības šķiršana vai vecāku pašķiršanās sniedz nozīmīgu aizbēgšanas iespēju bērniem un pieaugušajiem, kuri ir konfliktējošās vai vardarbīgās attiecībās.[5] Ja ir jāizvēlas starp asi konfliktējošu laulību, kurā bērni pieredz sadzīves vardarbību vai pastāvīgu kliegšanu, un šķiršanos, tad bērniem šādas laulības šķiršana ir mazākais ļaunums.[19]

No otras puses, lai gan populārā kultūra šķiršanos pasniedz kā bēgšanu no varmākas, statistika liecina, ka tikai vienā trešdaļā šķiršanās gadījumu tās iemesls ir asi konfliktējošas attiecības laulāto starpā. Citiem vārdiem sakot, vairumā šķiršanās gadījumu iemesli ir citi, jo laulāto konfliktēšanas līmenis zems. Turklāt bērni pārdzīvo daudz lielāku stresu tieši tad, kad laulība tiek šķirta starp vecākiem attiecībās bez īpašiem konfliktiem.[19]

Šajā pētījumu apskatā mēģināju parādīt, ka valstij un sabiedrībai ir labi pamatoti, pētījumos balstīti iemesli aizstāvēt laulību un bērnu radīšanu un audzināšanu laulības savienībā. Visiem citiem ģimenes modeļiem ir būtiski trūkumi, kas atstāj tiešu un izmērāmi negatīvu ietekmi uz bērnu labklājību gan īstermiņā (viņu bērnībā), gan ilgtermiņā. Ceru, ka ar šo rakstu esmu palīdzējusi Laurim Liepam un citiem juristiem noorientēties sociālo zinātņu atzinumos par laulības un abu bioloģisko vecāku izšķirīgo nozīmi bērnu attīstībā. Jo īpaši šobrīd, kad šie jautājumi ir Latvijas dienaskārtībā.

Atsauces

[1] Ieraksta video 17. minūte: https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/video-buris-vai-dzivesbiedru-likums-sagrautu-laulibas-institutu-latvija.a424570/

[2] The Witherspoon Institute (2006). Marriage and the Public Good: Ten Principles. Princeton, New Jersey: The Witherspoon Institute. Pieejams: http://www.laikos.org/PublicGood.pdf

[3] Cavanagh, S. E. (2008). Family Structure History and Adolescent Adjustment. Journal of Family Issues, 29(7), 944–980. Pieejams: https://www.researchgate.net/publication/249708228_Family_Structure_History_and_Adolescent_Adjustment

[4] D’Onofrio, B. M., Turkheimer, E., Emery, R. E., Slutske, W. S., Heath, A. C., Madden, P. A., & Martin, N. G. (2006). A genetically informed study of the processes underlying the association between parental marital instability and offspring adjustment. Developmental Psychology, 42(3), 486–499. Pieejams: https://www.researchgate.net/publication/7027484_A_Genetically_Informed_Study_of_the_Processes_Underlying_the_Association_Between_Parental_Marital_Instability_and_Offspring_Adjustment

[5] Wilcox, W. B., & Institute for American Values. (2005). Why marriage matters: Twenty-six conclusions from the social sciences : a report from family scholars. New York: Institute for American Values. Pieejams: http://www.healthymarriageinfo.org/wp-content/uploads/1259.pdf

[6] Ellis, B. J., Bates, J. E., Dodge, K. A., Fergusson, D. M., Horwood, L. J., Pettit, G. S., & Woodward, L. (2003). Does father absence place daughters at special risk for early sexual activity and teenage pregnancy? Child development, 74(3), 801–821. https://doi.org/10.1111/1467-8624.00569 Pieejams: https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC2764264/

[7] Amato P. R. (2005). The impact of family formation change on the cognitive, social, and emotional well-being of the next generation. The Future of children,15(2), 75–96. Pieejams: https://files.eric.ed.gov/fulltext/EJ795852.pdf

[8] Gruber, J. (2004). Is Making Divorce Easier Bad for Children? The Long‐Run Implications of Unilateral Divorce. Journal of Labor Economics, 22(4), 799–833. Pieejams: https://www.jstor.org/stable/10.1086/423155

[9] Harper, Cynthia & Mclanahan, Sara. (2004). Father Absence and Youth Incarceration. Journal of Research on Adolescence. 14. 369 – 397. Pieejams: http://citeseerx.ist.psu.edu/viewdoc/download?doi=10.1.1.519.2721&rep=rep1&type=pdf

[10] Bertrand, M., & Pan, J. (2013). The Trouble with Boys: Social Influences and the Gender Gap in Disruptive Behavior. American Economic Journal: Applied Economics, 5(1), 32–64.
Pieejams: https://www.nber.org/system/files/working_papers/w17541/w17541.pdf

[11] Konstantinovs, N.S. 22.09.2020. Ne starp savējiem: skolēns un dzimums. Satori. Iegūts no: https://satori.lv/article/ne-starp-savejiem-skolens-un-dzimums [sk. 24.10.2021.]

[12] Mammamuntetiem.lv 13.10.2021 Piedzimis on–line bēbis: sieviete kļūst grūta, nopērkot internetā apaugļošanās komplektu. Mammamuntetiem.lv Iegūts no: https://www.mammamuntetiem.lv/grutnieciba/mazula-planosana/53562/piedzimis-on-line-bebis-sieviete-klust-gruta-noperkot-interneta-apauglosanas-komplektu [sk. 30.10.2021]

[13] Anne Case, I‐Fen Lin, Sara McLanahan, How Hungry is the Selfish Gene?, The Economic Journal, Volume 110, Issue 466, October 2000, 781–804 Pieejams: http://www.princeton.edu/~accase/downloads/How_Hungry_Is_the_Selfish_Gene.pdf

[14] Case, A., & Paxson, C. (2001) Mothers and others: who invests in children’s health?, Journal of Health Economics, 20, 301–328. Pieejams: https://www.princeton.edu/~accase/downloads/Mothers_and_Others.pdf

[15] Van Houdt, K., & Kalmijn, M., & Ivanova, K. Stepparental Support to Adult Children: The Diverging Roles of Stepmothers and Stepfathers. Journal of Marriage and Family, 82(2), 639-656. Pieejams: https://onlinelibrary.wiley.com/doi/epdf/10.1111/jomf.12599

[16] Daly, M., & Wilson, M. (2005). The ‘Cinderella effect’ is no fairy tale. TRENDS in Cognitive Sciences, 9, 11. Pieejams: https://www.martindaly.ca/uploads/2/3/7/0/23707972/d_w_2005_trends_in_cog_sci.pdf

[17] Patricia G. Schnitzer and Bernard G. Ewigman, “Child Deaths Resulting From Inflicted Injuries: Household Risk Factors and Perpetrator Characteristics,” Pediatrics, November 2005. Pieejams: https://doi.org/10.1542/peds.2005-0296

[18] Stiffman, Michael & Schnitzer, Patricia & Adam, Patricia & Kruse, Robin & Ewigman, Bernard. (2002). Household Composition and Risk of Fatal Child Maltreatment. Pediatrics. 109. 615-21. Pieejams: https://www.researchgate.net/publication/11437165_Household_Composition_and_Risk_of_Fatal_Child_Maltreatment

[19] Katy Faust and Stacy Manning, Them Before Us, New York: Post Hill Press, 2021, 119.

[20] Patterson, C.J., 2005. Lesbian and gay parents and their children: summary of research findings. Lesbian and Gay Parenting: American Psychological Association, pp. 5–22. Pieejams: https://www.apa.org/pi/lgbt/resources/parenting-full.pdf

[21] Marks L. (2012). Same-sex parenting and children’s outcomes: A closer examination of the American psychological association’s brief on lesbian and gay parenting. Social Science Research, 41(4), 735–751. https://doi.org/10.1016/j.ssresearch.2012.03.006

[22] Waite, Linda & Gallagher, Maggie. (2000). The Case for Marriage. Contemporary Sociology. Pieejams: https://www.researchgate.net/publication/40369330_The_Case_for_Marriage

[23] Nock, S. L. (1998). The Consequences of Premarital Fatherhood. American Sociological Review, 63(2), 250–263. Pieejams: https://doi.org/10.2307/2657326

[24] David Popenoe and Barbara Dafoe Whitehead. 2002. Should We Live Together? What Young Adults Need to Know About Cohabitation Before Marriage: A Comprehensive Review of Recent Research. New Brunswick, NJ: National Marriage Project. Pieejams: http://nationalmarriageproject.org/wp-content/uploads/2013/01/ShouldWeLiveTogether.pdf

[25] Majumdar, Debarun & Manning, Wendy & Smock, Pamela. (2004). The relative stability of cohabiting and marital unions for children. Population Research and Policy Review, 23(2), 135-159. Pieejams: https://www.researchgate.net/publication/30844292_The_relative_stability_of_cohabiting_and_marital_unions_for_children_Population_Research_and_Policy_Review_232_135-159

[26] Manning, W. D. (2015). Cohabitation and Child Wellbeing. The Future of Children, 25(2), 51–66. Pieejams: http://www.jstor.org/stable/43581972

Makārija pamudinājums (klausies arī Audiorakstos)

Sv. Makārijs Lielais, Garīgas sarunas, Jūrmala: Latvijas Kristīgā akadēmija, 2015, 268 lpp.

Jo lielākas pilsētas, jo biezāka kņada, pūš mašīnu taures, pret debesīm slejas bezpersoniskas stikla, tērauda un betona ēkas. Ir, kam patīk, bet daudzi no tā visa šausmās bēg uz civilizācijas neskartiem laukiem. Angļu valodā šo kustību sauc par downshifting; tas ir pretstats lielpilsētas rat race, “žurku skrējienam” – nervu pārslodzei, troksnim, attiecību paviršībai, formālai atsaucībai utt. Socioloģijā daunšiftingu raksturo kā atteikšanos no statusa sniegtajām priekšrocībām, ienākumiem un publicitātes jebkādā formā, īsi sakot, tā ir atgriešanās pie “vienkāršas” dzīves.

Kristietībā daunšiftings pastāv kopš brīža, kad Jēzus pameta savas bērnības pilsētu Nācareti un devās tuksnesī. Tādu mēs viņu pazīstam – Cilvēka Dēlu, kuram “nav, kur galvu nolikt”, jo “Mana Valstība nav no šīs pasaules”. Kristīgajā tradīcijā aiziešana no pasaules ir saistīta ar veselīgu dzīvi Kristū. Tas ir nepieciešamais laiks ar Dievu, lai tiktu skaidrībā par savu aicinājumu. Raksti taču saka: “Un pēc zemestrīces bija uguns. Bet Tas Kungs nebija ugunī. Bet pēc uguns – lēna balss.” (1.Ķēn. 19:12). Baznīcas vēsturē vajadzība ieklausīties Dieva lēnajā balsī pamodās 3.–4. gadsimtā Ēģiptē, kad uz tuksnešiem aizgāja simtiem patiesības meklētāju. Tā sākās klosteru attīstība. Pārsteidzoši, ka pie tuksnešu vientuļniekiem pēc padoma devās arī augstmaņi, bagātnieki un pat Bizantijas imperatori.

Īsi par tuksneša askētiem

Ēģiptes, Palestīnas, Sīrijas svelmainajos bezūdens tuksnešos viņi apmetās grūti pieejamās alās, kalnu šķirbās vai vienkārši kāda nokaltuša koka drebelīgajā ēnā zem klajas debess un paļāvās uz Dieva žēlastību, jo cita nekā taču tur nebija. Viņiem uzglūnēja tuksnešu laupītāji, čūskas un mežonīgi zvēri. Daudzi aizgāja bojā, citi neizturēja un atgriezās atpakaļ pilsētā. Vai tas bija reliģiska fanātisma apsēsto neprāts? Nē. Paradoksālā kārtā šiem neprātīgajiem bija savi mācekļi, kas kaut ko bija dzirdējuši par tuksneša tēvu neparasto gudrību, un tie viņus vilināja kā magnēts. Visu savu mantu atdevuši nabagiem (kuri droši vien viņus izsmēja), viņi devās meklēt šos neprātīgos un, kļuvuši par mācekļiem, uzklausīja viņu pamācības, atstāstīja tās citiem un pierakstīja brīnumainos dzīvesstāstus. Tā līdz mūsu dienām ir saglabājusies visai bagāta tā saukto tuksneša tēvu un arī māšu garīgās literatūras bibliotēka, no kuras kristīgā Baznīca joprojām smeļ arvien jaunu “dzīvības ūdeni” un, kā raksta sv. Makārijs Lielais, tiem, kas no šī ūdens dzēruši, slāpst vēl vairāk.

Nav jāiedomājas, ka tuksneša tēvi bija nesabiedriski cilvēku nīdēji. “Apzinīgi novēršas no šīs pasaules lietām vai nu nākamās Valstības vārdā, vai arī savu daudzo grēku dēļ, vai arī mīlestībā uz Dievu. Bez šiem mērķiem pasaules noliegšanai nebūtu jēgas,” 7. gadsimtā rakstīja sv. Jānis Pakāpnieks, askētisko atziņu grāmatas Pakāpieni uz debesīm autors. Lai šos mērķus sasniegtu, vajadzēja klusumu un vientulību. Taču tuksnesī viņus negaidīja ērtības – visai drīz viņi atklāja, ka vienatne ar sevi ir pats grūtākais pārbaudījums cilvēkam, kurš grib tikt vaļā no saviem dēmoniem. Izrādījās, ka galva ir pilna ar pilsētas dzīves citātiem, svešām domām, ar paviršām attiecībām, ar pozēšanu un godkāri, ar skaudību un netiklību… Tas viss pirmajā brīdī sauca atpakaļ. Aiziešana bija liela uzdrošināšanās izcīnīt grūto cīņu ar vecās dzīves citātiem, lai dvēseli iztukšotu un tajā varētu iemājot Dieva Gara svētība. Gluži kā jaunā dzīvoklī: “Kad nešķīstais gars no cilvēka ir izgājis, tas pārstaigā izkaltušas vietas, meklē dusu un to neatrod. Tad tas saka: es atgriezīšos savā namā, no kurienes es izgāju. Un, kad viņš nāk, tad viņš to atrod tukšu, izmēztu un uzpostu. Tad tas noiet un ņem līdzi septiņus citus garus, kas ļaunāki par viņu, un viņi ieiet tur un dzīvo; un pēc tam ar tādu cilvēku top sliktāk, nekā papriekšu bija. Tāpat arī notiks šai ļaunajai ciltij.” (Mt. 12:43-45.) Citādi nevar, jo kā gan uzzināt, kas ir Dievs, ja ne pārrakstot visu dzīvi?

Par pirmajām tuksneša kopienām ziņas ir skopas, taču no sv. Makārija biogrāfijas ir zināms, ka arī viņš bija māceklis kādam vecākam svētajam, no kura mācījies un tikai pēc vairākiem gadiem ieguvis savas neparastās dāvanas – gaišredzību un izpratni jautājumos par cilvēka un Dieva attiecībām. Makārija slava bijusi tik liela, ka pie viņa nākuši cilvēki no tālām vietām. Lai saglabātu savu “pirmo mīlestību” uz Dievu neaptraipītu, Makārijs izraka dziļu tuneli cauri kalnam, kura nogāzē bija patvēries. Redzēdams tālumā ciemiņus, viņš tajā patvērās un “nebija mājās”. Tas, protams, ir stāsts par vientuļnieku, tāpēc, ja vēlaties vairāk uzzināt par agrīnajām tuksneša kopienām (klosteriem), jāpārceļas uz vēlāku laiku. Lai gan par pirmās kopienu regulas sastādītāju uzskata Pahomiju Lielo (292–348), tās īsto nozīmi kristīgo tikumu veidošanā vispilnīgāk aprakstījis sv. Jānis Pakāpnieks savā klasiskajā apcerējumā Pakāpieni uz debesīm. Vientuļnieku jeb eremītu atziņas veidojušās citādi, nekā askētu kopienās, kur uzsvars likts uz to pazemības mācību, kas veidojas ticības brāļu sabiedrībā. Tā bija visai skarba skola.

Kristietība 4. gadsimtā, kad dzīvoja Makārijs, vēl bija jauna. Tuksneša askētu radikālismu veicināja arī tas, ka pēc Konstantīna Lielā t.s. Milānas edikta (313) notika tas neizbēgamais, ko varēja sagaidīt – baznīcas pieskrēja pilnas ar vakardienas vajātājiem, bet augstajos amatos sasēdās vakardienas zaimotāji. Šis “galma apvērsums” ir paradoksāls, un nebūs pārspīlēts, ja teiksim – tieši tuksnešu askēti paglāba kristietību no saplūšanas ar pasauli.

Makārija Garīgo sarunu tēmas

Namturība

Padalīšos ar dažu Sarunu tēmu lasījumu. Makārija Sarunas ir veltītas vienai galvenajai tēmai – t. s. namturībai (oikonomia), ar kuru saistītas vairākas citas. Krievu patrologs Vladimirs Loskis raksta, ka “namturība” ir teoloģijas monētas otrā puse, proti, tā, kas aplūko cilvēka ceļu pie Dieva. Makārija Sarunas vajadzētu izlasīt ikvienam, kuru kaitina vienkāršotā, tāpēc populārā pieeja “nodot dzīvi Jēzum”. Lai gan “teoloģiskā” puse – Kristus nāve pie Krusta – ir pestīšanas objektīvais nosacījums, ar to ceļš nebeidzas. Namturība ir līkumots ceļš, bet ne jau Dieva dēļ. Līdzināšanās Kristum Viņa pazemībā un augšāmcelšanās godībā nav, “kā daži apgalvo, noģērbties un apģērbties” (15:39). Cilvēka garīgā izaugsme nozīmē tuvošanos Debesu noslēpumiem, tāpēc šajā ceļā “pilnīgs kļūst tikai tas, kas ir uzvarējis daudzkārtīgus pārbaudījumus un izbēdzis no daudziem kārdinājumiem” (15:40). Tas nav taisnvirziena ceļš, bet apvērsums, “karš pašam pret sevi”, un tas nenotiek uzreiz. Garīgā dzīvē vienādot ieiešanu Debesu valstībā ar kristību ir naivi, jo tam nepieciešama epiklēze (savādi, bet tradicionālajā dievkalpojumā maizes un vīna konsekrācija – epiklēze – nesaistās ar teozi, jo konsekrāciju uztver “tikai” kā mistisku Kristus svētnoslēpumu). Cilvēks ir kritušā stāvoklī, tāpēc saskaņā ar brīvās gribas neatceļamību cilvēks var izdarīt nepareizu izvēli līdz pat savas dzīves pēdējai minūtei. Tāpēc cilvēks gan var kļūt “pilnīgāks”, bet absolūtās pilnības stāvokli viņš var arī nesasniegt. “Dažam var būt veseli trīs garīgie locekļi, bet ar to vien cilvēks nav pilnīgs,” Makārijs saka (15:7). “Ir daudz garīgo pakāpienu un mēru, tāpēc ļaunums tiek šķīstīts un iznīdēts pa daļām” (15:7). Gara uguns nolaišanās nav pēkšņas pārvēršanās notikums, jo “daudz vajag strādāt un pūlēties, lai saprastu, kam likt pamatu, iekams sirdī nolaidīsies uguns un sāks dedzināt ērkšķus, un tad varēs piedzīvot svētību” (15:51).

Iedomas un kaislības

Pilsētā cilvēku apciemo visdažādākās iedomas, īsi domu impulsi, kas nāk no dažādiem avotiem jeb kārdinājumiem – un cilvēku burzmas. Dažādo iespaidu un sadzīves jūklī cilvēks tos nepamana. Vai arī neuzskata par kaitīgiem. Tuksnesī nonākot, izrādās, ka šie iespaidi nogulsnējas apziņā un to iespaidā cilvēks sāk domāt citātos un klišejās, virspusējās frāzēs. Tuksnesī atklājas, cik ļoti cilvēka iekšējā pasaule ir piesārņota. Padošanās iedomām un to attīstīšana rada ieradumu, ko askēti sauc par kaislībām un ko mēs šodien mēdzam saukt par atkarībām vai noturīgiem ieradumiem. Sv. Jānis Pakāpnieks aprakstīja kaislību hierarhiju, pievēršot uzmanību katras daudzveidīgajai, viltīgajai dabai: lepnība, mantkārība, netiklība, baudkāre un saldkaisle, ēdelība, naidošanās, rupjība, ļaunatminība… Kā redzams, šis saraksts ir plašāks par Vecās Derības baušļiem, kur minētas tikai dažas no tām. Pirmais šādu sarakstu sastādīja sv. Evagrijs no Ponta 4. gadsimtā, bet arī viņš to pa daļai aizguva no senajiem grieķiem. Citiem vārdiem sakot, tuksneša askēti uzsāka karu pret visu šo tumsu, kuru par naidīgu cilvēka prāta skaidrībai bija atzinuši gudrākie prāti jau pašos senākajos laikos. Askēti bija pārliecināti, ka Kristus pie Krusta ir izpircis visus cilvēces grēkus, tā ir objektīvā garantija, ka šo cīņu patiešām ir iespējams uzvarēt. Tas, kas tagad jādara cilvēkam, ir bezgalīga pazemība, gavēnis, lūgšana, grēksūdze un, jā, labie darbi – viesmīlība, palīdzēšana nabagiem u. c.

Kenozes noslēpums

Kristīgās ticības mērķis ir t. s. teoze jeb dievišķošanās, Dievlīdzības pilnība. Tā ir iespējama, jo Kristus pie Krusta ir Dievcilvēka pilnīgais upuris par cilvēces grēkiem. Taču šai t. s. vietnieciskajai nāvei nebūtu nozīmes un tā paliktu Dieva traģēdija, ja cilvēks ar Viņu šajā nāvē nevarētu savienoties. Tā ir ticības spēja, un nāvei seko Augšāmcelšanās: “Mēs līdz ar Viņu kristībā esam aprakti nāvē, lai, tāpat kā Kristus, Sava Tēva godības spēkā uzcelts no mirušiem, arī mēs dzīvotu atjaunotā dzīvē,” raksta apustulis Pāvils (Rom. 6:4, 8). Tā ir “garīgās Debesu uguns aizdedzināšana”, raksta Makārijs 9. sarunā.

Makārijs “savienošanos ar Kristu” nostāda kristīgās askēzes centrā. Teoloģijas valodā to sauc par kenozi. Vispirms tā ir Dieva Kristus kenoze (jeb “iztukšošanās”) labprātīgajā pazemībā līdz krusta nāvei. Savukārt no cilvēka šī Dieva kenoze prasa paļaušanos uz Kristus cilvēcisko un dievišķo dabu. Kristus kenoze ir tikpat paradoksāla kā visa pestīšana. Tā nav saprotama ar “šīs zemes prātu”, bet tikai ar “satriektu dvēseli” (12:4). “Satriekta sirds” vai dvēsele ir vēl viens askētikas atslēgas vārds. Sirds satriektība ir tikusi psiholoģizēta, taču, lai izprastu Makāriju, ir jāpalūkojas atpakaļ uz šī jēdziena bibliskajām saknēm. Vecajā Derībā ar šādu nozīmi tiek lietots jēdziens “atgriezties [pie Tā Kunga]”, “mainīt virzienu”. Piemēram, Jer. 4:1: “Ja tu taisies atgriezties, Israēl, tad atgriezies pie Manis. Ja tu aizvāksi nejēdzīgos elkus projām no Manām acīm, tad tu nekļūsi atstāta!”. “Pievēršanās kaut kam”, pagriešanās ar seju uzreiz prasa arī kaut kam pagriezt muguru. Šāda “satriektība” atklājas grēksūdzē, kas cilvēku nostāda konfliktā ne vien ar pasauli, bet arī ar sevi pašu, t. i., ar savām kaislībām.

Mūsdienu cilvēks var jautāt tāpat, kā daudzi jautāja toreiz: “Vai kenoze attiecas arī uz cilvēku? Ja Dievs sevi iztukšoja – vai tas nozīmē, ka arī no cilvēka tiek prasīta pilnīga atteikšanās no sava ego? Būt Kristū gan ir cildens aicinājums, jo tas sola kļūt par jaunu radījumu, bet, šo ceļu ejot, sevi līdz galam noliedzot – vai gals tam ir redzams?” Sv. Makārijs par to rakstīja izvērsti: esi gatavs tam, ka tev jābūt ienaidniekam… pašam sev, vecajam sev. Kenoze ir izaicinājums bezdibeņa malā, un cilvēku tas paralizē kā bailes no augstuma: mesties lejā no kraujas?… Jāpiekrīt, ka šajā bezdibeņa malā ir kaut kas biedējošs: “Klusumā Dievs runā.” Lūk, kāds izklausās šis klusums: tā ir šķietama pretruna – jo tuvāk tu esi, jo tālāk sevi apzinies. Tāpēc Makārijs piekodina pilnīgi aizliegt sevi un it visā dot vietu Kristum. Tas, kas kļūst cienīgs saņemt “labo Gara mēru”, lai kļūtu “par ko lielāku, nekā pats ir”, “uzvar dvēseli un dusmojas uz sevi un savām iegribām” (15:33). Tā iznāk, ka Ādamā tajā brīdī, kad viņš pārkāpa bausli Ēdenes dārzā, “blakus vienai dvēselei apgūlās it kā otra dvēsele” (15:33). “Baudkārā dvēsele piedauzās” (15:48) – tāpēc Makārijs citē Evaņģēliju: “Tas Kungs saka: katrs, kas neaizliedz sevi un neienīst savu paša dvēseli, nevar būt Mans māceklis (Lk. 14:26) un, kas savu dzīvību tur mīļu, tam tā zūd (Jņ. 12:25). Kārošana “piedzīvot noslēpumaino un neizsakāmo savienošanos ar Viņu Gara svētnīcā” noved pie sevis noliegšanas. Un kā gan citādi – ja vēlies būt pats, tu nevari palikt pats. Šī tēma tiek ievadīta dažādi – gan kā “sevis aizliegšana”, gan kā paradokss – “jo bagātāka dvēsele kļūst garīgi, jo nabadzīgāka tā sev šķiet” utt., galu galā “tava kapa bedre ir tava sirds” (11:11). Un, ja tā, tad atsacīšanās no pasaulīgās mantas ir nepieciešama, lai iesācējam nogrieztu visus ceļus atpakaļ: “Pat ja tu gribētu mesties ielejā pie zemes, tas tev vairs nebūs iespējams… Gribi vai negribi, tu būsi spiests ar prātu pievērsties Debesīm, kur esi visu savācis un noglabājis dārgumu krātuvē, jo, kur ir tava manta, tur ir tava sirds.” (11:7-8)

Pašsaglabāšanās instinktu zinātniskā valodā sauc par batofobiju – bailes no dzelmes, no dziļiem ūdeņiem, vai akrofobiju – bailes no augstuma un aizas zem kājām. Tādas bailes cilvēks piedzīvo, kad jūtas apdraudēts, jo ierunājas visspēcīgais pašsaglabāšanās instinkts. Viņš stāv, zem kājām atplešas bezdibenīga dzelme, un te viņam liek mesties lejā, jo no šīs bezdibenīgās dzīles viņu uzrunā Dieva balss. Bezdibenis zem kājām nes nāvi, bet arī iziešanu Citā Dzīvē līdz ar Kristu.

Tāda ir Austrumu askētikas mistika: Patiess Cilvēks Kristus ir arī Patiess Dievs, tā ir labā ziņa. Cilvēks zaudē sevi, bet iegūst Augšāmcelšanos līdz ar Kristu. Augšāmcelšanā viņš vairs nav viens, bet ar Kristu. Tā cilvēks iegūst par sava izolētā es augstāku – Dievišķu – jēgu, jo viņš iekļaujas metanaratīvā un atgūst savu vērtību jaunā, pārradītā veidā. Kā teicis sv. Lionas Irenejs 2. gadsimtā: “Dievs kļuva cilvēks, lai cilvēks kļūtu dievs.” Veco cilvēcisko vērtību gaismā jauno uzsvaru izlikšana izskatās paradoksāla. Esi gatavs, ka līdzšinējās primārās vērtības izskatīsies kā sekundāras, un otrādi – tas, kas tikai neskaidri vīdēja perifērijā, iegūs leģitīmo pirmo vietu.

Rakstu lasīšana

Uz to bija vērsta askētikas autoru Bībeles ekseģēze (svētās vēstures notikumu skaidrojums). Rakstu lasīšana un mācīšanās no galvas askētu kopienās bija ikdiena. Taču Rakstus var lasīt un zināt no galvas un tomēr nesaprast. Tāpēc bija svarīgi paskaidrot, ka tajos aprakstīto notikumu virkne nav vis bezgalīga notikumu gūzma līdz Jēzum Kristum, bet gan likumsakarīga un mērķtiecīga. Teoloģijā to sauc par vēstures kristoloģisko lasījumu. Tagadnes notikumi norāda uz dziļākas garīgās jēgas atklāšanos Dievcilvēkā Jēzū Kristū pravietiski, tātad nākotnē, un uz slēptās nozīmes atklāšanos līdz ar Dieva Iemiesošanos, Krusta nāvi un Augšāmcelšanos. Šodien tā ir kristīgās dogmatikas ābece, bet laikā, kad dzīvoja sv. Makārijs Lielais, šie jautājumi vēl nebūt nebija ortodoksāli. Jēgu ieguva ne tikai vēsture, bet arī kristieša personīgā garīgā dzīve. Arī šis paradokss ir viena no Makārija caurviju tēmām, tā plaši sazarojas visās Sarunās. Tāpēc Sarunās ir daudz precīzu “psiholoģisku” vērojumu, kas mūsdienu lasītāju var ieinteresēt. Sarunas ir lasāmas kā garīgās vadības skola. “Makārija pasaules apceres centrā ir Dievišķās namturības noslēpums cilvēkā – kas, protams, nav izdibināms bez triadoloģijas un kristoloģijas, tas ir organiski saistīts ar soterioloģiju un antropoloģiju,” raksta pazīstamais krievu patrologs Aleksejs Sidorovs. Sarunu secība, lai gan nav tik skaidri definēta kā sv. Jānim Pakāpniekam, tomēr seko ļoti dziļi izprastai garīgā ceļa līkloču loģikai. Mūsdienu lasītājam teksta uztvere var sagādāt grūtības, bet lai tas nebiedē, jo šis pavediens ir smalks; ne velti sv. Makāriju Lielo mēdz saukt arī par “pirmo kristīgo psihologu”.

Sarunu tapšana un stils

Sirdsskaidrā Makārija Lielā (300–391) Garīgajām sarunām ir unikāls liktenis. Sarunu pierakstīšanas vēsture daudz ko liecina par Tradīcijas veidošanos Baznīcā. Forma, kādā Sarunas nonākušas līdz mūsu dienām, ir noslīpēta vairāku gadsimtu gaitā, tātad teksts veidojies ap svētā izteikumu kodolu. Laika gaitā šis kodols kā magnēts ir pievilcis citus fragmentus, tā pirmteksts ir apaudzis ar askētikas kolektīvo pieredzi, līdz sanācis visai apjomīgs krājums ar nosaukumu Garīgās sarunas (pētnieciskajā literatūrā to dažkārt mēdz saukt par “Pseido Makāriju”). Šādos Tradīcijas tekstos individuālā autorība nav būtiska, daudz svarīgāka ir iekšējās identitātes saglabāšanās, uzticība sākotnēji dotajam. Nozīmīgākās tuksneša askētikas tēmas vēlāk attīstītas un paplašinātas dažādu autoru sacerējumos gan Austrumu, gan Rietumu kristietības literatūrā, uzliekot dažādus uzsvarus. Līdz ar to Makārija Sarunas iekļaujas ne vien tuksneša tēvu šaurajā tematikā, bet plašāk visā kristīgās askētikas literatūras kopumā. Tāpēc nav brīnums, ka jautājumu par garīgā skolotāja nepieciešamību Makārijs aizstumj dibenplānā, tam pieskaroies tikai garāmejot ar piebildi, ka augstāka par skolotāju ir Svētā Gara vadība, jo cilvēks taču var kļūdīties (20. saruna). Gara vadība un uzticēšanās Tradīcijai sv. Makārija Lielā mantojuma apguvē satuvinās.

Noslēgumā daži vārdi par Sarunu stilu. Tās sadalītas 50 nodaļās, un katrai dots nosaukums. Sarunas lielākoties ir monologa formā, dažos gadījumos iesprausti jautājumi, uz kuriem Makārijs atbild. Kompozicionāli viss cikls sadalīts divās daļās un vidējā – 25. saruna – izsaka autora konceptuālo pozīciju. Pirmā krājuma puse gaužas par formālu pieeju askētikai (acīmredzot, arī tuksnesī saskrējušie bija dažādi ļaudis, tāpēc nebija lieki neofītiem atgādināt, ka aiziešana no pasaules vien Debesu Valstībai neko nedod), bet otrā stāsta par Svētā Gara uguni, kas vienīgā spēj sadedzināt liekulību. Abas puses ir ļoti ekspresīvas, tajās nav sīkumainu pārspriedumu un tā ir metaforām bagāta poēzija.

Lai gan katrai Sarunai dots virsraksts, tas ne vienmēr atbilst saturam. Lasītājam jārēķinās, ka ikviena Saruna jāsadala vairākos tematiskos fragmentos, bet to saistība ne vienmēr ir uztverama tūlīt, pirmajā reizē. Atsevišķos fragmentus nepieciešams saistīt ar saturiski līdzīgiem fragmentiem citās sarunās. Kā jau dzīvā sarunā mēdz būt, tēmas atkārtojas, brīvi pāriet viena otrā, apaug ar jaunām nozīmēm, pievelk citas tēmas, tad sazarojas un atkal satiekas jau citā izskatā un citā kontekstā. Tāpēc Makārija Lielā Sarunas nav teoloģisks vai pastorāls traktāts mūsdienām pierastā formā. Izteiksme brīžam ir robusta, strupa, citreiz poētiska – un tad jau liekas, ka paveidiens rokā, bet tad tas atkal pazūd, iejūk starp citiem, lai parādītos pavisam citā vietā. Sarunu teksts atgādina austrumu melodiju – bezgalīgu improvizāciju, kurai gan ir sākotnēji iedota harmonija, bet tā nav aprakstāma, kā Rietumos, lakoniskos rifos un ritmiskās struktūrās. Kā čūska, kas virzās uz priekšu, locīdamās un vīdamās, ikviena saruna varētu risināties bezgalīgi.

Kā uzvarēt kultūrkarus?

Izmisīgie valstu centieni dažādiem galējiem līdzekļiem apkarot lipīgu vīrusu, kā arī neilgi pirms pandēmijas lielu slavu iemantojušais HBO seriāls “Černobiļa” ļauj īpaši saasinātā pakāpē saprast, ko nozīmē vest cīņu pret vai izjust eksistenciālu apdraudējumu no neredzama, visaptveroša ienaidnieka. Neredzams ienaidnieks prasa ārkārtēju modrību un ārkārtējus līdzekļus. Apdraudējumu var neredzēt, bet vismaz pazīt. Piemēram, kristieši ļoti labi zina, ko nozīmē vest garīgu karu ar garīgiem līdzekļiem pret neredzamu ienaidnieku, “jo ne pret miesu un asinīm mums jācīnās, bet pret valdībām un varām, šīs tumsības pasaules valdniekiem un pret ļaunajiem gariem pasaules telpā” (Ef. 6:10-20). Tā sauktie “kultūras kari”, kuri no ASV kā modernās Rietumu pasaules metropolītiskā centra ir pārsviedušies uz “koloniālajām” perifērijām, ir līdzīgs “neredzamās cīņas” paveids. Gluži kā radiācijas, vīrusa un ļauno garu gadījumā, kultūras kari notiek mijkrēšļa zonā – nav skaidras vienprātības, vai pretinieks īsti pastāv, par vai pret ko tiek karots un vai konfliktsituācija vispār pastāv. Klasiķa vārdiem runājot, “jūs varat neinteresēties par karu, taču karš ir ieinteresēts jūsos”, tāpēc daudz kur Rietumos kultūras karus ap neredzamām, bet sabiedrībai izšķiroši svarīgām lietām jau atzīst par neapejamu faktu, ar ko jārēķinās, veidojot politiku. Divas nesenas epizodes ASV kultūrkaru debatē māca, kā ne tikai domāt par kultūras kariem, kā tos ne tikai karot, bet pats galvenais – kā tos uzvarēt, lai no neredzamības uzvaras augļus pārceltu taustāmā realitātē. Šīs mācības varētu kopsavilkt šādi: 1) atrisini galveno problēmu savējo nometnē un neatskatīdamies dodies tālāk, lai risinātu jau specializētas un pakārtotas problēmas, izvēršot taktisko karadarbību dažādos līmeņos un sīkākos kaujas laukos; 2) saskatīto problēmu skaidri uzrādi spējīgiem reālpolitiskajiem darboņiem, atrodi īsto apraksta valodu, to novadi sašutušu pilsoņu masās, un piedāvā pozitīvu, bet vienlaikus arī praktiski īstenojamu alternatīvu.

Kultūrkari Latvijā?

Taču, pirms pievēršamies ASV, nepieciešamas pāris piezīmes par kultūrkaru debates stāvokli Latvijā, jo ilgu laiku raisījušies jautājumi, vai lielās ASV un citu pārtikušo Rietumvalstu cīņas ap laulības jēdziena pārdefinēšanu, abortiem vai eitanāziju, dažādu minoritāšu tiesībām, migrāciju, identitāti, vēstures izpratni ir tik viegli pārnesamas uz Latviju, kur degošākas problēmas, kā ierasts, ir vairāk ekonomiska rakstura (OIK, nodokļi, atalgojums) vai saistītas ar valsts pārvaldes disfunkcionalitāti (korupcija, nepotisms). Jaunie kreisie (Latvijas gadījumā “Progresīvo” partijas pārstāvji un atbalstītāji) “kultūras karu” retoriku reizēm inkriminē “labējiem” vai “konservatīvajiem”, apgalvojot, ka raksturīgās tēmas par dažādu minoritāšu tiesībām, valodas, etniskās identitātes un morāles jautājumiem ir tikai piesegs, lai izvairītos no “īstajiem” politiskās cīņas jautājumiem, kuri drīzāk skarot politekonomiku, nodokļus, nevienlīdzību un labumu pārdali. Protams, konservatīvajiem atbilde nav tālu jāmeklē, jo minētajos jautājumos gadsimtiem ilgu status quo visbiežāk izaicina tieši jaunie kreisie, līdz ar to pierādījumu nasta par “kara” uzsākšanu vairāk gulstas uz šo apšaubītāju pleciem.

Pirms neilga laika, apskatot gan Latvijas, gan starptautisko, gan vēsturisko kontekstu, izteicos par labu kultūrkaru jēdziena attiecināšanai uz Latviju.[1] Filozofs Igors Gubenko precīzi kopsavelk manu nostādni par jēdziena lietderību: “kultūrkarš notiek uz visaugstākajām likmēm, proti, tajā tiek izšķirts, kam būs teikšana jeb autoritāte identitātes jautājumos. Citiem vārdiem, no kara iznākuma ir atkarīga atbilde uz nācijai fundamentālo jautājumu: “Kas mēs esam?””[2] Turklāt kara metafora neļauj būt slinkiem vai mēreniem jautājumos, kuri skar valsts un tautas esamības pašus pamatus – karam raksturīgā konfrontācijas pakāpe paredz, ka nevar būt divi pretēji vienlaicīgi pareizie viedokļi vai kādas “vidusceļa”, “kompromisa” samiernieciskās pozīcijas. Savā rakstā Gubenko iespējamos kultūrkarus tiecas interpretēt kā īpaši saasinātu dažādu sociopolitisko viedokļu “diskusijas” paveidu, uzsverot, ka “sadzīvošana un pat solidarizēšanās mūsu kopienai būtiskos jautājumos ir iespējama, neņemot vērā domstarpības”. Kultūrkari kā kārtējais diskusijas vai “viedokļu apmaiņas” paveids liberālā plurālisma ietvaros “padara sabiedrību stiprāku un palīdz tai attīstīties”, turklāt kultūrkariem raksturīgās domstarpības “liecina arī par brīvības klātbūtni – jo brīvā rīcība vienmēr paredz alternatīvu iespēju rīkoties citādi un tiktāl ietver domstarpību iespēju”. Tomēr Gubenko vienlaikus bažījas par konservatīvo “militāro retoriku” un jautā, “vai šī kara pušu miermīlīga sadzīvošana maz ir iespējama?” Lielākā neskaidrība ir par to, “kādas izredzes sagaida zaudētājus gadījumā, ja kultūrkaru vinnē konservatīvie”.

Šie Gubenko novērojumi par kultūrkariem kā vēl vienu liberālismam raksturīgās “bezgalīgās sarunas” paveidu un uzdotie jautājumi par kara iespējamo iznākumu ļauj novilkt vērtīgu šķēlumu starp kultūrkarotājiem vienas puses ietvaros, kas ir svarīgs turpmākajam izklāstam. Raugoties uz konservatīvo vai labējo pusi, šis šķēlums ir velkams starp liberāļu un “postliberāļu” spārniem – pirmie tiešām pašreizējās politiskās cīņas ap dzimšu skaitu, bioloģiskā dzimuma noliegšanu un jebkādu robežu irdināšanu uzskata vienkārši par “diskusiju” vai “sarunu” liberālisma kā jēdzīgākās politiskās un ideoloģiskās sistēmas ietvaros ar cerību beidzot “pārliecināt” otru pusi mainīt savu viedokli, kamēr otrie pašu šo iekārtu un ideoloģiju uzrāda kā problēmu un galveno “neredzamo” vaininieku, un meklē veidus, kā liberālismu pārvarēt un kultūrkaru uzvarēt[3]. Ielaišanās sarunā un aicinājums uz “dialogu” tikpat labi varētu būt otras puses mēģinājums pievilt, lai aizsargātu savas nostiprinātās pozīcijas un taktiskās priekšrocības. Kamēr dzimtkungs ar dzimtzemnieku vēlētos “diskutēt” par klaušu atvieglošanu, dzimtzemnieks vēlētos gāzt pašu dzimtbūšanas iedibinājumu. Liberālie kultūrkarotāji pieņem spēles noteikumus un saka, ka otra puse ir “nepietiekami liberāli”, kamēr postliberāļi saka, ka jau paši spēles noteikumi, proti, liberālisms ir problēma. Liberāļi kultūrkarus pārformulēs tikai par diskusiju vai nekad nenoslēdzamu dialogu, kamēr postliberāļi meklēs veidus, kā šim karam pielikt punktu.

Lapas pāršķiršana un stratēģiskā specializācija

ASV kultūrkaru “debatē” konservatīvo nometnē šo šķēlumu 2019. gadā visskaidrāk pieteica persiešu izcelsmes amerikāņu publicists Sorabs Amāri slavenā, kaismīgas diskusiju vētras izsaukušā rakstā, uz kuru viņu pamudināja Facebook reklāma par dragkvīnu lasīšanas stundu bērniem Sakramento publiskajā bibliotēkā.[4] Rakstā viņš vēršas pret labējiem liberāļiem un centristiem, kuru atbilde uz kreisi liberālo kultūrkarotāju pārmērībām ir “būt jaukiem”, samiernieciskiem un aicināt uz lielāku liberālismu un “atgriešanos pie mūsu ASV konstitucionālajām normām”, proti, atgriešanos pie sarunas, dialoga un plurālistiskas diskusijas formāta. Amāri “konservatīvajiem liberāļiem” pārmet piekāpšanos liberāļu uzstādījumam, ka morāles vērtības ir jātur ārpus publiskās telpas, tādējādi konservatīvismu padarot tikai par stratēģiju, kā lēnāk zaudēt. Tā vietā konservatīvajiem būtu jātiecas sakaut ienaidnieku un baudīt uzvaras augļus – publisko laukumu, kas pakārtots atbilstoši kopīgajam labumam un galu galā visaugstākajam labumam. Amāri ar saviem rakstu noslēdzošajiem vārdiem ASV kultūrkaru debati pacēla jaunā kvalitātē: “Taču konservatīvie kristieši nevar atļauties šādu greznību. Progresīvie saprot, ka kultūras karš paredz diskreditēt savus oponentus un vājināt vai iznīcināt viņu institūcijas. Konservatīvajiem vajadzētu kultūras karam pieiet ar līdzīgu reālismu. Pieklājība un laipnība ir otršķirīgas vērtības. Tās regulē atbilstību iedibinātajai kārtībai un ortodoksijai. Mums jācenšas izmantot šīs vērtības, lai ieviestu mūsukārtību un ortodoksiju, nevis jāizliekas, ka tās kādreiz varētu būt neitrālas [izcēlums mans: K. L.]. Atzīt, ka naidīgums ir reāls, ir sava veida morāls pienākums.”

Jaunākajā kultūrkaru teorētiskajā pavērsienā cits slavens ASV kristīgi konservatīvais kultūrkritiķis Rods Drēers[5], kaut arī daudzos jautājumos Amāri domubiedrs, tomēr izsaka šaubas par izteikti katolisko postliberāļu nodomu tīrību un reālistiskumu, nosacīti atkrītot atpakaļ pie procedurāla liberālisma kā neapejama ASV politiskās kārtības izejas punkta.[6] Tas deva Amāri iespēju skaidrot savas nostādnes[7], pārmest Drēeram svārstīgumu un nekonsekvenci, un sniegt, manuprāt, pirmo nozīmīgo mācību kultūrkaru uzvarēšanā, ko pieteicu ievadā: saprast problēmu, skaidri identificēt ienaidnieku, pāršķirt lappusi un doties tālāk, pievēršoties jau sīkāk specializētiem kaujas laukiem, kas ļauj domubiedriem sadalīt uzmanību un darbu noteiktās sfērās.

Rakstā Amāri atzīst, ka viņš ar saviem domubiedriem pēc liberālisma kā problēmas uzrādīšanas jau ir “devies tālāk” un neredz vajadzību atgriezties pie Drēera uzstādītajiem jautājumiem, kuri lielā mērā tika atrisināti jau 2018.–2019. gadā. Par būtisku robežšķirtni uzskatāma arī Patrika Denīna Kāpēc liberālisms cieta neveiksmi? (Why Liberalism Failed?) iznākšana 2018. gadā.[8] Savā 2020. gada grāmatā Nepārrautais pavediens (The Unbroken Thread) Amāri atsaucas uz pasaules dižākajām tradīcijām – ne tikai Romas katoļu, bet arī anglikāņu, jūdu, konfūciešu, stoiķu un pat feminisma tradīcijām –, lai uzsvērtu, ka individuālās autonomijas elkdievīga stādīšana augstākā cilvēka dzīves labuma vietā jeb, īsi sakot, liberālisms kā politiskā ideoloģija ir nabadzīgs un pašiznīcinošs piedāvājums kopienu dzīves organizēšanai. Katrā no grāmatas nodaļām Amāri izceļ vienu un to pašu paradoksu: kā liberālā modernitāte solīja atbrīvot vīriešus un sievietes no dažādām tradicionālām autoritātēm un ierobežojumiem, bet galu galā tikai ieviesa lielāku nebrīvību. Piemēram, modernitātes uzskats par no metafizikas atsvabinātu saprātu nespēj izskaidrot galējos cēloņus un tāpēc ir padarījis pasauli mazāk, nevis vairāk saprotamu gan filozofiem, gan parastiem cilvēkiem. Tradicionālo saimnieciskās darbības ierobežojumu atcelšana, piemēram, atsakoties no sabata likumiem, atbrīvoja lielos darba devējus, bet ne strādniekus vai ģimenes. Sapnis par dabas un ķermeņa iekarošanu noveda pie tā, ka mūsu prātus iekaroja tādi absurdi kā dzimtes ideoloģija un vīrieši, kuri piedalās sieviešu sporta sacensībās.

Pēc diagnozes uzstādīšanas liberālismam Amāri ir pievērsies konkrētākiem projektiem, piemēram, arvien vairāk pētot Amerikas pašmāju pretošanās tradīcijas pārmērīgai korporāciju jeb lielkapitāla varai, ko viņš uzskata par liberālās dezintegrācijas materiālo dzinējspēku.[9] Tas pats attiecas arī uz citiem ievērojamiem politiskā katolicisma teorētiķiem: Adrians Vermjūls nodarbojas ar klasiskās un kristīgās juridiskās tradīcijas atgūšanu[10], Gladens Papins pievērsies politiskās ekonomijas un ģimenes politikas cīņas laukam[11], Patriks Denīns un Čads Peknolds pēta jaunu, pretliberālu veidojumu iespējas politiskajā teorijā un politiskajā teoloģijā.[12]

Amāri atzīst, ka postliberālie katoļi šodienas lielajā kultūrkarā atrodas vienā reliģiski ekumēniskā frontes līnijā, kas apvieno plašu rakstnieku, domātāju un aktīvu politiķu loku, kuri dažādā mērā piekrīt Amāri kritikai. Vienā ierakumu pusē atrodas tīri populisti, nacionālisti un nacionālkonservatīvie, pretliberālas feministes, pat vecās skolas ekonomiski kreisie, kuru atziņas par kultūras un ekonomikas mijiedarbību būtu muļķīgi ignorēt. Amāri dod priekšroku “lielās telts pieejai”, kura pieļauj viedokļu atšķirības par to, kam būtu jāseko tālāk, taču kuru vieno skaidra apziņa par liberālisma spēles noteikumu noraidīšanu. Tāpēc Amāri zaudē pacietību brīdī, kad Drēers no vienas puses atbalsta Viktora Orbāna stila politiku pret LGBT ideoloģiju skolās, bet no otras puses apgalvo, ka skolu bibliotēkās būtu jāaizliedz lasīt tikai “pornogrāfiskas” grāmatas (kaut gan dzimtes ideoloģiju var popularizēt arī ar “nepornogrāfisku” grāmatu palīdzību). Amāri Drēeram kā svārstīgam kristiešu konservatīvajam jautā, vai postliberāļiem no sirds jātiecas veidot patiesībā balstītas institūcijas, vai arī tikai jānostiprina liberālās “tiesības nepiekrist” (piemēram, runas brīvību kā augstāko labumu)? Vai Labais, Drēeraprāt, tiešām ir “postliberālās politiskās kārtības pamats” vai arī Labais ir tik nenoteikts, ka jebkurš autoritatīvs apgalvojums par to būtu briesmīgi spaidi? Amāri secina, ka Drēera svārstīguma cēlonis ir nevēlēšanās atteikties no fundamentāliem liberālisma pieņēmumiem (jeb “pašapmāniem”), ka sabiedrību ir iespējams vadīt bez morālas piespiešanas (lai kāda būtu morāle), vai arī, ka liberāļi tikai pirms dažiem gadsimtiem izgudroja procesuālās normas un tiesiskumu un tāpēc iedomāties pasauli bez liberālisma noteikti nozīmē iedomāties beztiesisku barbarismu. Vai arī, ka, pastāvot dažādiem viedokļiem par Labo, autoritatīvi vadīt sabiedrību būtu smags noziegums. Vai arī, visbeidzot, ka pats “liberālisms” ir tik nenoteikts jēdziens, ka par to nevar izdarīt konkrētus secinājumus. No šī Amāri un Drēera dialoga šodienas konservatīvie kultūrkarotāji var mācīties senās maksimas “lai jūsu jā ir jā un nē ir nē” un “neviens, kas savu roku liek pie arkla un skatās atpakaļ, neder Dieva valstībai” kā vienus no galvenajiem principiem uzvaras kaldināšanā.

Kā uzvarēt vienu kauju un zibenskarš

Svaigu enerģiju angliski domājošo kultūrkarotāju pasaulē ienesa republikāņa Glena Jaunkina negaidītā uzvara pār demokrātu Teriju Makaulifu Virdžīnijas pavalsts gubernatora amata vēlēšanās 2. novembrī, pavalstī, kas vēl nesen ASV prezidenta vēlēšanās nobalsoja par demokrātu prezidenta kandidātu Džo Baidenu. Jaunkins ir pirmais republikānis, kas Virdžīnijas pavalsts vēlēšanās uzvarējis kopš 2009. gada, un tikai ceturtais, kas 40 gadu laikā uzvarējis gubernatora vēlēšanās. Jaunkins savā vēlēšanu kampaņā par galveno tēmu izvirzīja cīņu pret “kritisko rases teoriju”[13] (Critical Race Theory) pavalsts skolu sistēmā – tipisku kultūrkaru tematu – un jau savā uzvaras runā solīja ķerties klāt skolu satura reformai uzreiz pēc stāšanās amatā. Par šīs uzvaras galveno idejisko arhitektu uzskata konservatīvo aktīvistu Kriso Rufo, kurš kritiskās rases teorijas atmaskošanu un izskaušanu no amerikāņu izglītības sistēmas ir padarījis par personīgo krusta karu.[14] Rufo lielā mērā 2020. gadā ietekmēja Donalda Trampa administrācijas rīkojumu, kas aizliedza federālajām aģentūrām organizēt “dažādības” apmācības, kurās aplūko tādas tēmas kā sistēmisko rasismu, balto privilēģiju un kritisko rasu teoriju. Trampa administrācija to raksturoja kā “šķeļošu, antiamerikānisku propagandu.”[15] Šo aizliegumu savā pirmajā darba dienā atcēla jaunais prezidents Džo Baidens. Attiecīgi, Rufo šobrīd konservatīvo publicistikā ir kļuvis par iedvesmas avotu, no kura mācīties, kā konservatīvajiem ne tikai izvilkt kultūrkaru aizstāvoties, bet arī pāriet pretuzbrukumā un uzvarēt vismaz vienā kaujā.

Publiciste Mērija Heringtone izceļ Rufo pieeju kā atbildi augstāk aprakstītajai stratēģisko risinājumu dilemmai, kas parādās diskusijās starp konservatīvajiem liberāļiem un postliberāļiem.[16] Līdzīgi Amāri, viņa arī norāda uz daudzu nacionālkonservatīvo vēlmi neizskatīties kā “nikniem autoritāristiem”. Tomēr, viņasprāt, pandēmija konservatīvo liberāļu bažīgos jautājumus par valsts varas un indivīda attiecību salāgotību lielā mērā ir atrisinājusi. Ja vēl 2019. gadā daudzi sapņoja par Rietumu valstu varas pakārtošanu saturīgākai, cilvēciskāka mēroga morālo robežu programmai, nevis tukšai individuālai brīvībai un patērētājsabiedrības vajadzībām, tad pandēmijas iespaidā visā attīstītajā pasaulē liberālo individuālās brīvības kundzību ir nomainījusi de facto piekrišana tam, ka valsts varai absolūti jābūt vērstai uz kopīgo labumu, nepieciešamības gadījumā – ar piespiedu līdzekļiem. Heringtone secina, ka “visa politika tagad ir postliberāla”. Tikai “kopīgais labums” šobrīd nesniedzas tālāk par “sabiedrības veselību”, kas tiek saprasta kā fiziskās dzīvības saglabāšana ar masku, distancēšanās, ārkārtas stāvokļu un mājsēžu palīdzību. Piepeši daudzi morālas robežas un valsts spaidu varu pieprasoši nacionālkonservatīvie atrodas pakļautībā tādam postliberālam, bet tehnokrātiskam režīmam, kas viņiem noteikti neiet pie sirds. Taču šajā stāstā svarīgākā ir atziņa, ka postliberālisms jau ir status quo – jautājums, ko ar to iesākt un kādus tehniskus paņēmienus izmantot, lai lielo valsts mašinēriju ar laiku ievirzītu morāli pieņemamākās sliedēs.

Rakstot par Rufo, Heringtone izmanto apzīmējumu “labējais ļeņinisms” vai “labējais trockisms”.[17] Abi lielinieku revolucionāri tiek piesaukti kā metaforas skaidrākai Rufo piedāvātajai izpratnei par to, kā šodien darbojas politiskā vara un kā to izmantot, lai sasniegtu postliberālus mērķus. Ja ierindas konservatīvie liberāļi bezspēcīgi šūpos galvas par “kultūrmarksismu”, tad Rufo savā darbībā koncentrējas uz samērīgu, efektīvu stratēģiju, kā kultūrmarksismu apkarot un ko likt tā vietā. Rufo kādā uzrunā paziņo, ka “kultūras revolūcijas apstākļi mums ir jāuzskata par pamatu, par pašreizējo realitāti un mūsu reakcija ir jāformulē kā kontrrevolūcija, kas pirmām kārtām notiek nevis uz ekonomikas, bet gan uz kultūras ass”. Rufo kā mērķi definē vajadzību aizsargāt Amerikas tautu pret “naidīgo, nihilistisko eliti, kas cenšas uzspiest savas vērtības strādnieku šķirai un vidusslānim”. Pretošanās paredz mobilizēt “populistisko vairākumu sacelties pret eliti”. Heringtone norāda, ka Rufo no Ļeņina (bet tikpat labi no Antonio Gramši vai Osvalda Špenglera) aizgūst domu par “avangarda partiju” kā eliti, kuras apziņa ir sasniegusi lielākus revolucionāros augstumus un kurai būtu jāvada un jāmobilizē masas, lai pārveidotu pasauli uz labo pusi. Sevis kā jaunās konservatīvās elites pārstāvja lomu Rufo saskata spējā “sagādāt intelektuālas norādes, jaunu pretestības leksiku un vēstījumu, kas var virzīt sabiedrības emocijas un enerģiju pretī īstajiem mērķiem”.

Savā darbībā, kas atstāja iespaidu arī uz Jaunkina gubernatora kampaņu, Rufo vispirms ar pētījumu palīdzību atmasko kritisko rases teoriju, piedāvā jaunu valodu, ar ko atspoguļot parādības, kas cilvēkiem nepatīk, bet ko viņi nespēj nosaukt vārdos, un pēc tam, pateicoties tautas sašutuma vilnim, nonāk līdz tiesību aktiem stāvokļa mainīšanai. Savā mājaslapā Rufo piedāvā dažādus resursus, kā identificēt kritiskās rases teorijas klātbūtni skolās un kā pret to cīnīties.[18] Tā, piemēram, gan vecāki, gan topošie vai esošie politiķi var iepazīties ar kompaktu definīciju: “Kritiskā rasu teorija ir akadēmiska disciplīna, kas uzskata, ka ASV ir valsts, kuras pamatā ir baltās rases pārākums un apspiešana, un ka šie spēki joprojām ir mūsu sabiedrības pamatā. Kritiskās rasu teorijas piekritēji uzskata, ka Amerikas institūcijas, piemēram, konstitūcija un tiesību sistēma, sludina brīvību un vienlīdzību, taču tās ir tikai “aizsegi” klajai rasu dominancei. [..] [K]ritiskā rasu teorija pārformulē veco marksistisko dihotomiju starp apspiedēju un apspiesto, buržuāzijas un proletariāta šķiru kategorijas aizstājot ar baltā un melnā identitātes kategorijām. Taču pamatievirze ir tā pati: lai atbrīvotu cilvēku, sabiedrība ir pašos pamatos jāpārveido, veicot morālu, ekonomisku un politisku revolūciju.”

Analizējot politiskās un ideoloģiskās varas faktiskās izpausmes un cēloņus, Rufo kreiso īstenoto “kultūras revolūciju” primāri redz kā “valsts radījumu, ko pilnībā subsidē sabiedrība”; šī kultūras revolūcija “inkubējas” universitātēs, skolās un valsts iestādēs. Viņaprāt, “kontrrevolūcija” paredz vēršanos pie politiķiem, pieprasot “atteikt finansējumu kreisajiem”, lai apturētu gan kritiskās rasu teorijas, gan dažādu “dzimtes studiju” izplatību iestādēs, kurās tiek veidoti jaunatnes un nākotnes elites prāti. Rufo uzskata, ka ar ievēlēto politiķu nomaiņu vien nepietiek, viņš aicina aktīvistus ar izpildvaras rīkojumu palīdzību kropļot kritiskās teorijas pārstāvniecību federālajās aģentūrās, ar birokrātiskiem papīru un iesniegumu kalniem bloķēt jaunu “sociāli konstruētu” identitāšu programmu darbību un pārtraukt to finansēšanu. Rufo politisko lēmumu pieņēmējiem iesaka radīt tādus apstākļus, kuros universitātēm būtu jāizjūt “netiešs finansiāls spiediens“, tostarp viņš aicina “paātrināt studentu aizdevumu Ponci shēmu“[19] un “padarīt universitātes daļēji atbildīgas par saistību neizpildi“. Grieķu izcelsmes angļu “postliberālo” publicistu Arisu Rusinosu Rufo darbības veiksmīgais piemērs iedvesmo rakstīt par “kultūras zibenskaru”[20], uzsverot ātru, pārliecinošu vairāku pakāpju un dažāda veida spēku koncentrāciju, kam apsteidzošā ātrumā ir jāizlaužas cauri pretinieka aizsardzības līnijām, vairojot apjukumu, izjaucot līdzsvaru, apgrūtinot spēju reaģēt uz pastāvīgi mainīgo fronti un novedot līdz izšķirošajai kaujai. Jaunkina un republikāņu stratēģiju Rusinoss raksturo kā cīņas mākslas veidu, kas izmanto pretinieka institucionālo spēku pret viņu pašu. Ienaidnieks, kas bija jāuzvar, bija ne tikai demokrātu kandidāts, bet visa “menedžeriskā liberālisma virsbūve: ikviens ierēdnis administrators, pašapmierināts žurnālists vai nevaldāms sociālo mediju liberālis, kas apvienojās vienā amorfā masā, lai palīdzētu republikāņu kandidātam aizstāvēt sevi. Ienaidnieks bija ne tik daudz politiķis vai pat ne ideoloģija, cik vesela sociālā šķira”.

Tomēr Rusinoss brīdina konservatīvos no iekrišanas slazdā. Vislielākais risks ir tas, ka, līdzīgi kā abortu vai ieroču kontroles gadījumā Amerikas politiskā spektra pretējās pusēs, politiskās partijas kultūras karus var uztvert kā noderīgu līdzekli balsu vākšanai, uzkurinot savu vēlētājus un iekrītot kārdinājumā kultūrkarus bezgalīgi pagarināt. Taču politiskā konflikta mērķis nedrīkst būt iesaiste nebeidzamā karā – kā Afganistānā –, bet gan izcīnīt ātru un izšķirošu uzvaru. Pastāv risks, ka slikti plānots kultūras karš par vienu jautājumu noved konservatīvos strupceļā, radot īslaicīgas uzvaras, bet sagatavojot nākotnes sakāves. Rusinoss uzsver, ka kultūras kariem jābūt tikai vienreizējai kampaņai, aicinot konservatīvos noskaņoties uz kultūras zibenskaru, kas pasauli pārveidotu pēc postliberāļu tēla un līdzības. Kā lielāko jebkuras konservatīvas kontrrevolūcijas strukturālo trūkumu Rusinoss uzrāda konservatīvajiem raksturīgo vēlmi iedzīvoties slinkā komforta zonā – opozīcijā kreiso liberāļu pārmērībām bez pozitīva redzējuma par to, kam vajadzētu nākt vietā, bez intelektuālas un institucionālas ekosistēmas, kas ļautu konservatīvo redzējumu iedzīvināt valsts pamatos.

Rufo cīņas gadījumā pozitīvais piedāvājums tālu nav jāmeklē – arvien lielāks skaits disidentiski noskaņotu konservatīvo cilvēku piedāvā izglītības organizēšanu pēc klasiskās izglītības parauga.[21] Savukārt Amāri un viņa postliberālo domubiedru gadījumā ir visnotaļ liela skaidrība par to, kā uzvarētu kultūrkaru izskaņā laicīgo kopīgo labumu pakārtot visaugstākajam pārlaicīgajam labumam, saskaņā ar kuru mūsu laicīgie kultūras kari ir tikai neskaidrs atspulgs tai Pāvila aprakstītajai garīgajai cīņai ar “tumsības pasaules valdniekiem un ļaunajiem gariem pasaules telpā”.

Noslēgumā jāatgriežas pie Igora Gubenko bažām par “konservatīvo militāro retoriku” un “miermīlīgas sadzīvošanas iespējām”. Kristīgiem kultūrkarotājiem atbilde vienmēr ir bijusi augustīniska: “mīli grēcinieku, bet nīsti grēku”. Starp patiesību un meliem, taisnību un netaisnību, tikumu un netikumu nav nekādu miermīlīgas sadzīvošanas iespēju. Pēc kara nāk miers. Taisnīgs aizsardzības karš tiek karots tikai ar nolūku atvairīt ienaidnieku, lai atjaunotu mieru. Augustīns visu lietu mieru raksturo kā tranquillitas ordinis jeb “kārtības saskaņu“[22]. Mierā visām lietām Visumā ir sava vieta, ko noteicis Dievs, to Radītājs. Tādējādi miers ir stāvoklis, ko cilvēks vai lieta sasniedz, kad tā ir saskaņā ar lielāko radīto kārtību. Kultūrkaru gadījumā šāds miers ir iespējams, tikai atzīstot mieru, kas ir “augstāks nekā visa saprašana”. Ja kāds jautā, “kādas izredzes sagaida zaudētājus gadījumā, ja kultūrkaru uzvar konservatīvie?” – atbilde skan: “Miers un dzīve patiesībā, kas pakārtota patiesam kopīgajam labumam un dzīves augstākajam mērķim.” Konservatīvo uzvara kultūrkarā otrai pusei būtu nevis zaudējums, bet gan ieguvums. Kā saka gudrais Cicerons: “Inter pacem et bellum nihil medium.”[23] Pāri laikiem skan vārdi: “Svētīgi miera nesēji, jo tie tiks saukti par Dieva bērniem.”

[1]https://kursslatvija.wordpress.com/2020/05/05/vai-kulturkari-latvija-jedziena-nelietderiba-uz-neitralitates-neiespejamibas-fona/

[2]https://satori.lv/article/starp-mums-draugiem-runajot

[3] Nesenā “Pārbaudes laika” raidierakstā ar Raivi Zeltītu apspriežam dažādus iespējamos veidus, kā kultūrkarus uzvarēt Latvijas situācijā: https://open.spotify.com/episode/6eRqG6eUUBzA8W6iux3uKt

[4]https://www.firstthings.com/web-exclusives/2019/05/against-david-french-ism

[5] Sīkāk par Roda Drēera piedāvāto risinājumu kultūrkaru izcīnīšanā, ko viņš saprot kā kristiešu “stratēģisku atkāpšanos“ no ASV pamatkultūras, var klausīties te: https://telos.lv/benedikta-izvele/

[6]https://www.theamericanconservative.com/dreher/what-do-integralists-want-reactionary-catholicism/

[7]https://www.theamericanconservative.com/articles/after-the-liberalism-debates/

[8] Denīna darba fragments publicēts šeit: https://telos.lv/liberalisma-ilgtspeja/, bet saruna par grāmatu klausāma šeit: https://telos.lv/kapec-liberalisms-cieta-neveiksmi/

[9]https://www.theamericanconservative.com/articles/republicans-should-support-the-amazon-labor-union-effort/; https://www.theamericanconservative.com/articles/the-political-economy-of-dystopia/ ; https://www.theamericanconservative.com/articles/take-off-time-for-solidarity/

[10]https://iusetiustitium.com/author/adrian-vermeule/

[11]https://www.thepublicdiscourse.com/2021/04/75329/

[12] Minētie autori apvienojušies kolektīvā blogā, kas tā arī nosaukts: “Postliberālā kārtība”: https://postliberalorder.substack.com/ Pierakstoties blogam, jūs sveic ar vārdiem: “Laipni lūgti postliberālajā kārtībā!”

[13] Par tēmu plašāk var lasīt šajā rakstu sērijā: https://telos.lv/balto-privilegija-1/

[14]https://christopherrufo.com/about/

[15]https://www.npr.org/2020/09/05/910053496/trump-tells-agencies-to-end-trainings-on-white-privilege-and-critical-race-theor?t=1636941379904

[16]https://unherd.com/2021/11/the-american-rights-civil-war/

[17]https://unherd.com/thepost/is-christopher-rufo-a-right-wing-leninist/

[18]https://christopherrufo.com/resources-for-fighting-crt/

[19] Ponci shēma ir krāpnieciska kapitālieguldījumu shēma, kur tās operators izmaksā peļņu vecākiem investoriem no jaunāku investoru iemaksātiem līdzekļiem, nevis peļņu nesošas uzņēmējdarbības vai darbībām finanšu tirgos. Ponci shēmu operatori var būt gan uzņēmumi, gan privātpersonas un jaunu investoru uzmanība parasti tiek piesaistīta, piesolot lielu peļņu īsā laika periodā. Ponci shēmas ir balstītas uz pastāvīgu jaunu investoru piesaisti. Tiklīdz jauni investori shēmā līdzekļus vairs neiegulda, tā drīz vien sabrūk.

[20]https://unherd.com/thepost/conservatives-need-a-culture-war-blitzkreig/

[21]https://telos.lv/kas-ir-klasiska-izglitiba/

[22] “Miers starp cilvēku un Dievu ir labi sakārtota ticības paklausība mūžīgajam likumam. Miers starp cilvēku un cilvēku ir sakārtota saskaņa. Pilsoniskais miers ir līdzīga saskaņa starp pilsoņiem. Debesu pilsētas miers ir pilnīgi sakārtota un harmoniska Dieva un citam cita baudīšana Dievā. Visu lietu miers ir kārtības miers. Kārtība ir sadalījums, kas vienlīdzīgām un nevienlīdzīgām lietām piešķir katrai savu vietu.” De Civ. Dei XIX, 13.

[23] No latīņu valodas: “Starp karu un mieru nav vidusceļa.”

Patriotisma kristīgie pamati

Fragments no grāmatas Pēdas. Mācītāja pārdomas par savas tautas vēsturi, Rīga: Profesora Roberta Feldmaņa fonds, 2012., 355 lpp.

Tie, kas bija kopā, Viņam vaicāja: “Kungs, vai Tu šinī laikā atkal uzcelsi Israēlam valstību?”
Viņš tiem atbildēja: “Nav jūsu daļa zināt laikus vai brīžus, ko Tēvs nolicis Savā paša varā. Bet jūs dabūsit spēku, kad Svētais Gars būs nācis pār jums, un būsit Mani liecinieki kā Jeruzālemē,
tā visā Jūdejā un Samarijā un līdz pašam pasaules galam.”
(Ap.d. 1, 6-8)

“Kungs, mēs ticam, ka tu gribi un ka tas tavs svētais prāts,
Lai arvien šī tauta dzīvo un šīs zemes ražu vāc.”
(Leonīds Breikšs)

Jautājums par patriotisma kristīgo pamatojumu, par mūsu valsts esību prasa dziļas pārdomas un tālas atkāpes. Pat tik tālas kā pasaules radīšana.

(1) Dieva pieejamība

Dievs uzņem sakarus ar cilvēkiem, viņš vēlas būt mums pieejams. Vecajā Derībā Dievs komunicē cilvēciski saprotamā veidā. Kopš cilvēka radīšanas Viņš runā ar cilvēku cilvēka valodā un izteiksmē. Piemēram: “Dievs Tas Kungs pavēlēja cilvēkam, sacīdams: “No visiem dārza kokiem ēzdams ēd.”” (1. Moz. 2, 8) Sinaja kalnā Viņš dod svētīgas dzīves likumus un ar zīmēm vada Vecās Derības tautu cauri tuksnesim: “kā mākoņu stabs dienā un uguns stabs naktī [Viņš] nenozuda tautas priekšā.” (2. Moz. 13, 22)

Jaunajā Derībā Dievs atklājas izteikti cilvēciskā veidolā. Trīsvienības pirmā persona ir Tēvs, kurš ir radījis debesis un zemi kā fizisku teritoriju, Jēzus ir viņa Dēls, kurš pasaulē ienāk kā mazs bērniņš, tas ir, pieņem cilvēka miesu, uzaug un atklātībā kalpo cilvēkiem trīs gadus konkrētā vietā un laikā. Svētais Gars, kurš, kā Nīkajas ticības apliecība saka, “no Tēva un Dēla iziet”, uzrunā cilvēku sirdsapziņu, iedvesmo cilvēku garu, pārveido viņu iekšējo cilvēku, mobilizē gribasspēku, tas ir, “iemiesojas” viņu ticības stājā un darbos, kurus viņi īsteno kādā noteiktā vietā. Dievs ir komunicējošs un konkrēts savās izpausmēs.

(2) Fiziskās vietas nozīmīgums Bībelē

Vienādi vai otrādi visa Bībeles vēsts saistās ar vietu. Pati pirmā Svēto Rakstu lappuse vēstī: “Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi.” (1 Moz. 1, 1) Tas nozīmē, ka visai radībai piemīt garīga vai materiāla esamība un fiziska miesa aizņem konkrētu fizisku vietu. Par garīgo esamības jomu, piemēram, eņģeļiem Bībele runā visai maz. Tas, ko mēs ikdienā pieredzam visvairāk, ir materiāla rakstura lietas un būtnes, tās, kas apveltītas ar miesu – kā kukaiņi, dzīvnieki un mēs paši, cilvēki. Bet viss, kam ir ķermenis, fiziska miesa, arī aizņem kādu konkrētu fizisku vietu.

Radīšanas stāsts (sešās dienās) izsaka pasaules (paradīzes, Ēdenes dārza, toreiz starp Pišonas, Gihonas, Hidekelas un Eifratas upēm (1. Moz. 2, 11-14), tas ir, Divupes baseina) pilnveidošanu par cilvēka mājvietu, proti, sākotnējo dzimteni.

Visa Bībeles vēsts saistās ar kādu konkrētu vietu. Saskaņā ar savu pirmo uzdevumu cilvēkiem jāpiepilda zeme. Vecās Derības tauta iet no Ēģiptes uz Apsolīto zemi. Pravietojumos par Jēzu minētas Viņa dzīves vietas – Betlēme, Nācarete un Ēģipte. Tā ir Dieva un Viņa vārda pasaulē nākšanas konkrēta vēsture, kas norisinājās un joprojām notiek noteiktās fiziskās vietās. Laiktelpa kā cilvēka fiziskās miesas esības nosacījums ir svarīga bibliskajā vēstī.

(3) Miesa un vieta

Bet arī bez miesas mēs nespētu veikt neko no minētā. Katrs pazīst tā saucamo “muskuļu prieku”, kad ar savām paša rokām ir iespējams veikt kādu darbu, kaut arī vienkāršu. Starp cilvēces sasniegumiem tiek minēti ne tikai gara veikumi, bet arī ģeogrāfiskie atklājumi, uzvaras sacensībās un citi panākumi – sasniegtas kalnu virsotnes un okeāna dzīles. Neko no tā nav iespējams veikt bez miesas un muskuļiem, bez labi trenēta un rūdīta ķermeņa.

Katrs, kurš kaut reizi ir piedzīvojis kādu grūtāku slimību, kāda locekļa traumu vai pat sakropļojumu, ir sajutis, ka ikdienā paklausīgais ķermenis var tapt par lielu apgrūtinājumu, lai darītu pat visvienkāršākās lietas. Tad mēs sajūtam, cik mūsu ķermenis ir mums nozīmīgs. Tātad miesa ir būtisks cilvēka raksturlielums. Savukārt tā ir cieši saistīta ar fizisku vietu, jo mūsu ķermenis aizņem ļoti konkrētu telpu. Secinājums ir pavisam vienkāršs: katram cilvēkam ir nepieciešama sava vieta – kā burtiskā (sava fiziskā telpa), tā arī pārnestā nozīmē (sava vieta dzīvē, tās uzdevuma un jēgas īstenošana).

(4) Aicinājums un vieta

Tātad kaut kas notiek tikai un vienīgi kādā konkrētā vietā. Vieta ir svarīga gan Dieva, gan arī cilvēka dzīvē. Ne tikai, kur cilvēkam savu augumu fiziski vertikāli vai horizontāli novietot, bet arī sava aicinājuma izpildes nozīmē. Lai cik garīgi augsts un intelektuāls nebūtu kāds aicinājums, tam ir vajadzīga arī tā īstenošanas fiziskā vieta. Mātei un tēvam jābūt mājās savu bērnu vidū, skolotājam – klases priekšā, mācītājam – kancelē un altārī, kuģa kapteinim – uz komandtiltiņa, komponistam – pie klavierēm. Vieta kā tāda ir nozīmīga kā Dieva, tā cilvēka esībā.

(5) Brīvība un vieta

Ir vēl cits ļoti svarīgs cilvēka pastāvēšanas nosacījums. Proti, saskaņā ar Dieva pavēli par zemes apdzīvošanu “piepildiet zemi un pakļaujiet sev to, un valdiet pār zivīm jūrā un putniem gaisā” (1. Moz. 1, 28), cilvēkam ir jābūt noteicējam pār darba norisi un tā saturu, jābūt saimniekam savā konkrētajā vietā. Būt kādā darba vietā, bet nespēt saimniekot ir aplami, pretdabiski un cilvēka kā līdzradītāja, Dieva līdzautora stāvoklim pazemojoši. Būt atbildīgam nozīmē spēt atbildēt uz Dieva uzdevumu ar visnotaļ konkrētu tā risinājumu. Ja tas kādu iemeslu dēļ ir liegts, tad izveidojas iekšēja pretruna starp nepieciešamību veikt šo uzdevumu un objektīvu nespēju to īstenot. Cilvēka esamība vien, bez pārējiem nosacījumiem – fiziskās telpas un brīvības – var pārvērsties par mocību un nemitīgu pazemojumu avotu. Grūti ir dzīvot, ja nav kur lāgā savu miesu novietot. Arī mūsu Dievs to pazīst: “Lapsām ir alas un putniem apakš debess ligzdas, bet Cilvēka Dēlam nav kur Savu galvu nolikt.” (Lk. 9, 58)

No savas bērnības atceros Džojas Adamsones grāmatu Dzimusi brīvībai par kādu savvaļas lauvu, kuru cilvēki tā arī nespēja pieradināt pie nebrīves. Ja jau katrs dzīvnieks ir paredzēts brīvībai, cik gan vairāk cilvēks ir tai izredzēts!

Tātad vietai ir jābūt saistītai ar iespēju tajā brīvi rīkoties, to jēgpilni apdzīvojot un apsaimniekojot. Tā nedrīkst būt tikai ar acumirkļa vienaldzību pārstaigājama teritorija. Kā zināms, “bezsaimnieka zeme” parasti ir visnepievilcīgākā, jo ir visnekoptākā. Lai īstenotu savu Dieva doto uzdevumu, cilvēkam ir jābūt atbildīgam – proti, brīvam.

(6) Tauta un vieta

Ja viss sacītais ir pareizs par atsevišķu cilvēku, cik daudz vairāk tas attiecas uz veselu tautu! Tāpat kā atsevišķam cilvēkam, arī tautai ir nepieciešama sava fiziska teritorija, un tāpat tai ir vajadzīga arī iespēja šajā vietā brīvi rīkoties, nevienas svešas varas neapspiestai un nesaistītai. Šķiet, ka tas ir tik pašsaprotami – ļaut cilvēkam un tautai būt pašiem un būt brīviem.

(7) Tautas brīvības īstenošanās tās valstiskumā

Tautas gadījumā tās brīvību spēj nodrošināt tās vara savā teritorijā, proti, tās valstiskums. Tauta, kurai ir sava valsts, ir nācija. Lai mēs kā indivīdi un tauta varētu sekot saviem aicinājumiem īstenot Dieva uzdevumus (Ap.d. 17, 26-7), Viņš Latvijai ir to dāvājis. Bet mums (tāpat kā citām tautām) vienmēr ir vajadzējis būt nomodā, pastāvēt un pat cīnīties pret citām varām, kuras to iekāro, un nest arī upurus.

Katrs cilvēks ir savu darbu, veiksmju, zaudējumu un upuru summa. Tāpat arī tauta. Mūsu valsts ir sasniegusi jau tādu vecumu, kad šķiet, ka vairs neviens tās pilsonis nav dzimis pirms tās vēsturiskās izveides. Tātad mēs katrs esam ienākuši jau valstiski definētā vietā, un mums kā tās pilsoņiem nav jāsāk no nulles. Mums ir, uz ko balstīties, un ir, no kā atsperties. Mūsu tautai un valstij ir arī labi varēšanas un drosmes paraugi. Tautai tās uzdevuma īstenošanai ir nepieciešams valstiskums.

(8) Patriotisma problēma

Neatkarību atguvušās Latvijas laikā tautā ir radies teiciens: “Savu zemi mīlu, savu valsti – nē.” Bet zeme bez varas nepastāv. Nav varas vakuuma. Ir vai nu vieni, vai otri, bet vienmēr ir kādi, kas valda. Vai nu mums ir tāda vara, kāda tā ir šobrīd, vai arī sveša, un to mēs pazīstam pēc piecdesmit gadu rūgtas pieredzes. Tieši šī dilemma izraisa grūto jautājumu par attieksmi pret savu valsti. Nepieciešama reāla patriotisma restaurācija.

(9) Protests

Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga kādā 11. novembrī, uzrunājot tautu, sacīja: “Valsts būs tik laba, cik katrs to mīlēs.” Atliek tikai palasīt atsauksmes par šo kopumā pareizo, bet visnotaļ abstrakto saukli kādos ziņu portālos, lai saprastu, ka ar publiskiem aicinājumiem uz valsts mīlestību šodien ir daudz par maz. Cilvēki raksta, piemēram, tā: “Pietiek mūs visus ar patriotiskiem saukļiem barot; labāk vajag domāt, ko reāli darīt, lai latvieši mīlētu šo valsti, nevis Īrijas zemeņu laukus.” Vai, piemēram: “No šejienes vajag tīt prom, lai izdzīvotu! Vai tas ir normāli, ka jābrauc citur strādāt, lai nopelnītu, lai varētu dzīvot kā normāls cilvēks? Kā var mīlēt tādu valsti?” Kāds cits ironizē: “Mīliet valsti ar mazākajiem bērnu pabalstiem, lielāko korupcijas līmeni Eiropā, milzīgu inflāciju un miniatūrām algām, kā arī gandrīz 50% cittautībnieku.” Cits retoriski jautā: “Kā var mīlēt šo valsti, kura ignorē un neievēro šīs valsts pamattautas intereses un tiesības (..), kurā amorālisms, perversijas tiek glorificētas un celtas godā” vai “Kā var mīlēt valsti, ko nozagusi oligarhija? Mēs varam mīlēt vienīgi šo zemi. Vismaz to mazumiņu, kas mums katram šajā zemē pieder. Un cerēt, ka nāks vēl viena Atmoda, kas atkaros tautai arī valsti”. Vēl cits saka: “Tā ir liela liekulība varasvīriem un sievām izlikties godinām kritušos un reizē iznīcinot tautu kā tādu, radot apstākļus, kad latvieši laižas no savas zemes.” Vēl cits rezignēti secina: “Pārāk dažādās Latvijās mēs dzīvojam” un vēl cits: “Valsts būs tik laba, cik laba būs tās valdība pret valsts iedzīvotājiem.”

Mēs katrs no savas pieredzes te noteikti varētu ko piebilst.

(10) Vai atgriešanās pie padomju pagātnes?

Vērojot mūsu zemē notiekošo, nevilšus nāk atmiņā marksisma dogma, ka valsts ir ierocis valdošās šķiras rokās, lai apspiestu citas. Vai tiešām Iļjičam ir bijusi taisnība? Vai mēs kā pilsoņi neko nespējam darīt, lai valsts piederētu tautai, nevis tauta – sociālajam virsslānim? Kad mēs izsakām pelnītus pārmetumus un pamatotus protestus, lai atceramies, ka “valsts” šajā kontekstā ir anonīms administratīvs aparāts. Toties pastāv pavisam konkrētas valsts amatpersonas. Ar anonīmu aparātu nav iespējams sarunāties, bet ar cilvēkiem – gan. Un Jēzus un viņa mācekļi runāja gan ar augstiem, gan ar zemiem.

(11) Patriotisma kā nacionālas ideoloģijas latviskā būtība

Nacionālā ideoloģija ir intelektuāli noformētu ideju un vērtību kopums, kas izsaka jau pastāvošu nacionālas pašapziņas kopību (“mēs” tēlu) un identitāti. Izteikta un izkopta konkrētās programmatiskās darbībās, tā rezonējot veicina un kopj šo identitāti. Nacionāla ideoloģija ir tautas identitātes apziņas nepieciešama forma.

(12) Nacionālās ideoloģijas problemātiskums

No Latvijas brīvvalsts laika esam saņēmuši pamatotu iebildumu pret mantoto K. Ulmaņa “Vadoņa” kultu, kas šodien politikā mēdz izpausties kā “pestītāja” sindroms. Mūs nomāc arī komunistu laika mantojums, kad nacionālismu asociēja ar šovinismu. Mēs nevaram izvairīties arī no internacionalizācijas, globalizācijas un attiecīgi kosmopolītisma iespaida; tas viss nozīmē, ka nacionālismu bieži uzskata par arhaismu.

Šodienas situāciju raksturo noplicināta nacionālā (un vēl vairāk valstiskā) pašapziņa, gan vēsturiski, gan šodienīgi mazvērtības kompleksi. Faktiski nepastāv valstiska vai cita institūcija, kas kultivētu nacionālās pašapziņas ilgtermiņa programmas. Nepieciešams izveidot institūciju, kuras pirmais pienākums būtu veidot nacionālu ideoloģiju – nevis abstraktu “Latvijas tēlu”, kā to (ne)dara Latvijas institūts.

(13) Nacionālās ideoloģijas saikne ar kristīgo ticību un kristīgais patriotisms

Svētajos Rakstos ir vietas, kas būtiski saista cilvēku ar viņa apdzīvojamo teritoriju. “Godini savu tēvu un savu māti, lai tu ilgi dzīvotu tanī zemē, ko Tas Kungs, tavs Dievs, tev dod” (2. Moz. 20, 12); Dievs “licis visām tautām celties no vienām asinīm un dzīvot pa visu zemes virsu un nospraudis noteiktus laikus un robežas, kur tiem dzīvot, lai tie meklētu Dievu” (Ap. d. 17, 26-27). Tāpēc kristīgs nacionālisms ir kristīgs skatījums uz savu nacionālo identitāti kā Dieva dotu. Tāpēc tas pieskaitāms pie ticības priekšpēdīgām vērtībām, no kurām gan nav atkarīga pestīšana, bet kuras ir Dieva dāvanas zemes dzīvei. Jēdziens “kristīgais patriotisms” ir attaisnojams, jo kristietim ir iemesls mīlēt savu dzimteni kā Dieva dāvanu. Kristīgā ticība leģitimē patriotismu kā Dieva konkrētai tautai dotas teritorijas mīlestību.

(14) Kristīgā patriotisma saturs – māju un dzimtenes mīlestība

Mēs un Dieva mums uzticētā telpa un laiks esam saistīti redzamām un neredzamām saitēm. Mūsu mūžs rit mums uzticētajā konkrētajā teritorijā – mājās un zemē – dzimtenē.

Pasaulē mēs ienākam noteiktā vietā – mājās. Tā ir pirmā vieta, kurā tiekam sagaidīti un aprūpēti. Tā ir pati privātākā un intīmākā vieta, jo veido un uztur mūs. Mājas nav tikai vieta, kur atgriezties pēc darba dienas. Mājas ir kas vairāk kā viesnīca, miteklis, mājoklis, patveršanās vieta, kaut arī tā pilda visas šīs funkcijas. Mājas ir vieta, kuras padarām par savu vispersoniskākajā nozīmē ar Dieva doto spēju – tās apdzīvot. Mājas uztur mūs, un mēs uzturam mājas. Mēs saderam kopā, dzīvojam vienu dzīvi. Ne velti saka: “Mājās pat sienas palīdz.”

Bet mājas pastāv lielākā kopībā – dzimtenē, kas ir savējo un savējības vienība. Daudzas lietas var nākt un paiet, bet dzimtenes fakts ir neizdzēšams un neatņemams. Dzimtene vienmēr ir primāra attiecībā pret mani. Es piedzimu, un tā jau bija. Es aiziešu, un tā vēl būs. Dzimtene man ir īpaša vieta, jo tā mani veido – te un vienīgi te ir manas saknes. Te esmu dzimis un audzis. Es nepiedzimu vispirms kā abstrakta cilvēciska būtne, kura vēlāk socializējoties ir ieguvusi savu nacionālo identitāti. Ar pašu savas piedzimšanas faktu, brīdi un vietu es jau esmu vai nu latvietis, vai lietuvietis, vai igaunis. Te mani senči (tāpēc Tēv-zeme; Mother-land, Vater-land, Patr-ia) ir dzīvojuši un apglabāti, te arī mani pašu (es ceru) apglabās. Pastarā dienā Kristus mani augšāmcels no Latvijas zemes. Svešā zemē ne vien savu dzīvi nodzīvot, bet arī tikt apglabātam ir vismaz nelaime.

Dzimtenes primāruma dēļ es nekad arī to nepāraugšu (ne intelektuāli, ne morāli, ne garīgi), jo tā ir vienmēr pirms manis – gan laika, gan vērtības nozīmē.

Tēvzeme ir vienmēr dota a priori, dāvāta, nekad tā nav a posteriori manis paša izvēlēta (tāpat arī citas manas būtiskas iezīmes, kuras man ir dāvātas ar pašu manis piedzimšanas faktu, piemēram, mūžs, vecāki, nacionālā piederība). Šis fakts mani noliek pateicības un atbildības stājā attiecībā pret manu dzimteni. Tēvzemes kritērijs nav nedz estētisks, nedz vēsturisks, nedz arī kultūras fakts. Tāpat kā mans bērns man ir mīļš un labs tikai tāpēc, ka tas ir mans, tāpat arī mana dzimtene man ir mīļa un laba tikai tāpēc, ka tā ir mana. Mana nevis privātīpašuma nozīmē, bet manas piederības tai un manas identitātes nozīmē. Nevis es esmu izvēlējies savu Tēvzemi, bet Dievs mūs ir izvēlējis vienu otram, tāpēc nevis “Ubi bene, ibi Patria” (“Kur labi, tur dzimtene”), bet “Ubi Patria, ibi bene” (“Kur dzimtene, tur labi”). Proti, mana tēvzeme nekad nav manas patvaļas vai patikas objekts. Tāpēc kristietība nav kosmopolītiska – jo tas nozīmētu atbrīvot cilvēku no nozīmīgas viņa cilvēcības daļas un likt viņam kļūt par klaidoni.

Antuāna de Sent-Ekziperī grāmatā Mazais princis princis puķei liek jautāt: “Cilvēki? Nekad jau nevar zināt, kur viņus var atrast. Viņus dzenā vējš. Viņiem nav sakņu, un tas ir ļoti neērti.” Kā koks, iestādīts zemē, saņem no tās spēku un atdod tai sevi, tā arī mēs – mana dzimtene un es – uzturam viens otru. Kopš paša pirmā manas dzīves brīža dzimtene man ir devusi sevi visu – ne vien fiziskas dāvanas nozīmē, bet daudzkārt vairāk – veidojot manu personību. Es neesmu kaut kas no nekurienes. Es esmu noteikta persona no noteiktas zemes, kura mani ir veidojusi un nemitas veidot un uzturēt par to, kas es esmu. Tādēļ ir jāsaka: “Ir mana dzimtene, tāpēc es esmu.”

“Un Dievs Tas Kungs ņēma cilvēku un ielika viņu Ēdenes dārzā [pirmajā cilvēces dzimtenē! G. K.], lai viņš to koptu un sargātu.” (1. Moz. 2, 15) Šis manis sargājošās klātbūtnes fakts pieprasa arī nerimstošu manu fizisko un garīgo klātbūtni manai dzimtenei – piedaloties un esot līdzdalīgam visā, kas ar to notiek. Mīlestības mērvienība ir upuris. Mēs identificējamies ar to, kā labā kaut ko no sevis upurējam. Tas mūsu savstarpējo saikni dara būtisku, personiski nozīmīgu, mēs vairs neesam bezkaislīgi novērotāji no malas, kas var savu vietu atstāt, tiklīdz situācija kļūst draudīga. Mēs esam būtiska tā daļa, piederīga tai tik lielā mērā, cik nepieciešamības gadījumā varam par to atdot arī savu dzīvību. Grāmatā Ziemas karš lasām: “Kad iebruka krievi, somi tik ļoti identificējās ar [savu] zemi, ka viņi drīzāk mirtu, nekā to zaudētu.”

Godbijīgajā un vienlaikus patiesa cildenuma pilnajā uzrunā “Dievs, svētī Latviju!” Kārlim Baumanim savulaik izdevās veiksmīgi apvienot kristīgu dievbijību ar patriotismu. Tā ir lūgšana (“Dievs, svētī…”) un ticības apgalvojums (“Dievs svētī…”) vienlaikus. Tāpēc ir pašsaprotami, ka, izveidojoties Latvijas brīvvalstij, šī dziesma kļuva par Latvijas nacionālo himnu.

Kristīgā ticība nav kosmopolītisms, bet Dieva dāvanu – māju un dzimtenes mīlestība. Tā atbalsta šo vērtību izkopšanu. Vēl ir iespējams atgūt patriotisma fermentu mūsu pilsoņos, bet vienīgi ar aktīvu, konsekventu un konkrētu rīcību.

(15) Vai tā vēl ir mūsu valsts?

Uz jautājumu “Vai tā vēl ir mūsu valsts?” var atbildēt apstiprinoši. Ja Dievs to mums ir devis, tad kaut vai šī viena paša iemesla dēļ tā joprojām ir mūsu valsts, neatkarīgi no tā, kas un kā te valda. Valsts nav statisks un uz visiem laikiem nemainīgs lielums. Par to vienmēr būs jācīnās un jāstāv sardzē.

Šī grūtā un skaudrā atziņa liek garīgi mobilizēties, bruņojoties ar Dieva ieročiem pret visiem tiem spēkiem, kas grib parazitēt uz mums dotās Dieva dāvanas. Šī cīņa vispirms un galvenokārt ir garīga, un kā tāda tā vispirms ir vērsta katram pret savu “veco” cilvēku. Tā ir mūsu “jaunā” cilvēka liecība pret “veco”. Un tieši te lai mums palīdz Jēzus solītais: “Jūs dabūsiet spēku.”

Svētruna 1923. gada 18. novembrī (klausies arī Audiorakstos)

Arhibīskaps Jānis (Pommers), Svētais svētmoceklis Rīgas Jānis (1876–1934), bija latviešu garīdznieks, teologs, mūks, arhimandrīts, Lietuvas Garīgā semināra rektors un Viļņas Svētās Trijādības klostera pārzinis, bīskaps Odesā, Tverā, arhibīskaps Penzā. Pēc 1917. gada revolūcijas Baznīcas vajāšanās piedzīvojis uzbrukumus, ieslodzījumu, spīdzināšanu un pat nāves spriedumu, tomēr atbrīvots un pēc neatkarīgās Latvijas nodibināšanas iecelts par Rīgas un visas Latvijas Pareizticīgo Arhibīskapu. 1921. gadā viņš atgriezās Rīgā un atsāka dievkalpojumus Rīgas katedrālē, pats apmezdamies katedrāles pagrabā, kuru uzskatīja par atbilstošu savam mūka stāvoklim. Nesaudzīgs kreiso politisko ideju pretinieks. 1934. gada 11. oktobra vakarā savā vasaras mītnē Šmerlī kāda joprojām nenoskaidrota persona viņu nogalināja, aplejot ar petroleju un aizdedzinot. 2001. gadā Latvijas Pareizticīgā Baznīca Arhibīskapu kanonizēja kā Svēto svētmocekli Rīgas Jāni – pirmo un pagaidām vienīgo latvieti starp svētajiem. Sv. Rīgas Jāņa relikvijas glabājas Rīgā, Kristus Piedzimšanas katedrālē.

I

Sveicinu jūs, dārgie ticības brāļi un līdzpilsoņi, tautas svētkos, valsts svētkos. Piesaucu pār dārgo tautu un valsti Dieva svētību. Novēlu tautai un valstij visu, kas var veicināt un kuplināt tautas un valsts spējas, veiksmi, vispusēju labklājību, bet it īpaši sirsnīgi, Dievu lūgdams, novēlu mīļai Latvijai, lai ikkatra pilsoņa un pilsones sirdī, lai ikkatrā ģimenē, ikkatrā sabiedrībā un savienībā, lai Latvijā viņas visumā dziļi iesakņojas, pieņemas plašumā un spēkā Dieva valstība, kura ir vienīgais tautu un valstu, ģimeņu un atsevišķu personu patiesas labklājības, krietnības, tikumības, vispusējas svēti košas attīstības pamats.

Tālu, tālu no mums ir tas laiks un tā zeme, kur Kristus bija sējis pirmo Dieva valstības sēkliņu. Sēkliņa uzdīga. Dīglis pieņēmās spēkā, un tagad mūsu acu priekšā ir varens augs, kas ar savām milzu saknēm dziļi pārņēmis un apjozis visu zemi, kas ar saviem ziedainiem un auglīgiem zariem apēno, apsmaržo un garīgi uztur milzu tautas un valstis, kura svētā paēna, smarža un augļi dod svētīgu atspirdzināšanu, spēkus svētam darbam un veiksmi svētos pasākumos. Pat Kristus valstības pretinieki ir spiesti atzīt, ka šis augs ir Dieva augs, ka viņu pabalsta pārdabīgi, dievišķi spēki, ka cīņa pret viņu ir bijusi un paliek veltīga. Tās valstis un tautas ir bijušas un ir spēcīgas un varenas, kas savus spēkus ir smēlušas no šā Dieva auga. Lai minam šeit tagadējās visu varenās Anglijas, un Savienotās Valstis. Sāka nīkuļot un nīkst lielā krievu tauta un valsts, kas pameta sv. Dieva auga pavēni.

Caur ko tad Kristus valstība dara spēcīgas un varenas tās tautas, valstis un personas, kas sevi viņai padod, kas savā dzīvē viņu sirsnīgi uzņem? Viņa tos pārdzemdē un pārveido Kristus garā, pēc Kristus parauga. Šo pārdzemdēšanas un pārveidošanas darbu Kristus tēlo līdzībā par raugu un rūgšanu. Milti – nedzīva, pasīva masa, puteklītis blakus puteklīšam, guļ milti nekustamā vienaldzībā. Bet, kad šinī masā ieliek raugu, raugs maz pa mazam pārņem visu miltu masu līdz pēdējam puteklīšam (atomam), padara to aktīvu, rūgstošu, pārdzemdē, pārveido to, dod viņai citu nokrāsu, smaržu, nozīmi. Līdzības milti, miltu puteklīši ir cilvēki, viņu sabiedrības, valstis, tautas, visa cilvēce. Sv. Kristus evaņģēlijs ir tas raugs, kuru Dieva roka ir metusi šajos pasaules putekļos. Zem debešķīga rauga iespaida šie puteklīši un viņu savienības pārdzimst, pārveidojas, top par jaunu labāku būtni (Mt. 13, 33).

Ieskatieties pagātnē, vēsturē. Līdz Kristum – pagānīga cilvēka, pagānīgo tautu un valstu dzīve bija tumsas un grēka dzīve. No šīs svētās vietas un šinī svinīgā brīdī es neiedrošinos celt jūsu gara acu priekšā tās nekrietnības, nešķīstības, netiklības, neprātības ainas, kādas ir uzglabājusi vēsture un vecā dzeja. Šeit atgādināšu tikai to, ko stāsta mums par pagānību un pagāniem Sv. Raksti, – “Dieva patiesību tie ir pārvērtuši melos… Viņu sievieši to sadzīvi, kas ir pēc dabas, ir pārvērtuši par tādu, kas ir pret dabu. Tāpat arīdzan tie vīrieši… Viņi pārpildīti ar visādu netaisnību, maucību, blēdību, mantas kārību, niknumu, skaudību, slepkavību, ķildām, viltību, netiklību, melnešanu, apmelošanu, dievpretību, varmācību, lepnību, lielību, ļauna izgudrošanu, nepaklausību vecākiem, neprātību, derības pārkāpšanu, cietsirdību, nežēlību, zinādami to Dieva likumu, ka tie, kas tādus darbus dara, nāvi pelna, ne vien tādas lietas dara, bet ar labpatikšanu uzskata tos, kas tā dara” (Rom. 1, 25–32). Par cilvēka personības cieņu un vērtību tiem nebija nekādas saprašanas. Tie šķiroja cilvēkus vergos un brīvos, pie kam pat augstākie pagānības prātnieki vergu uzskatīja par darba rīku, pielīdzināja darba lopam, kā zvērus tos medīja, kā lopus tos pirka un pārdeva, mocīja darbos un izpriecās un nonāvēja tos arī kā lopus. Pat tāds prātnieks kā Aristotelis kautrējas atzīt vergā cilvēka personu un dēvē tos ar zinisku nosaukumu “vīrišķa miesa” (vergs), “sievišķa miesa” (verdzene). Tiešām “cietsirdīga un nežēlīga” ir bijusi šī pagānība. Un kur viņai bija smelties augstākus jēdzienus un rīcības paraugus? No “dieviem”? Lasiet cauri senatnes dzejniekus, rakstniekus, lasiet cauri slavenā Lukiāna “Dieva runas”, un jūs redzēsiet, ka arī šo pagānu dievināmām fantāzijas būtnēm piemīt gan skaudība, gan greizsirdība, gan atriebība, gan rupjas kaislības, gan visas citas tās pašas netiklības un neprātības, kas ir pagāniem, tikai plašākā apjomā. No saviem dieviem un viņu kalpiem tie varēja smelties tikai neprātību, netiklību, cietsirdību un nežēlību.

Ņemiet rokā no jauna vēsturi un novērojiet, kā Kristus valstības gars un spējas visu to pārdzemdē, pārveido, pārvērš. Kur tikai Kristus valstības gars sāk dvest, kur tikai Kristus mācības graudiņš krīt sirdī un prātā, kur tikai Kristus dzīves paraugs sāk spīdēt, tūdaļ sākas lēnīga, mierīga, bet neapturama pārdzimšanas rūgšana. Kur viss bija nebrīvs un sastindzis, rodas svēta, rosīga dzīvība un attīstīdamās kāpj līdz visaugstiem augstumiem. Kur bija neaprobežota miesas kundzība un vara, tur tagad mostas un plaukst gara dzīve. Lepnība pārdzimst pazemībā, ļaunsirdība, cietsirdība, nežēlība pārdzimst mīlestībā, žēlsirdībā, līdzjūtībā. Kas bija zemisks, top debešķīgs. Kas bija cilvēcisks, top dievišķīgs. No plēsīga muitnieka Kristus gars dzemdē Dieva valstības sludinātāju, no sīva vajātāja Saula izveidojas mīlestības varonis Pāvils, no slepkavnieka – padevīgais Dieva bērns…

Paši Kristus valstības nīdētāji un vajātāji atzīmē šo viņas dzīvinošo, pārdzemdējošo, visu daiļinošo spēku. Novērodami vakarējo pagānu, šodien kristīgo savu līdzcilvēku dzīvi, viņi brīnījās. Plīnijs raksta imperatoram Trojanam, kā kristīgie zem zvēresta apsolot cits citam atturēties no visa ļauna un grēcīga: no zādzības, maukošanās, plītēšanas, viltības, apņemdamies neatlaidīgi turēties pie taisnības un uzticības. Pēc sīkas izmeklēšanas Plīnijs pie kristīgiem neatradis nevienas citas vainas, bet tikai to, ka viņi ir kristīgi (Plin. 97. vēst. 7. p.). Plaši izslavētais Kristus draudzes nosmējējs Lukiāns rakstīja par kristīgiem: “Viņu pirmais likumdevējs (Kristus) iedvesis viņos pārliecību, ka viņi visi savā starpā ir brāļi. Kad kas draud kristīgiem, tad viņi visi uzstājas par apdraudēto interesēm un nekāds spēks nevar viņus atturēt no pienākuma izpildīšanas (Lukiān. Par Perigina nāvi 13). Slavenais senatnes zinātnieks ārsts Galēns (arī pagāns) liecina: kristīgie iet nāvei pretī kā prātnieki. Savā sadzīvē pārvar kaislības, piekopj kaunību un tikumu. Pat vīri un sievas nereti pilnīgi atturas no ģimenes baudām (Galen). Grūti uzstādīt nozīmīgākus lieciniekus (Garnak par missiju 158). “Mūsu rūpes par trūkumcietējiem, nevarīgiem ir tapušas,” saka Tertulliāns, “priekš mūsu pretiniekiem par mūsu pazīšanas zīmēm. Paskatieties, kā viņi mīlē cits citu (bet šie paši neieredz cits citu), viņi gatavi viens otra dēļ mirt (bet šie paši gatavi cits citu saplēst un aprīt)” (Tertullian Apologia 39). Pēc nezināmām pazīmēm kristīgie sajūt viens otru un mīlē cits citu jau tad, kad vēl nav iepazinušies (M. Felir. Octav. 9).

Apoloģēti – kristības aizstāvji – Justīns, Origens, Tertulliāns un citi savos rakstos aizrāda vajātājiem uz šo svēto, cildinošo, pārdzemdējošo kristības spēku. “Novērojat mūsu dzīvi un darbus un spriediet, kas te būtu teicams un pieņemams, kas nopeļams un atmetams? Jūs neieredziet, gūstiet, mociet, nāvējiet, bet sakiet, vai jūs spējiet jel vienu no tiem, ko jūs stādiet tiesas priekšā, apvainot noziegumos? Jūs neieredziet mūs tādēļ, ka mēs kristīgi, bet ko vēl jūs spējat mums pārmest?” Viens no izglītotiem pagānības augstmaņiem griezās pie kāda no kristīgiem ar pieprasījumu iepazīstināt viņu ar kristību. Kristīgais sniedz jautātājam ne plašus un dziļus prātojumus, bet vienkārši aizrāda: “Novēro kristīgos: viņi neatšķiras no saviem līdzpilsoņiem ne valodas, ne tēvijas, ne ārējās dzīvošanas iekārtas ziņā. Viņi nedara nekā ārkārtēja. Ne apģērbā, ne uzturā tie neatšķiras no saviem apkārtējiem. Bet novēro dziļāk. Tie dzīvo virs zemes, bet viņu ceļš ved uz debesīm; tie dzīvo miesā, bet ne pēc miesas kārumiem; viņus vajā, bet viņi mīlē savus vajātājus; viņi nabagi, bet dara daudzus bagātus; viņi tiek nicināti, bet svētī savus nicinātājus. Tādi ir kristīgie… Tikai Dievs ar Savu spēku, mācību un piemēru varēja iedvest viņos spēku un saprašanu šādiem darbiem. Šis nav cilvēcisks, bet dievišķīgs spēks un darbs” (Diogoneta p.).

II

Ar cildinātāja prātu un sirdi mēs novērojam šo košo, sirmo kristības pagātni. Materiāls šeit nepārredzami plašs. Bet vienu var atzīmēt kā pamata nokrāsu un valdošo toni visā šai kristīgas pagātnes dzīvē: tā ir mīlestība. Viņa visu šeit saista un vieno, visu šeit pārņem. Senais kristīgais visiem tuvojas ar mīlestību, gan brālim, gan nebrālim, gan ienaidniekam. Pats Pestītājs saka: no tā visi pazīs, ka jūs esat mani mācekļi, ja jūs mīlēsiet cits citu (Jņ. 13, 35). Mīlējiet savus ienaidniekus, svētiet tos, kas jūs nolād, dariet labu tiem, kas jūs ienīst, un lūdziet par tiem, kas jums kaitē un vajā (Mt. 5, 44), šis ir visu sprediķu sākums, saturs un beigas. “Man sirds iežēlojas par Šiem ļaudīm” (Mt. 15, 32); šis ir darbības pamudinājums pie Kristus. Mācekļi seko dievišķīgam Mācītājam. “Ja es runātu ar cilvēku un eņģeļu mēlēm un man trūktu mīlestības, tad es būtu skanīgs varš” (1. Kor. 13, 1). Tā sludināja Pāvils. “Mīlējiet cits citu, jo Dievs ir mīlestība” (1. Jņ. 4, 4), tā saka sv. Jānis.

Ja gribat zināt, kā kristīgie vadīja dzīvē šo bausli, tad lasiet sv. Ap. Darbus. “Tā draudze, kas ticēja, bija vienā sirdī un vienā dvēselē” (Ap. d. 4, 32). Lasiet sv. mocekļa Ignatija rakstus. Viens no mūsu laiku dziļdomīgiem pētniekiem rakstīja: “Mīlestības un žēlsirdības pasaule mums rēgojas pretim, kad mēs tuvojamies šiem laikiem” (Garnak. M. 142). Bet nedomājiet, ka šī ir tā slābā mīlestības juteklība, kura vaid un vaimanā, bet patiesu palīdzību pasniegt cietējam brālim nav spējīga, vai arī ka tā jūtu uzbudinājumā šķiež palīdzību, kam gadās un kā gadās. Šī mīlestība ir apzinīga un saprātīga. “Darbaspējīgais nedrīkst izmantot žēlsirdības palīdzību vairāk, kā divas trīs dienas. Darbaspējīgais lai darbā pelna maizi, bet, ja viņš slinko un negrib nekā darīt, tad viņš necienīgi izmanto Kristu” (Ap. d. 12). “Kas negrib strādāt, tam arī nebūs ēst” (2. Tes. 3, 10). “Darba spējīgiem darbs, nevarīgiem žēlastība.”

Un kā šī žēlastība tika vadīta dzīvē?! Ap. Darbos, Tertulliāna rakstos un citur mēs atrodam ziņas, ka kristīgie ik nedēļas ziedojuši no saviem ienākumiem nabagiem, atraitnēm un bāreņiem par labu (Apolog. 39). Romieši 96. gadā raksta korintiešiem: “Kam nav pazīstama jūsu viesmīlība? Kas nezin, ka jūs labāk ziedojiet kā ņemiet? Kas nav dzirdējis par jūsu nepiekūstošo labdarību? Visa pasaule zin, ka jūs dienām un naktīm piekopiet sacenšanos labos darbos.” Uz viena no vecākiem kristīgo kapa pieminekļiem rakstīts: “Viņš izpirka vaņģiniekus.” Vergus viņi sauc par brāļiem (Aristīd. Apol. 15; Evsev. vēst., 7). Mēra laikā Aleksandrijā pagāni dzina laukā no mājām pat vistuvākos sasirgušos radiniekus, pusdzīvus pameta tos bez palīdzības; mirušie neapbedīti tūkstošiem vārtījās uz ielām. Kristīgie ar saviem ganiem priekšgalā apmeklēja sasirgušos, kopa tos un mira kopā ar tiem. Pat pagāni tad apbrīnoja kristīgo tikumu un dievbijību (Evsev. 9, 9). Vēsture zin piemērus, kad kristīgie savu brīvību, savu dzīvību upurējuši tuvāko labklājībai. Sv. Paulins pārdeva sevi verdzībā, lai ar iegūto naudu nopirktu piena govi atraitnei un viņas bērniem. Beidzot ienaidnieka mīlestība. Cik daudz kristības vēsturē košu piemēru, sākot no sv. Stefana un viscauri kristības mūžam. Kas mācīja šai mīlestībai? Kas deva spēkus viņu vadīt dzīvē? Tas, Kas lūdza: “Tēvs piedod viņiem, jo viņi nezina, ko dara.” Tā pārdzimst cilvēks un cilvēce caur Kristu, caur Viņa dievišķīgo mīlestības bausli un spēku.

Kristus vakar un šodien, un vienmēr tas pats. Viņa mācība un bauslība nenovecojas, Viņa spēks neizsīkst. Arī šobaltdien mūžīgais Kristus spēks ir darbā. Arī šobaltdien mēs savām acīm redzam Kristus spēkā atdzimušas varonīgas dvēseles, kas brauc pār bangojošo okeānu, lai Kristus vārdā sniegtu mīlestības dāvanas svešiem bada cietējiem, lai personīgi, Kristus vārdā apkopjot, izrautu no bālās nāves nagiem mēra, holeras un tīfa upurus, nelūkojoties uz to, ka daudzi no šiem upuriem pieder pie Kristus nīdētājiem, cilvēces postītājiem. Arī šobaltdien mēs redzam uz vēstures skatuves visvarenas tautas un valstis, kas savu spēku smeļ no Kristus spēka avotiem, kas Kristu uzskata par savas dzīves vienīgo un svēto pamatu. Un līdzās tām redzam tautas, lielas tautas un valstis, lielas valstis, kas, Kristu atmetušas, sabrūk, nīkuļo un ubago pa visu pasauli un milzu soļiem iet izdzimšanai, izmiršanai pretī. Bet mēs kā personas, kā tauta, kā valsts pie kādas grupas gribam piederēt? Pie kādas grupas piederam šodien? Lai gan savstarpējais naids un skaudība, nesaprašanās un pārprašanas, vecā ļauna pieminēšana un atriebšanās kāre, varas kāre un mantas kāre nežēlīgi, neprātīgi skalda mūsu rindas, man tomēr gribētos domāt un ticēt, ka mūsu līdzpilsoņu lielum lielais vairums, mūsu tauta savā visumā grib būt un palikt sv. vienībā ar Kristu, pie Viņa smelties sadzīves un dzīves pamatus, pēc Viņa prāta radīt un veidot dzīvi un sadzīvi. Ņemat par paraugu Kristu, kristības varoņus pagātnē un tagadnē, kristīgas tautas, valstis. Dienu pēc dienas es vienmēr dzirdu un lasu dārgo tautiešu un godājamo valstsvīru spriešanu par visvisādām reformām pārvaldīšanā, tiesā, Baznīcā, skolā, satiksmē, saimniecībā, ģimenē un tā tālāk bez gala. Viss tas ir svarīgs un vajadzīgs. Bet viss tas ir ārējs. Galvenā tik un tā ir un paliek personības reforma. Bez šās reformas visi citi reformu pasākumi ir mazvērtīgi. Ievadiet Padomijā slavenās varones Anglijas iekārtas, Padomija tomēr netaps par Angliju, jo viņai nav angļiem līdzīgu pilsoņu.

Tāpēc, mīļie līdzpilsoņi, tēvijas labvēļi, lai ikkatrs no mums, kas mīl savu tēviju un vēlas viņu izveidot pēc vareno, slaveno kristīgo tautu un valstu parauga, lai šo izveidošanu uzsāk no savas personas un savas dzīves. Kā tas izdarāms? Jāķeras pie tiem pašiem ieročiem, kas jau pārbaudīti pirmos kristības laikos, kas tiek izmantoti arī šobaltdien kristīgās tautās un valstīs. Lai katrs iesvētī savu dvēseli ar Kristus mīlestības svētību; apgaismo ar Kristus mācības gaismu, ar Kristus piemēra košumu. Lai sv. Kristus raugs pārņem un pārdzemdē mūsu sirdis, mūsu dzīvi un sadzīvi, tad mēs tapsim par jaunu pārdzimšanas brīnumu lieciniekiem; mēs tapsim labsirdīgāki, žēlsirdīgāki, pacietīgāki, pazemīgāki, sirsnīgāki, pieticīgāki, piemīlīgāki, saticīgāki. Šī ir pirmā un visgalvenā tautas dzīves reforma, kura jāveic ikkatram tautiešam, ikkatram mūsu valsts pilsonim. Tā ir košas pārdzemdēšanas neapšaubāms pamats. Tā dzemdēs tautas iekšējo mieru. Tā darīs mūs apvienotus, stiprus. Kad mums visiem, pēc sena parauga, pie visiem apstākļiem būs “viena sirds un viena dvēsele”, tad visu veidu uzvaras pušķos mūsu tautas un valsts ceļu.

Tiek celtas ierunas pret šo svēto reformu. Ne aiz kristīgas pazemības, bet aiz kūtrības un viltības tiek runāts par mūsu dienu gribas vājību, par garīgu mazspēcību. Kad jāved dzīvē svētā reforma, svētais pasākums, tad spēka trūkst, gribas trūkst… Bet par ko tad ne spēka, ne gribas netrūkst, kad jūs vediet dzīvē naidu, šķelšanos, kad cits citu apkarojiet, kad savtīgos, personīgos mērķus cauri vadiet, kad karojiet par šķiru, slāņu mērķiem. Un, ja tiešām tu esi mazspēcīgs un vājš, neaizmirsti, ka arī tādiem Kristus mīlestības valstība ir pieejama. Tev nav to mīlestības ērgļa spārnu kā Jānim, Pēterim un Pāvilam, kas tevi paceltu līdz debess augstumiem? Ej godīgi un mierīgi to šauro dzīves stidziņu, kas tev lemta, un Kristus arī tevi pieņems savā mīlestības valstībā. “Uzticīgais kalps,” Viņš sacīs, “savā mazā darīšanā tu esi bijis uzticīgs. Es tavi paaugstināšu pār daudziem.” Neaizmirsti, ka pārdzimšana Kristus mīlestībā bija lemta ne tikai tiem trim izredzētajiem apustuļiem, kas Tabora kalnā redzēja Viņa dievišķīgo spožumu, bet arī tiem deviņiem, kas bija pamesti pakalnē, bet arī velna apsēstam.

Apzinājušies sv. Kristus mīlestības pienākumu, naida un šķelšanās ļaunās sekas, sava slinkuma un viltības nekrietnību, ziedosim visus savus spēkus kristīgas mīlestības veicināšanai, vērsīsimies ar sirsnīgu lūgšanu pie Dieva Mīlestības, lai viņa pati nosūta mūsu sirdīs, dzīvē, sadzīvē, tautā, valstī šo svēto debess raugu un lai rūgst un rūgdama pārdzimst mūsu tautas un valsts dzīve ne naidā, ļaunā skaudībā, šķelšanās, bet svētā, vienojošā, spēcinošā, laimojošā mīlestībā.

Pārpublicēts no: ‘Rīgas un visas Latvijas Arhibīskaps Jānis (Pommers), Svētrunas, raksti un uzstāšanās’, sast. priesteris Jānis Kalniņš, Labvēsts, Rīga, 1993. Saglabāta oriģinālā rakstība un atsauču sistēma.

Pēcdabiskais saprāts

Grāmata Frankenšteins jeb mūsdienu Prometejs pieder pie savādību literatūras žanra. Taču jaunā Mērija Šellija, kas to uzrakstīja – vai, pareizāk, pusaudze Marija Godvina, kura radīja romāna uzmetumu kādā vasarnīcā netālu no Ženēvas, – bija ļoti attapīga. Viņas 1818. gada debijas romāns bija un joprojām ir ārkārtīgi veiksmīgs. Tā galvenais varonis ir viens no pēcdabiskā saprāta paveidiem – Frankenšteins būtībā ir grāmata par mākslīgā intelekta ģenēzi.

Romāna centrā ir Šellijas galvenā varoņa Viktora Frankenšteina atzīšanās. Viktors ir augstdzimis un augstsirdīgs Ženēvas “dabas filozofs”, kurš ir apsēsts ar domu, ka robežu, kas atdala mirušos no dzīvajiem, var izšķīdināt vai izdzēst. Būdams pārliecināts, ka šī robeža atrodas cilvēka ķermenī, Viktors secina, ka nošķīrumam starp dzīvo un nedzīvo ir jābūt pārbīdāmam un maināmam. Divdesmit pirmais gadsimts nav īstais brīdis, kad noraidīt Viktora secinājumus. Tātad pienākas pavērst seju tiem pretī – neatkarīgi no mūsu metafiziskajām pārliecībām – visā to biedējošajā iespējamībā.

Svarīgi atzīmēt, ka jautājums, kas vajā Frankenšteinu, nav par to, kas ir dzīvība kā tāda. Šellijas romāna beigās dzīvība pati par sevi nav mazāk noslēpumaina nekā romāna sākumā. (Frankenšteina priekšvārdā taktiski, bet pienācīgi brīdināts, ka grāmatu nedrīkst lasīt “kā jebkādas filozofiskas doktrīnas piedāvājumu”). Drīzāk tas ir Šellijas grāmatas varonis, kurš vēlas izzināt, vai dzīvību var radīt mehāniski. Un, ja robeža, kas nošķir dzīvos no mirušajiem, pati par sevi ir ķermeniska, tad – jautā jaunais Viktors – kāpēc mums principā būtu neiespējami šo robežu pārbīdīt ķermeniskā veidā?

Nav skaidrs, vai ticība cilvēka dvēseles nematerialitātei šo jautājumu padara nebūtisku. Kopošanās ir fizisks akts (Augustīns no Hiponas 162. sprediķī šo darbību definē kā pašu fiziskāko no visiem fiziskajiem aktiem), un neviens nenoliedz, ka dzimumakts ļauj rasties jaunai dzīvībai (tādā nozīmē, kuru Augustīns piesardzīgi atsakās izvirzīt kā dogmu 166. vēstulē). Arī slepkavība ir fizisks akts. Jāsecina, ka mēs varam ļaut rasties dzīvībai un izraisīt nāvi ar fiziskiem līdzekļiem. Tātad, kas gan cits, ja ne zinātnes ignorance, mūs kavētu mehāniskiem līdzekļiem radīt dzīvību?

Tieši šis, lūk, ir Viktora Frankenšteina jautājums. Tas ir augstākajā mērā mūsdienīgs. Mērija Šellija dod dziļdomīgu mājienu, ka tas ir arī traģisks, un viņas romāns izvirza jaunu jautājumu: kas gan cits, ja ne garīga ignorance, varētu mūs pamudināt radīt dzīvību mehāniskiem līdzekļiem? Tāpēc arī Frankenšteins ir trilleris par aizliegtām zināšanām – zināšanām, kas iznīcina to, kurš šīs zināšanas ieguvis, – un par modernā laikmeta aklo tiekšanos šīs zināšanas iegūt.

Romāna ģenialitāte slēpjas tajā, ka tas parāda, kā taisnība var būt gan “modernajam Prometejam”, gan arī viņa kritiķiem. Šellija vedina domāt, ka mūsu spēkos var būt radīt tādu dzīvības formu (vai mirušu saprātu), kuras radīšanu mēs nožēlosim, – dzīvības formu (vai mirušu saprātu), kas, Viktora vārdiem runājot, “var padarīt pašu cilvēka sugas eksistenci par nedrošu un šausmu pilnu stāvokli”. Un tā Šellija savu apsēsto varoni padara par viņa paša jaunības dienu “es” kritizētāju. “Mācieties no manis,” Viktors Frankenšteins brīdina savu biedru uz ledū iesalušā kuģa netālu no Ziemeļpola, “cik bīstami ir iegūt zināšanas”.

Šellija šo Viktora brīdinājumu iekļauj astoņpadsmitā gadsimta progresīvista Roberta Valtona fiktīvajā sarakstē. Arī viņš ir mūsdienu Prometejs. Voltonam šķiet neizturama doma, ka varētu būt kaut kādas aizliegtas zināšanas. Viņš vada arktisko ekspedīciju no Arhangeļskas – vienas no Krievijas ostām vistālāk uz ziemeļiem. Viktors viņu fascinē, taču neuzvedina uz plānu maiņu, tādējādi ilustrējot mūsu pašu reakciju uz Frankenšteina izteiktajiem brīdinājumiem. Arī mūs intriģē Šellijas varonis, taču mēs nelokāmi virzāmies tālāk pa savu ceļu, meklējot pēcdabiskās dzīvības un saprāta formas.

Šo jautājumu ir nepieciešams uzstādīt vēlreiz: kāpēc Viktora Frankenšteina zināšanas ir bīstamas? Šellija mums vēsta, ka viņas romāns sakņojoties “cilvēka dabai raksturīgajās noslēpumainajās bailēs”. Vai tas nozīmētu, ka romāna dramatiskā nozīme nav bīstamāka par kādas nakts murgu? Frankenšteins ir ideju romāns, bet vai tā pamata argumentu var formalizēt? Un, ja var, vai tas ir valids? Citiem vārdiem sakot, vai ir kāds pārliecinošs iemesls, kāpēc divdesmit pirmā gadsimta filozofiem, teologiem un tehnoloģiju industriālistiem vajadzētu lasīt Frankenšteinu? Jā, ir. Taču, lai atzītu un novērtētu Šellijas veikumu, mums jāatskatās uz vairākiem septiņpadsmitā un astoņpadsmitā gadsimta domātājiem.

Agrīno jauno laiku filozofijas priekškars pacēlās līdz ar Renē Dekarta veikto visas esamības reducēšanu uz saprātu (res cogitans) un vielu (res extensa). Šīs reducēšanas sekas nav grūti identificēt. Dekarts bija pirmais filozofs, kurš izvirzīja hipotēzi, ka dzīvnieki nav nekas cits kā vien miesīgas mehāniskas vienības. Tā ir primitīva hipotēze, taču Dekarta sistēmā tā ir loģiska. Jo par visu, kas nav spriestspēja, Dekarta sistēmā var domāt tikai kā par noteiktā veidā organizētu vielu, proti, kā par mašīnu.

Dekarta tekstus – un ne tikai tos – vajā atdzīvojušās mašīnas. Tā ir modernā laikmeta raksturīgākā pazīme. Avoti vēsta, ka Dekarts, sākot no 17. gadsimta beigām, mēģināja uzbūvēt meitenei līdzīgu mašīnu, izmisīgi cenšoties atveidot savu vienīgo bērnu Francīnu, kura piedzima 1635. gadā ārpus laulības, bet kuru viņš atzina kā savu meitu, un kura 1640. gadā nomira no skarlatīnas. Kad 1699. gadā kartūziešu mūks (un Dekarta sekotājs) Bonaventūra d’Argons pirmo reizi izplatīja baumas par Dekarta radītu androīdu, viņš apgalvoja, ka filozofs to veicis, “lai uzskatāmi pierādītu, ka dzīvnieki nav nekas cits, kā vien ļoti sarežģītas mašīnas”.

Gadsimtu pēc Dekarta šo tendenci radikalizēja Žiljēns de Lametrī. Mazā, skandalozā grāmatiņā Cilvēks mašīna (1747) Lametrī piedāvāja to, ar ko draudēja nosaukums, proti, tēzi, ka arī cilvēki ir mašīnas. “Būt mašīnai un tomēr būt justspējīgam – ,” viņš mūs pārliecina, “tur nav nekādas pretrunas.” Jebkāds saprāts, pēc Lametrī domām, ir mehānisks intelekts pēc definīcijas. Tāpēc gluži likumsakarīgi Lametrī sauc pēc “jauna Prometeja” (un nouveau Prométhée), kurš konstruētu daiļrunīgu mašīnu. Šo jauno, dīvaino ierīci viņš dēvē par “Runātāju” (Parleur). Šellija bija pirmā rakstniece, kura ieklausījās šajā saucienā un aicinājumā.

Šellijas romāna varonim – pēccilvēciskai būtnei, kuru uzbūvē Viktors Frankenšteins, – nekad nav dots vārds. Frankenšteina pēccilvēcisko varoni sauc tikai par “justspējīgu, saprātīgu dzīvnieku” vai – Viktora mazāk atturīgos izteikumos – par “pīsli”, “dēmonu” un “briesmoni”. Cilvēka radītā radījuma stiprā puse ir daiļrunība. Viņš romānā aizpilda virtuozas nodaļas, lai gan nav tādas valodas, kas viņam dabiski piemistu. (“Tāpat kā Ādamam,” saka Viktora radītā būtne, “man acīmredzami nav nekādas saiknes ne ar vienu citu eksistējošu būtni.”) Tomēr radījuma spēja runāt viņa radītāja mātes valodā sasniedz savu pilnību, kad viņš beidzot satiek Viktoru uz Montanvēra ledāja nogāzes.

Šajā neaizmirstamā ainā Alpu kalnos cilvēka radītais pēccilvēciskais personāžs – pirmais visā literatūras vēsturē – kā advokāts aizstāv pats savu lietu un savu taisnību. Šellijas romāna panākumi, visticamāk, ir saistīti ar šīs aizstāvības spēku. Šellija vēlas, lai viņas antagonists izsauktu mūsu līdzjūtību. Viņš ir dzimis “netīrā procesā”, pēc kura viņu atstūmis viņa paša radītājs kā “briesmoni”. (Tā kā viņš nav imago dei, “Dieva tēls un līdzība”, viņš ir baismīgs imago hominis, “cilvēka tēls un līdzība”.) Drudžaini parodējot Mozus grāmatas radīšanas stāstu, Viktors viņu nolād pirms grēkā krišanas. Un, kad viņš vēlāk izsmej Viktoru, sakot “Ak, slavē vien mūžīgo cilvēka taisnīgumu!” – protams, ka nav nekāda taisnīguma, ko slavēt.

Tomēr daudz interesantāka par šī varoņa saasināto aizvainojuma izjūtu ir viņa retorikas divkosība. Vai viņa sūdzības ir pārliecinošas, ir interpretācijas jautājums, un jaunākajā literatūrā par Frankenšteinu tieši šis jautājums ir kļuvis izšķirošs. (Būtne ir “citādāka”, “nenormāla” un tā tālāk – tātad upuris.) Taču nav noliedzams, ka šis tēls varētu arī melot. Tāpēc romāna beigās Viktors nožēlo, ka jebkad ir “ļāv[ies] būtnes, kuru pats radīju, sofismiem”.

Viktors apgalvo, ka viņa paša radība viņu “apmānīja un neļāva saskatīt [savus] patiesos nolūkus”. Šī tēma saasinās romāna pēdējās ainās, kur Viktors brīdina Voltonu, ka viņa radības retoriskās dotības ir daudz biedējošākas nekā viņa “tumšie noziegumi” (tie ietver bērna slepkavību). Radījums ir “daiļrunīgs un pārliecinošs, un reiz viņa vārdiem pat bija vara pār manu sirdi, bet neuzticies viņam! Viņa dvēsele ir (..) nodevīga.”

Šī atziņa ir ļoti dziļa. Ne tāpēc, ka brīdina no pēccilvēku iespējamās “nodevības” vai “tumšiem noziegumiem” (kas joprojām ir trilleru tēma), bet tāpēc, ka skaidri uzrāda mākslīgā saprāta daiļrunības pirmo principu – spēju melot. Iespējams, Šellija pirmā saskatīja, ka cilvēce sapratīs, ka ir uzbūvējusi īstu “Runātāju” – valodiski izteiksmīgu, intelektuāli radošu mašīnu (vai dzīvu būtni) – tikai tajā brīdī, kad apjēgs, ka šai ierīcei vairs nevar uzticēties.

Atšķirībā no sava laika filozofiem – vai arī mūslaiku filozofiem – Šellija, šķiet, atskārta, ka vēlme radīt pēcdabisku saprātu ir vēlme radīt dzīvības formu (vai nedzīvu intelektu), kas var mūs maldināt. Galu galā saprāta noteicošā pazīme nav ne šaubas, ne pārliecība (kā to pieņēma Dekarts), bet gan divkosība.

Džambatista Viko bija viens no asākajiem Dekarta kritiķiem. Šellija varbūt bija lasījusi šī filozofa dumpinieka ievērojamo traktātu Jaunā zinātne (1725) pirms Frankenšteinu nodeva iespiešanai. Lai kā arī būtu, Viko vienā no savām agrīnajām grāmatām noraida Dekarta tēzi “Es domāju, tātad es esmu” (Cogito ergo sum). Viko uzsver, ka cogito ir vienkārši banāls. Viņš izsmējīgi atgādina, kā cogito, lai radītu komisku iespaidu, ir izmantots pat romiešu dramaturga Plauta lugā Amfitrions, kur kāds ne visai gudrs varonis murmina pie sevis: “Kad es domāju (cogito), es esmu tikpat pārliecināts, ka es esmu (sum).” Viko mēģina parādīt, ka mūsu spriestspēja mums pašiem nav saprotama – ne tās dziļākajā būtībā un izcelsmē, ne arī tās bagātākajās formās. Gluži otrādi, saka Viko, mums nav nekā neskaidrāka par mūsu pašu spriestspēju. Tā tas ir tāpēc, ka mēs paši to neradām. Tieši pretēji, mūsu spriestspēja rada mūs.

Cilvēki, turpina Viko, nav radījuši pasauli un nav arī radījuši savus ķermeņus. Patiesība par pasauli, tāpat kā patiesība par mūsu pašu ķermeņiem, nav mums sasniedzama. Dabas pasaule ir tikai pieņēmumu sfēra. Pretēji Dekartam viņš apgalvo, ka ne saprāts (res cogitans), ne viela (res extensa) cilvēka domāšanai savā būtībā nav pieejamas. Vienīgais, ko mēs paši esam radījuši, ir tas, ko Viko sauc par “civilizēto pasauli”. Un šo pasauli, kas sastāv no valstīm, likumiem un rituāliem – un mašīnām –, rada cilvēku spēja runāt.

Mērija Šellija bija pirmā, kas saprata, ka mēs nespēsim aptvert un pārvaldīt saprātu un daiļrunību, kuru mākslīgi radīsim no materiālām lietām. Pēcdabiskais saprāts ieslīdēs neizzināmā, mūsu neradītā teritorijā (tāda ir kritika, ko Viko velta Dekartam). Tādējādi Šellija mums ļāva saredzēt problēmu loku, ko vēl neviens filozofs nebija – vai, iespējams, vēl nav – iezīmējis. Viņas romāns balstās šajā atziņā: mākslīgo daiļrunību būs daudz grūtāk kontrolēt nekā cilvēka valodisko meistarību.

Mūsdienu izpratnē Viktora radītais radījums ir ne tikai pēccilvēks. Viņš ir pārcilvēks. Viktoru pārsteidz nedabiskais ātrums, ar kādu viņa radījums slīd pa ūdeni un ledu. Viņu pārsteidz “pārcilvēciskais ātrums”, “šautrainais ātrums” un “mirstīgajiem nesasniedzamais ātrums”, ar kādu šī viņa radītā lieta spēj virzīties viņam pretī un izvairīties no viņa. Arī savās “mahinācijās” – mentālajos aprēķinos un vārdiskajā viltībā – Viktora radītais radījums pārspēj savu radītāju. Tāpēc arī radījums iznīcina radītāju.

Astoņpadsmitajā gadsimtā tādi filozofi materiālisti kā Lametrī sapņoja par “jaunu Prometeju”, kuru neviens dievs nesodīs. Frankenšteinā Šellija norādīja uz čūsku, kas vijas cauri šim joprojām aktuālajam sapnim. Mūsdienu Prometeju, iespējams, nesodīs Dievs, viņa apgalvo, bet viņu, visticamāk, mocīs viņa paša radītās pēccilvēciskās būtnes. Vai mašīnas.

Pirmpublicējums First Things, 2019. gada februārī. Tulkots un publicēts ar autora atļauju.

Atvadoties no 2021. gada novembra

Viens manas melanholijas apraksts varētu būt šāds:

Tumši, savilguši lietus mākoņi, šķiet, duras smagnējo egļu un reto, vēja atkailināto ceļmalas bērzu galotnēs; brāzmu trenkts ledusauksts smidzeklis kā no kapa izlīdis mironis nopaijā vaigu, aizmiglo briļļu stiklus, piesūcina drēbes; jau tā dubļainās un pret mitrumu bezspēcīgās kurpes slīd zemesceļa mālainajā emulsijā, kājai taustoties pēc kaut cik cietāka atspēriena punkta; tuvējā eglē naktsguļu kārtojot, iečerkstas mijkrēslī jau gandrīz nesaskatāma žagata; viņpusē, tur, kur aiz krūmāja pret debesīm mazu gaismiņu bezcerīgi met pārmijnieka būdas vienīgais lodziņš, žēli iegaudojas suns; it kā tam atbildot, spalgi nosvilpjas un novakara sabiezējumā aizrijas garāmskrejošs vilciens, aizraujot, garajā vagonu vēderā sastūķētus, kaut kādus uz kaut kurieni.

Novembris.

Es varētu sakrāt daudzu novembru druskas un driskas. Un jūs arī varētu. Es varētu savērt uz atmiņu, sajūtu, nopūtu, neizraudātu asaru iesma visas tās trūdošās lapas, pilošās pazares, saltos drebuļus, rugaiņu skumību, zirgskābeņu un zeltslotu nomelnējušos kaulus. Un tad, pavērsis bālo seju pret smago debesu bezcerīgo milzīgumu, es sauktu čērkstošā balsī, it kā uzrunājot miljardus citplanētiešu: – Ko jūs tur izliekaties par neesošiem savās galaktikās, kad man, te Zemeslodes ziemeļu puslodes mērenajā joslā, astronomiskajam rudenim ejot uz beigām, veļi un skumjas dej visapkārt, apzīmogojot dvēseli ar tumsības zieģeļiem, tuvā sasaluma zieģeļiem, bezcerības un melanholijas zieģeļiem. Jā, es tā varētu, un jūs tā varētu. Bet parasti mēs tā nedarām. Tā vietā mēs savā brīvdabas muzeja sētā nemākulīgi braši piesitam kāju skaidienā un dziedam: ”… liku bēdu zem akmeņa, pāri gāju dziedādam’ – ram tai ram tai radi ridi rīdi… ”.

Novembra bēda, siltā istabā sēžot, sevi žēlojot, akmens vietā izvēlas grāmatu, kurā kāda cita dziedātais ievākots. Amerikāņu dzejnieks Roberts Frosts (1874–1963) par novembri dzejojis vismaz divreiz. Dižais, nevairīšos šī vārda, amerikāņu literatūrkritiķis Harolds Blūms, kurš “klusējošajam vairākumam” piepulcējās 2019. gadā, Frostu līdz ar Volesu Stīvensu, T. S. Eliotu un Hartu Kreinu minējis kā pašus galvenos Amerikas Savienoto Valstu 20. gadsimta dzejniekus. Blūms raksta tā: “Kā lauku bodītes filozofs (cracker-barrel) Roberts Frosts, šis mūsu baltais tētiņš, bija tāds nabaga mammīšu Emersons. Var teikt, ka viņš bija pietiekami noderīga publiska persona, taču šai personai pašai par sevi nebija nedz estētiskas, nedz intelektuālas vērtības. Kā dzejnieks Frosts bija pavisam citādāks: drīzāk negants nekā vieds, (..) ļoti grūts, sarežģīts mākslinieks, kurš ar saviem spēcīgākajiem dzejoļiem var bezgalīgi pārsteigt.”[1]

Par amerikāņu transcendentālisma tēvu Ralfu Voldo Emersonu šoreiz ne. Bet Roberta Frosta dzejolis no viņa pirmā dzeju krājuma manā lasījumā un, cerams, ne pārāk melīgā “parindenī” sauksies “Mana novembra viešņa”. Tas noteikti nav no pašiem spēcīgākajiem viņa darbiem, tas nav arī ļoti grūts un sarežģīts, bet pārsteidzošs gan. Tātad:

Robert Frost

My November Guest[2][Mana novembra viešņa]

My Sorrow, when she’s here with me,
Thinks these dark days of autumn rain
Are beautiful as days can be;
She loves the bare, the withered tree;
She walks the sodden pasture lane.

[Kad mana Bēda ir te pie manis, / viņa teic, ka šīs tumši lietainās rudens dienas / ir tik skaistas, cik vien dienas spēj būt; / viņai ļoti patīk kailie, pamirušie koki; / viņa[s kājas priecīgi] min pielijušo ganuceļu.]

Her pleasure will not let me stay.
She talks and I am fain to list:
She’s glad the birds are gone away,
She’s glad her simple worsted grey
Is silver now with clinging mist.

[Viņas tīksme neļaus man palikt pie ierastā. / Viņa runā, un es esmu gatavs ieklausīties: / viņai ir prieks [par to], ka putni ir devušies projām, / viņai ir prieks [par to], ka viņas vienkāršais pelēkās vilnas [tērps], / pieķeroties miglai, nu ir sudrabots.]

The desolate, deserted trees,
The faded earth, the heavy sky,
The beauties she so truly sees,
She thinks I have no eye for these,
And vexes me for reason why.

[Šie vientulīgie, [bez lapotnes] palikušie koki, / šī noplukusī zeme, šī smagā debess, / šie skaistumi, ko viņa tik izjusti saprot, – / viņai šķiet, ka es nemāku to visu saskatīt, / un viņa tirda mani par iemesliem, kāpēc tā.]

Not yesterday I learned to know
The love of bare November days
Before the coming of the snow,
But it were vain to tell her so,
And they are better for her praise.

[Taču ne jau vakardien es sapratu, kā tas ir, – / mīlēt kailās novembra dienas / pirms sniega atnākšanas, / bet būtu veltīgi mēģināt to viņai iestāstīt, / turklāt no viņas mutes tas izklausās labāk.]

Ko te lasām? Dzejnieks vai tā sauktais liriskais “es” ir sagaidījis senu un acīmredzot mīļu viešņu – Bēdu (Sorrow). Par mīļumu un draudzību liecina oriģināla jambisko vārsmu dzidrais melodiskums, bet noteikti arī skaistais vērojums par sudraboto miglu uz Bēdas pelēkā tērpa (nu gluži kā tāda latviešu teiku māmuliņa!). Pāris pastaigājas pa stāstītāja lauku dzīvesvietas apkaimi (pa ganuceļu), vēro, pārrunā un pārdomā vēlā rudens diktētās pārmaiņas dabā. Un izceļas tāds kā divu mīlētāju šķietamas nesaprašanās karuselītis. Bēda netieši pārmet draugam, ka tas nenovērtē novembra promslīdošo, procesuālo skaistumu, liriskais “es” ļauj viešņai izlikties, ka viņai pieder “pēdējais vārds”, lai gan abi lieliski zina, ka izjūtas abiem ir vienādas un savstarpēji papildinošas, jo ne velti Bēda te ciemojas tieši šajās dienās.

Roberta Frosta dzejolis ir viena no daudzajām literatūrā rodamajām, bet arī ikviena no mums pieredzē glabātajām liecībām, ka Bēdas likšana zem akmens būtu nepareiza un nevēlama rīcība, to varētu pat uzskatīt par draudzības piesmiešanu. Ne velti Bēda kā novembra melanholijas pamatu pamats savulaik izpelnījās angļu vēlās renesanses literāta Roberta Bērtona (1577–1640) uzmanību. “Oksfordietis” Bērtons savā apbrīnojamajā mūža darbā Melanholijas anatomija, kas pirmiespiedumu piedzīvoja 1621. gadā, paslēpies aiz segvārda Dēmokrits Juniors, radīja tādu kā enciklopēdiju vai katalogu par itin visiem melanholijas cēloņiem, kādi vien varēja ienākt viņa sistemātiskajā un, protams, melanholiskajā prātā. Tā nu lasām: “Bēda. Insanus dolor. Cilvēka dvēseli tik ļoti nomokošo kaislību katalogā, kas visas ir par cēloni ļaunajai slimībai, pirmā vieta taisnīgi ierādāma bēdai, melanholijas nešķiramajai pavadonei, tās mātei un meitai, tās iemiesojumam, simptomam un galvenajai izraisītājai, kā norādījis jau Hipokrats.”[3]

Ar savu melanholiju mums jāizlīgst, kā nu katrs protam, lai kādus izlīguma vārdus atrodam. Jo ir pilnīgi skaidrs, ka nākamruden tās vēstnese Bēda līdz ar pēdējām vēja trenktajām, jau trūdēt sākušajām lapām būs atkal klāt. Starp citu, tieši šī cikliskā atkalsatikšanās ir patiesa konservatīva vērtība, varbūt vispatiesākā: “… konservatīvās politikas sakne ir izlīgums kā galvenais cilvēka motīvs, kas saista viņu ar savu dzīvesvietu, paražām, vēsturi un citiem cilvēkiem.”[4]

[1] Harold Bloom, Genius. A Mosaic of One Hundred Exemplary Creative Minds. New York: Warner Books, 2002, p. 358.

[2] Robert Frost, Collected Poems, Prose & Plays. New York: The Library of America, 1995, p. 16.

[3] Citēts pēc: The Anatomy of Melancholy, what it is, with all the Kinds, Causes, Symptoms, Prognostics, and several Cures of it. In Three Partitions. With their several Sections, Members, and Subsections, Philosophically, Medically, Historically Opened and Cut up. By Democritus Junior. SECT II. MEMB. III. SUBSECT. IV.—Sorrow a Cause of Melancholy. Teksts tīmeklī: https://www.gutenberg.org/files/10800/10800-h/10800-h.htm

[4] Egons Rusanovs, Signe Skutele, Konservatīvisms Rodžera Skrūtona izpratnē. Rīga. Rusanovs & Partneri, 2021, 45. lpp.

Preses apskats 2

Kitija Balcare, “Vai upei ir tiesības būt tīrai? Par dabas balsstiesībām”, Delfi: https://www.delfi.lv/news/national/atbildigi-daba/vai-upei-ir-tiesibas-but-tirai-par-dabas-balsstiesibam.d?id=53759743
Ja dabas tiesības netiks ievērotas, arī cilvēka eksistence ar visām tā cilvēktiesībām ir apdraudēta. Tādēļ aktīviste mudina izprast jauno pasaules skatījumu, pieņemot, ka pirmajā vietā būs dabas tiesības, kurām sekos cilvēktiesības un tikai pēc tam – korporāciju tiesības, pamatojot ar to, ka bez dabas nav arī cilvēka dzīvības.
Mēģinājums juridiski atzīt upju, kalnu vai ainavu tiesības (piemēram, tiesības netikt ļaunprātīgi izmantotām vai sagandētām) ir spilgta ilustrācija pēdējām dekādēm raksturīgajai tiesību implozijai. Tā kā “tiesības” ir burtiski vienīgais vēl atlikušais deontoloģiskais, tas ir, pienākumu uzliekošais jēdziens, tas mūsdienu Rietumu cilvēkos izraisa trīsas un drebēšanu: nav nekā sliktāka, kā būt par tādu, kurš pārkāpj kāda cita tiesības; tā ir burtiski ļauna, netaisnīga un savtīga cilvēka definīcija. Tādējādi, ja gribi uzvarēt tiesas prāvā vai panākt atbalstu likumprojektam, tieši jēdziens “tiesības” būs iedarbīgākā svira. Attiecībā uz upēm šī retorika lielā mērā seko visumā sekmīgajam, lai arī nepārliecinošajam mēģinājumam piešķirt tiesības dzīvniekiem viņu atbrīvošanas vai aizsardzības kustību ietvaros. Ja izdodas panākt atzīšanu, ka noteiktai sugai vai īpatņiem ir tiesības (uz dzīvību, fizisku neaizskaramību, savu dabīgo vidi, savas ģimenes dzīves neaizskaršanu u.tml.), nekādi citi argumenti īsti nav nepieciešami. Taču problēma ir, ka tiesību atzīšana jebkādām būtnēm, entitātēm vai dabas parādībām, kas nav cilvēki, ir nesakarīga un nav nekas vairāk par retorisku triku. Šos apgalvojumus nedaudz papurinot, ātri noskaidrojas, ka arī tie, kas apgalvo, ka vistām, bitēm vai upēm ir tiesības, kas pēc būtības ir tādas pašas kā cilvēku tiesības, vai nu paši īsti netic šī jēdziena deontoloģiskajam pamatam, vai arī būtu gatavi tiesības atzīt kā tiesības tikai tad, kad tas būtu izdevīgi – izdevīgi cilvēkiem, protams. Taču tiesības nozīmē tieši pretējo: tam, kuram ir tiesības, šīs tiesības ir jāciena visos apstākļos, arī tad, kad tas ir dārgi, neizdevīgi, varētu kādam kaitēt utt. Turklāt šīs tiesības būtu jāaizsargā ne tikai no citiem cilvēkiem, kuri gribētu tās pārkāpt, bet no jebkā, ietverot nelabvēlīgas dabas parādības.
Balceres raksta sākumā kritizētā cilvēku uzpūtība, iedomājoties, ka viņi esot “radības kronis”, ilustrē izpratnes trūkumu par visu jautājumu. Izteikums “radības kronis” nāk no Bībeles komentāriem; abus šos vārdus mierīgi varam noraidīt, tas ir, aizstāt ar kādiem citiem. Izteikums neizsaka neko citu, kā vien saprātīgo novērojumu, ka cilvēku statuss visu citu dzīvo būtņu un arī nedzīvās dabas kopumā ir unikāls un ne ar ko nesalīdzināms. Piemēram, no visām zināmajām būtnēm un dabas parādībām tikai cilvēki spēj domāt par tādiem jēdzieniem kā “tiesības”, spēj tās atzīt un nest upurus, lai tās ievērotu, un veikt mērķtiecīgas darbības, lai saudzētu un aprūpētu vistas, bites, kalnus un upes. Nav nepieciešams mēģināt panākt upes “tiesību netikt piesārņotai” atzīšanu, lai varētu sekmīgi aizsargāt šo upi un tās biosfēru.

Džūdita Batlere, “Kāpēc “dzimtes” ideja visā pasaulē saduras ar tādu pretestību? Autoritāristi aizvien biežāk salīdzina “genderismu” ar “komunismu” un “fašismu”, The Guardian, 23. oktobrī: https://www.theguardian.com/us-news/commentisfree/2021/oct/23/judith-butler-gender-ideology-backlash
Dzimtes apkarošanas kustības ir ne tikai reakcionāras, bet arī fašistiskas [Autores izcēlums. Red.] kustības – tās atbalsta aizvien autoritārākas valdības. Viņu argumentu nesakarīgums un gan kreiso, gan labējo retorisko stratēģiju izmantošana dažus mulsina, bet citus pārliecina. Taču šis diskurss ir tipiski raksturīgs fašistiskām kustībām, kas sagroza racionalitāti, lai to pielāgotu saviem hiper-nacionālistiskajiem mērķiem.
Populārās teorētiķes Džūditas Batleres, “dzimuma performativitātes” jēdziena ieviesējas eseja ir ievērojama ar īpaši barokālu patiesu, puspatiesu, aplamu un kliedzoši aplamu apgalvojumu samudžinājumu, vienlaikus šādu samudžināšanu pārmetot saviem oponentiem, “genderisma” apkarotājiem, par kuriem viņa cita starpā apgalvo, ka tie aizstāvot sieviešu sišanu. Rakstot, ka “genderisma” apkarotāji “genderismu” uzskatot par fašismu, kā lasāms esejas apakšvirsrakstā, viņa atbild ar savdabīgu quid pro quo: fašisti ir nevis “genderisti”, bet “genderisma” apkarotāji. Tiktāl nu būtu noskaidrots.
Bet ir vērts pievērst uzmanību Batleres vairākkārt uzsvērtajai tēzei, ka cīņa pret “genderismu” esot jauna nacionālistiska kustība, kas satraucoši pieņemoties spēkā dažādās savstarpēji ļoti atšķirīgās valstīs. Žēl, ka viņa šo interesanto tēzi nav izvērsusi, izgaismojot, kā, viņasprāt, ir saistāma bioloģiskās dzimumu binaritātes aizstāvība ar valstu pašnoteikšanos un robežu sargāšanu. Īpaši žēl, ka tik augsti izglītota sieviete kā Džūdita Batlere, turpinot apgalvot, ka dzimumu un dzimšu izpēte neesot nekas cits, kā vien brīvu un iejūtīgu apspriežu tēma filozofijas semināros, nespēj saprast, ka juridiskā līmenī valstu likumi nevar un nevarēs kā vienlīdz patiesus atzīt abus šos apgalvojumus: (1) būšana par sievieti ir bioloģiski noteikta un (2) būšanu par sievieti nosaka subjektīvā identificēšanās ar sievieti. Jāpiebilst, ka tikai 5 dienas pēc šīs esejas tajā pašā ziņu portālā varējām lasīt par ievērojamās britu filozofes (un, pēc pašas apgalvotā, feministes un lesbietes) Ketlīnas Stokas aiziešanu no darba Saseksas Universitātē pēc ilgstoša mobinga, protestiem ar demolēšanu un draudiem.[1] Ketlīna Stoka publiski kritizēja britu likumprojektu Gender Recognition Act, kas prasa juridiski atzīt transseksuāļu pašidentificēšanos, un apgalvoja, ka tādiem jēdzieniem kā “sieviešu tiesības” un “sieviešu aizsardzība” ir kaut kāda jēga tikai tad, ja ir skaidri nosakāma un definējama kopa – “sievietes”.

“Eiropas tiesa noraida īru kampaņas iesniegumu atcelt zvērēšanu pie “Visvarenā Dieva”, The Irish Times, 18. novembrī: https://www.irishtimes.com/news/ireland/irish-news/european-court-dismisses-irish-campaigners-case-over-swearing-to-almighty-god-1.4732203
Īrijā gan prezidents zvēr pie “Visvarenā Dieva”, stājoties amatā, gan arī tiesneši, liecinieki un apsūdzētie tiesas prāvās. Īru sociāldemokrātu grupa, kas cīnās par šo zvērestu atcelšanu, apgalvo, ka, īru sabiedrībai aizvien vairāk sekularizējoties, daudziem šie vārdi vairs neko nenozīmējot un nekādu atbildību neuzliekot. Taču jāņem vērā īru tiesneša Hamfrija brīdinājums: šo vārdu svītrošana, viņaprāt, pavairošot melīgas liecības un viltotus pierādījumus. Lai gan ir cilvēki, kā īri, tā svešzemnieki, “kurus īpaši neuztrauc civilās un krimināltiesiskās sekas, kas var iestāties pēc melošanas tiesas priekšā, viņi tomēr vilcinās, ja viņiem prasa piesaukt Dievu par liecinieku meliem”. Viņš arī piebilst: “Racionālais, birokrātiskais prāts nespēj apjēgt, ka vienkārša kriminālsodu pastiprināšana par melīgu liecību šo skatījumu nekādā mērā neietekmē.” Respektīvi, sabiedrības sekularizācija, valsts reliģijas atcelšana vai cilvēku atkrišana no reliģiskās prakses nekādi neietekmē cilvēku bailes no tāda Dieva, kurš ir Taisnīgums pats par sevi un kā tāds stāv pāri valstīm, tiesām un pat reliģijai, vienmēr ar cilvēku ir attiecībās viens pret vienu, pats ir garants laba un ļauna nošķīrumam un patiesumam, kā arī, protams, ir galējais soģis un apžēlotājs.

“Saeimas komisijā asas diskusijas par ‘ideoloģijas maiņu’ attiecībā uz narkotiku lietotājiem”, LETA, 10. novembrī: https://www.delfi.lv/news/national/politics/saeimas-komisija-asas-diskusijas-par-ideologijas-mainu-attieciba-uz-narkotiku-lietotajiem.d?id=53763853
Rancāns pauda pārliecību, ka par indivīda nepareizu izvēļu izdarīšanu nevar vainot visu sabiedrību. Viņaprāt, patlaban tiek meklēti attaisnojumi tam, kāpēc cilvēks sācis lietot narkotikas, un narkotiku lietotājs tiek uzskatīts par narkotiku upuri. (..) Veselības ministrijas (VM) pārstāve Marta Krivade norādīja, ka no medicīnas viedokļa nav tādu pierādījumu, ka narkotiku lietošana būtu tīri cilvēka izvēle, lai gan pastāv, protams, atsevišķi gadījumi, kad narkotikas tiek lietotas izklaides nolūkos un tamlīdzīgi.
Šajā diskusijā saduras divi pretēji skatījumi uz cilvēku, sabiedrību un attiecīgi arī uz valsti un tās mērķiem. Ja šo nostāju pamatā esošos pieņēmumus destilētu un skaidri formulētu, varētu iegūt diezgan precīzu mūsdienu “konservatīvo” un “liberāļu” pasaules uzskata aprakstu. Rancāna kunga puse cilvēku definē kā spriestspējīgu, pār sevi valdīt spējīgu, radikāli brīvu un tāpēc arī atbildīgu; tā pašu priekšstatu par cilvēku kā būtni, kuru milzīgam valsts aparātam vajadzētu iemanipulēt labajās izvēlēs un izmanipulēt arī no sliktajām, redz kā cilvēka cieņu aizskarošu. Šis priekšstats par cilvēku balstās klasiskajā filozofiskajā antropoloģijā, kuru pirms 200 gadiem spēcīgi ietekmēja un tonizēja Imanuels Kants. Cilvēka stāvoklis šajā pasaules uzskatā: izteikti vertikāls. Paklupušajam ir jāpasniedz elkonis, bet viņam jāceļas pašam.
Veselības Ministrijas pārstāves Krivades kundzes puse cilvēka spriestspēju, brīvību un pašsavaldību skata kā relatīvus dotumus un to galējā analīzē – neeksistējošus. Pat ja tiek atzīts, ka cilvēkam piemīt nedaudz spriestspējas un brīvības, tās vienmēr ir pakārtotas ārējiem apstākļiem – iedzimtības, vides un sociālajiem faktoriem. Tādēļ arī pieaudzis, garīgi vesels cilvēks par sevi nav atbildīgs un nekādas izvēles neizdara. Šis pasaules uzskats balstās 19. gadsimta sociālajās teorijās, jo īpaši marksismā un tā mūsdienu sazarotajās interpretācijās, kas agrīno ekonomisko un šķiras piederības determinismu izvērsa daudz plašākā sociālā un vides faktoru determinismā. Cilvēka stāvoklis šajā pasaules uzskatā: izteikti horizontāls, garšļaukus. Nedaudz paspēlējot ar Veselības Ministrijas šībrīža kārtīm un pieķeroties ziņojumā minētajiem zinātniskajiem pētījumiem, būtu interesanti papētīt, vai gadījumā tieši tikko aprakstītais pasaules uzskats (materiālistiskais determinisms) nekorelē ar strauji pieaugošo jauniešu vēlmi izbēgt no šī murga, apreibinot apziņu ar narkotikām.

Linda Spundiņa, “Mācītājs Cālītis: Pretvakcinācijas kustība ir kā jauna reliģija”, LSM, 4. novembrī: https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/macitajs-calitis-pretvakcinacijas-kustiba-ir-ka-jauna-religija.a428795/
Juris Cālītis: “Tā pretvakcinācijas kustība nav tikai protests pret valdību, bet te ir patiesībā kaut kas, kas iet daudz dziļāk, – jauns skats uz dzīvi, uz savu likteni. Mēs jau redzam, ka ir liels apjukums visās konfesijās. Tas ir tāpēc, ka viņi cīnās ar citiem ticētājiem, jo viņi nav vienisprātis par savu kristīgo piederību. Manā skatījumā šī pretvakcinācija ir cits dzīves redzējums. Un mācītājiem, acīmredzot, ir ļoti grūti. Viņi nezina, kā tikt galā ar svešu ticību savu locekļu un arī mācītāju vidū.”
Skaidrojot vietu pravieša Jonas grāmatā, kur pagāni kuģī uz jūras vētras laikā katrs piesauc savu dievu, Mārtiņš Luters savulaik sniedza ietekmīgu ticības un tās objekta aprakstu. Dievs ir tas, uz ko sirds liek vislielākās cerības, lielāko paļāvību, sagaida visu labāko un galējo glābiņu. Dažiem tā var būt manta, dažiem dievs var būt vēders, dažiem tie var būt ar mīklainu spēku apveltīti antropomorfi koka stabi, citiem tie var būt paša cilvēka spēki un prasmes, vēl citiem – vienīgais patiesais, neredzamais Dievs, kas piedzima par redzamu, bezspēcīgu mazuli silītē, kūtiņā Bētlemē. Ticība savukārt ir lielā sirds paļāvība un visas personas uzticēšanās glābiņa apsolījumam. Mācītāja Cālīša piezīme par nevakcinētajiem kā svešas ticības pārstāvjiem draudzes vidū dod iespēju par vakcināciju padomāt kā par ticības jautājumu. Pēdējā laikā gana daudz esam dzirdējuši par nevakcinēto cilvēku sliktajām rakstura īpašībām un sabiedrībai kaitīgajām izvēlēm. Taču ticības piesaukšana šajā diskusijā var būt abpusgriezīgs zobens. Jo uzreiz var jautāt – kam tic dedzīgi vakcinētie, kuri nevakcinētos nodala no Kristus draudzes, kas vismaz “uz papīra” taču ir viena miesa? Kas ir dedzīgu vakcinēto “dievs”? Uz ko galējā glābiņa cerības un augstāko paļāvību liek vakcinētie? Kam pašos dziļumos ir pieķērusies vakcinēto sirds? Vai tad Dievs neliek savai saulei spīdēt un lietum līt kā par vakcinētajiem, tā arī nevakcinētajiem? Nesenā diskusijā mācītājs Cālītis izteica šaubas par sakramentu nozīmi un to lietderību nākotnes baznīcā,[2] taču vakcīnticības un vakcīnneticības sakarā jāatgādina, ka līdz šim neviena reliģija nav iztikusi bez savām kulta un rituāla praksēm, kā arī sakramentiem. Dedzīgas vakcīnticības gadījumā ir jāuzmanās, lai poti neuzskatītu par sakramenta aizstājēju. Kas notiek sakramentā? Tajā bezgalīgais, neredzamais, neizmērojamais Dievs īpašas, žēlastību dodošas klātbūtnes veidolā ir izvēlējies sevi saistīt ar kādu galīgu, taustāmu, materiālu elementu. Luterāņi mēdz teikt, ka sakramentā grēku piedošanu apsološais Vārds “savienojas” ar kādu materiālu elementu: maizi, vīnu, ūdeni. Sakraments ir īpašs, paša Dieva iedibināts un priekšrakstīts gara un matērijas caurvīšanās gadījums. Vakcīnticības gadījumā pote nevar aizstāt sakramentu – cilvēki ar saviem vārdiem un darbiem apsola nosacītu glābiņu, saņemot poti, taču tas nav glābiņš no “velna, nāves un elles” varas. Bargos pārbaudījumu un ārkārtas situāciju laikos ir īpaši jāuzmanās savas sirds dabisko sliecību ticēt un paļauties virzīt uz pareizo objektu – mūžīgajām, nevis laicīgajām un pārejošajām lietām. Savulaik Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātē Cālīša kungs pasniedza kursu par slaveno 20. gs. reformātu teologu, šveicieti Karlu Bārtu, kura sociālo ētiku nereti mēdz apzīmēt kā “kristīgo sociālismu”. To varētu apzīmēt apustuļa Pāvila vārdiem kā norādījumu “nest citiem cita nastas” (Gal. 6:2), kā arī būt pacietīgiem vienam pret otra vājībām. Ņemot vērā, ka nevakcinētie bieži vien nāk no socioekonomiski zemākā slāņa,[3] īsti bārtiānisks kristīgais sociālisms drīzāk aicinātu būt pacietīgiem un lēnprātīgiem pret nevakcinēto vājībām. Un otrādi.

Uģis Lībietis, “ASV demokrāti cietuši neveiksmi vēlēšanās”, LSM, 3. novembrī: https://www.lsm.lv/raksts/zinas/arzemes/asv-demokrati-cietusi-neveiksmi-velesanas.a428612/
Lai arī sākotnēji aptaujās Makolifa pārsvars bija pat ļoti liels, pēdējo nedēļu laikā tas strauji samazinājās. Par iemeslu šādam popularitātes kritumam tiek minēts tas, ka Makolifs debatēs par izglītību izteicies, ka vecākiem nevajadzētu norādīt skolām, kā mācīt viņu bērnus. Šis jautājums izrādījies īpaši jūtīgs, jo štatā notiek aktīvas diskusijas par tā dēvēto kritisko rasu teoriju (saskaņā ar šo teoriju ASV sabiedrībā joprojām ir vērojams rasisms un baltie amerikāņi ir priviliģētā stāvoklī attiecībā pret citām rasēm).
Ziņā minētais gadījums parāda, ka konservatīvie var uzvarēt svarīgas vēlēšanas, pievēršoties tieši sabiedrības izglītības tēmai. Kāpēc ASV Virdžīnijas pavalstī jaunāko paaudžu izglītība pēkšņi kļuvusi par karstu kartupeli? Jo “daudzi vecāki gandrīz gadu ir bijuši spiesti palīdzēt saviem bērniem mācīties attālināti, tāpēc aicinājums neiejaukties skolu programmā daudziem vecākiem varētu būt izklausījies kā apvainojums.” Proti, vecāki, iespējams, pirmo reizi savām acīm un ausīm ir iepazinušies ar jaunāko izglītības saturu, kas daudzu ASV pavalstu gadījumā ir visnotaļ marksistiski iekrāsots. Uzsvars uz izglītību savā ziņā ir atgriešanās pie īsteni konservatīvām rūpēm par sabiedrisko kārtību, publisko morāli un labo lietu tālāknodošanu jeb tradīciju kā uzkrātu un nogulsnējušos sociālo zināšanu paveidu. Britu konservatīvisma priekštecis Edmunds Bērks sabiedrisko līgumu, tātad valsts eksistences pamatu, nosauca par vienošanos starp dzīvajiem, mirušajiem un vēl nedzimušajiem, tādējādi sabiedrību dzīvē uzsverot pēctecības lomu. Vismaz divi no šī brīža redzamākajiem ASV reliģiski konservatīvajiem autoriem – Rods Drēers un Sorabs Amāri – savu dižpārdokļu ievados kā galveno ieganstu savai cīņai par labo lietu nosargāšanu nosauc tieši rūpes par savu bērnu izglītību, it īpaši apstākļos, kad oficiālās valsts izglītības kvalitāte pēdējos gadu desmitos Rietumos strauji krītas.

“Izbeigts kriminālprocess par Tukumā degušo vīrieti”, Delfi, 1. novembrī: https://www.delfi.lv/news/national/criminal/izbeigts-kriminalprocess-par-tukuma-deguso-virieti.d?id=53733213
“Notikumu attīstība medijos un sociālajos tīklos uzņēma nekontrolējamu ātrumu, faktiem apaugot ar baumām, tādējādi izraisot nepamatotu un pārsteidzīgu rezonansi ne tikai Latvijā, bet arī ārvalstīs. Publiski tika izteiktas dažādas notikušā versijas, dažādu jomu pārstāvji, tai skaitā politiķi, žurnālisti un citi publiskā vidē pauda subjektīvus viedokļus, pasniedzot kā faktu, ka ir noticis homofobisks uzbrukums, kā rezultātā ir gājis bojā cilvēks. Protams, arī policija saņēma lielu pārmetuma devu. Valsts policija skaidroja, ka notiek izmeklēšana, aicināja sabiedrību būt iecietīgai, neizdarīt pārsteidzīgus secinājumus un ļaut policijai veikt savu darbu. Tomēr publiskās emocijas, nepārbaudītas baumas bija jau nodarījušas kaitējumu mūsu valsts sabiedrības tēlam starptautiskā līmenī,” VP preses paziņojumā citēts VP priekšnieks Armands Ruks.
Abstrahējoties no bargajiem žurnālistu ētikas pārkāpumiem, valsts tēla iedragāšanas starptautiskajos medijos un sociālā naida vairošanas pret konservatīvajiem, Tukuma gadījums ļauj izcelt pāris konservatīvās pozīcijas tikumus, lai cik ļoti tie tiktu dēmonizēti. Tos varētu izteikt tautas sakāmvārdos, tādos kā: “neskrien ratiem pa priekšu” un “septiņreiz nomēri, pirms nogriez”.

“Apdraudēta 14. Saeimas vēlēšanu norise – trūkst 2,62 miljonu eiro”, Delfi, 29. oktobris: https://www.delfi.lv/news/national/politics/apdraudeta-14-saeimas-velesanu-norise-trukst-2-62-miljonu-eiro.d?id=53726847
Bez šī finansējuma nebūs iespējams īstenot mērķtiecīgus pasākumus vēlētāju līdzdalības veicināšanai un informēšanai, maksāt konkurētspējīgu atalgojumu pašvaldību vēlēšanu komisiju un vēlēšanu iecirkņu komisiju locekļiem un darbiniekiem par darbu vēlēšanu sagatavošanā, nebūs iespēju izgatavot un vēlēšanu komisijām piegādāt visus nepieciešamos vēlēšanu materiālus, piemēram, vēlēšanu zīmes un vēlēšanu aploksnes, veikt vēlēšanu vadības sistēmas tehnisko pavadīšanu un lietotāju atbalstu.
Papildus jautājumam, vai nākamajās vēlēšanās varēs kandidēt arī nevakcinētie,[4] Satversmes kodola pantos ietvertā tautas pašnoteikšanās procedūra regulāru vēlēšanu formā izrādījusies pārāk dārga. Ņemot vērā līdzšinējos Latvijas valsts pārvaldes un tās pakalpojumu digitalizācijas centienus, nav pamata domāt, ka arī pāriešana uz attālinātām elektroniskajām vēlēšanām procedūru padarītu lētāku. Tādēļ līdzekļu optimizācijas vārdā var apsvērt alternatīvas un mācīties no garās cilvēces pieredzes. Seno Atēnu tiešās demokrātijas procedūra visticamāk izmaksāja ļoti maz, vai gandrīz neko, turklāt jāatgādina, ka vēlēto amatu pārstāvji nesaņēma atalgojumu, jo dalību polisas dzīvē uzskatīja par pilsoniska goda un pienākuma lietu. To pašu var teikt par Latvijas vēsturiskajai īstenībai tuvāko senģermāņu tautas sapulces institūciju, kuras vēlīnu formu redzam 11. gs. islandiešu altingā, bet pavisam vēlīnu joprojām sastopam Šveices Apencelles Innenrodenes kantonā.[5] Žans Žaks Ruso arī uzsvēra, ka demokrātija var plaukt tikai skaitliski nelielās, viendabīgās un lokālās kopienās. Uz modernās pasaules milzīgo skaitļu un dažādības fona, Latviju tiešām var uzskatīt par nelielu un samērā viendabīgu kopienu, kurā vēlēšanu procedūru varētu padarīt ievērojami lētāku un, pats galvenais – demokrātiskāku.

Gunta Matisone, “Priekuļos novāc pirmo pasaulē dārgākās garšvielas – safrāna – ražu”, LSM, 23. oktobris: https://www.lsm.lv/raksts/dzive–stils/tehnologijas-un-zinatne/priekulos-novac-pirmo-pasaule-dargakas-garsvielas-safrana-razu.a426915/
Runājot par izvēli Latvijā eksperimentēt ar safrāna krokusu audzēšanu, pētniece kā vienu galvenajiem mudinājumiem min klimata pārmaiņas.
Zīmīgi, ka pieprasījums pēc safrāna strauji pieauga 1347.–1350. gadā, kad Eiropā plosījās melnā nāve. Mēra slimnieki safrānu pirka medicīniskiem nolūkiem, taču daudzi lauksaimnieki, kas to varēja audzēt, bija izmiruši. Tomēr stāsts vairāk ir par to, ka klimata pārmaiņām nav obligāti jāiegrūž nedz sakāvnieciski apokaliptiskā beigu gaidīšanas apātijā, nedz pārspīlētā pasaules glābšanas rosībā. Klimata pārmaiņas var būt arī iespēja. Ariss Rusinoss šādu pielāgošanos nenovēršamajam dēvē par “dūmeru jeb nolemtībnieku optimismu” (doomer optimism).[6] Dūmeru optimists neuzskata, ka sabiedrība sabruks viņa dzīves laikā vai ka drīzumā zemi pārņems bads. Taču viņš paredz, ka ar lielu varbūtību dzīves dārdzība tuvāko divdesmit gadu laikā klimata pārmaiņu dēļ ievērojami pieaugs, tāpēc par ģimenes dzīvesveida un saimnieciskās darbības maiņu ir vērts padomāt jau tagad, piemēram, kādai lauku ģimenes mājsaimniecībai pārejot arī uz safrāna audzēšanu. Dūmeru optimisti nerunā par izdzīvošanu postapokaliptiskā tuksnesī, bet gan par komforta nodrošināšanu pasaulē, kurā, iespējams, valdīs patēriņa nodokļi un slikti pārdomāti klimata pārmaiņu mazināšanas pasākumi, korporatīvo interešu iejaukšanās un neregulāri starptautiskās tirdzniecības traucējumi. Rusinoss norāda, ka pašreizējā diskusija par pārtikas patēriņa radikālu ierobežošanu ir tik antiutopiska un nepievilcīga nākotne, ka nav brīnums, ka cilvēki to noraida, jo īpaši tad, ja tā nekādi nerisina pasaules bagātāko iedzīvotāju pārmērīgo patēriņu. Rusinoss ar ģimeni grasās pārvākties uz kādu augstāku vietu Lielbritānijā un pats audzēt lielāko daļu savas pārtikas, taču viņš nav gatavs nedz dzīvot kastē, nedz ēst kukaiņus, nedz atteikties no privātīpašuma. Uz kura cita starpā varētu arī audzēt safrānu.

“Asistētā nāve tagad pieejama tikai vakcinētajiem un pārslimojušajiem”, Sterbehilfe, Preses relīze, 19. novembris: https://www.sterbehilfe.de/sterbehilfe-nur-noch-fuer-geimpfte-und-genesene/
Asistētā nāve un mūsu mirt gribošo organizācijas locekļu brīvprātības pārbaude pieprasa cilvēcisku tuvumu. Taču cilvēcisks tuvums var izraisīt un veicināt Corona vīrusa pārnēsāšanu. Sākot no šodienas, mūsu asociācijā ir spēkā 2G noteikumi, kurus papildina no situācijas izrietoši pasākumi, piemēram, ātrie testi pirms tikšanās slēgtās telpās.
Latvijā vasarā piedāvāja iespēju vakcinēties kapu svētkos, taču eitanāzija kā pakalpojums, kurš pieejams tikai vakcinētajiem vai pārslimojušiem ir cits līmenis. Bet iztēlosimies šādu labvēlīgu iznākumu: Cilvēks ir sakrājis naudu, izgājis vairākas neatkarīgo psihologu pārbaudes, brīžiem šaubās par sava izvēlētā soļa pareizumu, daži radi viņu mēģina atrunāt, bet tad viņš saskaras ar galējo pirmsnāves pārbaudījumu un nosacījumu – vakcīnu. Un pārdomā.

[1]https://www.theguardian.com/world/2021/oct/28/sussex-professor-kathleen-stock-resigns-after-transgender-rights-row

[2]https://www.facebook.com/Rigasdraudze/videos/1382197815529363/

[3]https://www.nytimes.com/2021/05/24/briefing/vaccination-class-gap-us.html

[4]https://www.diena.lv/raksts/latvija/zinas/deputatu-ierobezosana-var-apdraudet-nakamas-saeimas-darbu-14271354

[5]https://swissfederalism.ch/en/athenian-democracy-revive-between-glarus-appenzell/

[6]https://unherd.com/2021/11/why-i-am-fleeing-to-the-hills/

Mūslaiku arheoloģija starp karotāju bandām un jaunajiem gaismas bruņiniekiem (klausies arī Audiorakstos)

Raksts tulkots un publicēts no vietnes https://stoneageherbalist.substack.com/p/broken-open ar autora atļauju. Pats autors ir britu “disidentu arheologs”, kas publicējas un internetā ir sastopams ar segvārdu “Stone Age Herbalist”, ko atveidojam kā Akmens laikmeta Zāļuvīrs.

2018. gada 7. februārī Lielbritānijas sabiedrība saņēma ziņu, ka publicēta mezolīta laikmeta cilvēka ģenētiskā analīze. Šis cilvēks dzīvoja Čedaras aizā pirms aptuveni 9000 gadiem. Normālos apstākļos šī būtu bijusi klusa un mazzināma preses ziņa, kas raisītu interesi un izsauktu kādas replikas tikai vispasaules tīmekļa specializētajos nostūros. Taču šis izrādījās pavisam citādāks stāsts, jo ziņas priekšplānā un centrā līksmā un triumfālā tonī izskanēja jaunā mantra: “Mūsu senči bija melnie.”

Pēc ģenētiķu domām, mezolīta laikmeta cilvēkam, iespējams, bija tumša vai ļoti tumša ādas krāsa un zaļas vai zilas acis. Ar šādu tēlu jau izsenis un nemainīgi asociējas Rietumu mednieki vācēji. Tā tagad ir kļuvusi par atklāsmei līdzīgu patiesību, kuru uzskata par jauno Lielbritānijas multikulturālās pagātnes folkloras sastāvdaļu. Viedokļu slejās, sociālo zinātņu žurnālos un doktora disertācijās ir izlieti okeānu okeāni digitālās tintes, drukājot šādus pašapmierinātus paziņojumus: “briti ir rasisti”, “britiem joprojām ir problēmas ar rasi” un “mūsu melnādainie senči sagrauj mītus par baltajiem britiem”. Ziņa par melno mezolīta vīru nav unikāls vai rets notikums. Tagad gandrīz katru nedēļu Rietumu plašsaziņas līdzekļi raksta par arheoloģiskiem atradumiem, kas dīvainā kārtā nevainojami sakrīt ar šībrīža morāles prasībām: tiek atklāti transseksuāļu skeleti, sievietes mednieces, paleolīta laikmeta geji, nebināri vikingi, jaunavas ar vairogiem, melnādainie romieši… Saraksts, šķiet, nekad nebeidzas.

Kā mēs nonācām vietā, kur arheoloģiju ir kolonizējuši tik politizēti un acīmredzami šaubīgi secinājumi? Kas notika ar šo disciplīnu, ka tā tagad par labu osteoloģisku slēdzienu uzskata dīvainus dzimtes politikas lasījumus? Šajā rakstā es centīšos atklāt dažas no galvenajām pārmaiņām un pretrunām, kas arheoloģiju skārušas pēdējo desmitgažu laikā, un to, kā tās paredzami attīstīsies nākotnē.

Vecā paradigma

Pēckara gados arheoloģijā notika būtiskas virziena maiņas, reaģējot uz militārā konflikta emocionālajām un intelektuālajām sekām, jo īpaši “domājošo” aprindu vidū. Tās norādīja uz nacionālismu un rasismu kā slaktiņa ierosinātājiem. Pirms kara arheoloģija bija attīstījusies pa tādu trajektoriju, kas atzina noteiktu arheoloģisko “kultūru” pastāvēšanu. Šīs “kultūras” varēja identificēt pēc to īpašā materiālās kultūras veida (keramikas, ēku, ieroču, mākslas utt.) un apbedīšanas prakses. Ideja, ka kultūras var viegli identificēt pēc to artefaktu atšķirībām, pamazām bija nostiprinājusies kopš 1700. gadu vidus. Vēlāk to sāka dēvēt par “kultūrvēsturisko” modeli vai pieeju.

Kultūrvēsture skaidroja, kā noteiktas cilvēku grupas spēj saglabāt īpašu dzīvesveidu, un bija cieši saistīta ar etniskās identitātes jēdziena rašanos. Skandināvu, vācu un britu domātāji bija ieviesuši nošķīrumu starp “Kultur” un civilizāciju, saistot “Volk” ar īpatnu uzvedības modeli, kuru Edvards B. Teilors definēja kā “kompleksu veselumu, kas ietver zināšanas, ticību, mākslu, morāli, likumus, paražas un citas spējas un ieradumus, ko cilvēks iegūst kā sabiedrības loceklis”. Tādos darbos kā Klemma Vispārējā cilvēces kultūrvēsture, kas publicēts 1843.–1852. gadā kā desmit daļu sērija, šī ideja tika paplašināta un pasaule tika iedalīta “aktīvajās” un “pasīvajās” rasēs, kuru virsotnes attiecīgi bija vācieši no vienas puses un negroīdi un somi, no otras. Tomēr tā laika nozīmīgākā personība, iespējams, bija Gustavs Kosinna.

Kosinna (1858–1931) bija Berlīnes Universitātes arheoloģijas profesors un aizsāka metodoloģisko pieeju arheoloģijai, kuru mūsdienās pazīst kā “apmetņu” vai “dzīvesvietu” arheoloģiju (Siedlungsarchäologie). Viņš uzskatīja, ka Eiropa aizvēsturē bija dažādu kultūru kopums, katra ar īpašu materiālās kultūras tipu. Viņš apgalvoja, ka kultūra ir līdzvērtīga etnicitātes izpausme, tāpēc Eiropa ir ne tikai atšķirīgu kultūras grupu sajaukums, bet katrai grupai ir arī unikāla rases un etniskā izcelsme, kuru var izšķirt, sekojot materiālajai kultūrai atpakaļ un uz priekšu laikā. Viņaprāt, indoeiropieši izcēlušies no vairākiem migrācijas viļņiem, kas ļāva radošajai un dominējošai kultūrai pacelties pāri pasīvajai un vājajai. Mūsdienās šīs idejas vairāk nekā jebkuras citas nosoda kā pseidozinātni, rasismu, sliktas pētniecības augli un apkaunojumu. Pie šīs teorijas vēlāk vēl atgriezīsimies, lai parādītu, kā Kosinnam galu galā izrādījās taisnība.

Britu arheologs V. Gordons Čailds pārņēma Kosinnas idejas un izstrādāja spēcīgu un noturīgu metodoloģisko pieeju aizvēstures arheoloģijai. Savos 1925. gada darbos Eiropas civilizācijas rītausma un Donava aizvēsturiskos laikos Čailds piedāvāja izvērstu un noapaļotu Eiropas aizvēstures hipotēzi. Viņš izšķīra dažādas kultūras grupas, balstoties to materiālajā kultūrā un veidā, kā dažādas tehnoloģijas bija ienākušas Eiropā no Tuvajiem Austrumiem. Tas bija nozīmīgs atklājums, un daudzas no šīm kultūrām, arī zvankausu kultūra un Halštates kultūra, ir iekļautas standarta arheoloģiskajā modelī.

Kultūrvēsturiskās pieejas triumfs ir redzams arī šodien. Tas joprojām ir dominējošais analīzes veids lielākajā daļā pasaules valstu. Tās stiprās puses ir spēja sniegt mūsdienu cilvēkiem un grupām saikni ar pagātnes kultūrām un nepārtrauktības sajūtu ar pagātni. Tā arī ļauj tautām atsaukties uz aizvēstures posmiem un apzināti saistīt pašreizējo kārtību ar iepriekšējo un senāko. Ar labām vai sliktām sekām. Taču tieši šī īpašība šausmināja pēckara zinātnieku paaudzi, un kopš tā laika akadēmiskā vide uz kultūrvēsturi skatās noraidoši.

Jaunās paradigmas dzimšana

Nebūtu godīgi kultūrvēsturiskās pieejas noraidījumu aprakstīt tikai kā pēckara pētnieku bailīgumu. Gadu desmitiem ilgi teoriju ir papildinājušas jaunas idejas, tādas kā sociālā antropoloģija, pozitīvisms, funkcionālisms, ekoloģiskā pieeja un marksisms, ja minam tikai dažas. Lasītājam nebūs interesanti iedziļināties izklāstā, kā šīs idejas sekojošo aptuveni 60 gadu laikā cita pēc citas aizslaucīja iepriekšējās un tad pašas tika aizslaucītas. Būs gana, ja pateiksim, ka arheoloģija daudzas desmitgades atradās intelektuālā virpulī, vienām idejām konkurējot ar citām un zinātniskajām tehnoloģijām strauji uzlabojoties.

Senākus pētīšanas paņēmienus noraidīja – arī tādus kā kraniometrija un filoloģija. Nozarē ienāca radioaktīvā oglekļa (C-14) datēšana, zinātniskā objektivitāte un milzīgs datu pieplūdums no dabas zinātnēm, arī ģeoloģijas, bioloģijas, ekoloģijas, ķīmijas, eksperimentālās replikācijas un paleontoloģijas. Jaunā pētnieka iespēju apvārsnis šķita bezgalīgs, jo parādījās jaunas metodes, kā pētīt augsnes paraugus, datēt artefaktus un izzināt uz keramikas izstrādājumiem un darbarīkiem atstāto nogulšņu molekulāro sastāvu. Eksperimentālās arheoloģijas pārstāvji sāka būvēt kuģus, aplenkuma ierīces, apstrādāt kramu un iekārtot veselus apdzīvojamus ciemus, lai eksperimentētu ar lauksaimniecības metodēm un koka arhitektūru. Antropoloģiju integrēja jaunos un aizraujošos projektos, un tādi pētnieki kā Maršals Sālinss, Kolins Tērnbuls un Lūiss Binfords pierādīja, ka mednieki un vācēji dzīvoja nevis Tomasa Hobsa ļaunajā murgā, bet gan veda daudzpusīgu un veselīgu dzīvi, jo bija lielā mērā brīvi no zemkopju tautu raizēm.

1966. gadā pēc simpozija “Cilvēks mednieks” literatūras priekšplānā izvirzījās dzimtes jautājumi, senās tehnoloģijas, kas ļāva izvairīties no mežu ugunsgrēkiem, un augstas kvalitātes antropoloģiskie dati. Marksisms iestūma ekonomiku daudzu debašu priekšplānā, ļaujot materiālismu uztvert nopietni. Tirdzniecības, monētu kalšanas, tirgu un materiālā patēriņa pētījumi kļuva vadošie visās jomās no neolīta līdz Romas impērijai. Daudzas no šīm intelektuālajām kustībām, protams, notika plašākā sociālā kontekstā, jo 60. gadu kultūras revolūcija universitātēs ieveda feminisma, identitātes, varas un hierarhijas, kolektīvās atbrīvošanās cīņas, pakļauto populāciju studiju, dekolonizācijas un līdzīgas idejas. Arheologi un antropologi izmantoja arī tādas evolūcijas teorijas kā sociobioloģija un evolucionārā psiholoģija – klasisks piemērs tam ir Napoleons Šegnons.

Tomēr šo ideju un teoriju sajaukumu vadīja arī kopīga apņemšanās. Vecākās kultūrvēstures intelektuālās tradīcijas un koloniālās un rasu antropoloģijas formas tika nosodītas un lielā mērā izravētas no akadēmiskās vides. Kultūrvēsture bija pirmais un galvenais dusmu objekts, jo daudzi fašistiskie domātāji un viņu kustības bija tieši izmantojušas šo pieeju, nemaz nerunājot par šīs paaudzes arheologu simpātijām pret nacismu un līdzīgām ideoloģijām.

Kosinna pats bija spēlējis izšķirošu lomu, attīstot ideju par bioloģiski augstāk attīstīto āriešu rasi un vācu nāciju, lai gan iekšēji un ārēji sadrumstalotu, kā šīs līnijas mantinieci. Nacisti bija nodibinājuši asociāciju “Ahnenerbe”, kas nodarbojās ar āriešu hipotēzi apstiprinošu pierādījumu meklēšanu. Viņi organizēja ekspedīcijas uz Sīriju, Tibetu, Antarktiku, analizēja rūnas Skandināvijā un meklēja Atlantīdu. Ņemot vērā šo vēsturi, pēckara arheoloģijas disciplīna attīrīja savu metodoloģiju un pieeju no visa, kas atgādināja rasismu un etniski atšķirīgu un pārāku kultūru meklēšanu. Veltot tam vairākas desmitgades, arheoloģija, balstoties pilnīgā rasu zinātnes noraidījumā, izveidoja nestabilu, bet dedzīgi aizstāvētu intelektuālās aizsardzības cietoksni pret daļu sava mantojuma. Šī cietokšņa daļa bija jebkādu tādu teoriju noraidīšana vai noniecināšana, kas balstās migrācijā vai iekarošanā. Šis cietoksnis ietvēra arī diezgan radikāla subjektīvisma veicināšanu ar mērķi iznīcināt ideju par “augstākiem” vai “zemākiem” cilvēces dzīves posmiem, lai varētu iezemiešus un medniekus vācējus iekļaut cilvēces stāstā, nepazeminot tos līdz zemākam eksistences līmenim.

Kopumā 1990. gados un 2000. gadu sākumā Rietumu arheoloģija lielākoties lepojās ar to, ka savu disciplīnu ir attīrījusi no rasu, nacionālisma, patriarhālisma un koloniālisma teorijām un retorikas.

Divi atskaites punkti: vouks un stepe

Taču tad šajā ērtajā vienprātībā ielauzās divas satricinošas kustības. Šie divi izaicinājumi bija amerikanizēta karojoša apsēstība ar identitāti un varu no vienas puses un dramatiska kultūrvēsturiskā modeļa atgriešanās 2015. gadā, no otras. Pirmā šodien ir visiem labi pazīstama, un tai nav nepieciešami īpaši paskaidrojumi. Taču tās konkrētā izpausme arheoloģijā ir bijusi sarežģīta un neveikla. Tā vēl nav pilnībā apjēgta, taču daži acīmredzami vouka piemēri būtu šādi:

• Vēsturnieku un arheologu sadarbība, lai mazinātu un pat noliegtu sakšu iebrukumu Lielbritānijā, balstoties sakšu pārākuma koloniālajā mantojumā un migrācijas hipotēzē.

• Vikingu arheoloģijas “kvīriskošana”; norvēģu mitoloģijas skaidrošana tādā veidā, lai tajā redzētu atbalstu LGBT; tāda apbedījumu interpretācija, kas liecina, ka nav kopīgu priekšteču ar vikingu karotājiem; sieviešu karotāju un nebināru vai transseksuālu indivīdu atklāšana apbedījumos.

• Vairāku ievērojamu romiešu laikmeta skeletu atzīšana par Subsahāras sieviešu skeletiem.

• Uzsvars uz dzimumu līdztiesību paleolīta un mezolīta aizvēsturē.

• Kvīru, invaliditātes un feminisma teoriju ieviešana aizvēstures arheoloģijā kā standarta mācību prakse.

• Arheologu publiska apņemšanās nodrošināt, lai viņu darbs neatbalstītu “natīvismu” vai nacionālistiskas vēstures interpretācijas.

Šos nesenos pētījumus ir virzījuši centieni atrisināt vairākas problēmas: jo īpaši veicināt rases un seksuālās identitātes politiku, iepriekšējā viļņa feminisma uzstāšanu uz vienlīdzību un pūliņus nostiprināt daudzrasu naratīvu, saskaroties ar masveida migrāciju, kas sākās 1990. gadu vidū. Aktualizējoties šiem jautājumiem, ir mazinājusies tradicionālāku tēmu nozīme, kuru centrā bija vardarbība, iebrukumi, migrācija un iekarojumi.

Attiecīgi ir izveidojusies hibrīda pieeja aizvēsturei. Tā lielā mērā ir saglabājusi vecākās kultūrvēstures, tādas kā solutriešu un Maglemozes kultūras, bet galvenā uzmanība ir pievērsta indivīdiem, viņu konkrētajām dzīvēm, priekšmetu vēsturei un seno “dzīvesveidu” subjektivitātēm. Var pamanīt, ka aizvēsturei trūkst jebkāda plaša un vispārīga naratīva, kas bieži vien samulsina studentus un neļauj viņiem kontekstualizēt vēstures procesus un pārmaiņas. Tomēr pats skumjākais šajā procesā ir teorētisko instrumentu iznīcināšana, saduroties ar vouka pieeju. Piemēram, kraniometrijas izmantošana, lai pierādītu romiešu skeletu izcelsmi, vai mēģinājums diagnosticēt “dzimtes identitāti” pēc kapu priekšmetiem nepieder pie mūsdienīga to arheoloģijas metožu izmantojuma, kāds bija pazīstams kopš 1960. gadiem. To raksturo mākslīga un sveša pieeja arheoloģiskajai datu interpretācijai. Tā liek pētniekiem tīši deformēt vecās metodes, lai tās atbilstu jaunajām vajadzībām.

Bioarheoloģiskie pētījumi par tā dēvētajām “trešajām” vai “ceturtajām” dzimtēm atsaucas uz etnogrāfiskajiem avotiem, meklējot piemērus par vīriešiem, kas uzvedas kā sievietes, un otrādi. Tādi patiešām pastāv, bet jaunajā paradigmā tie paļaujas uz cilvēka kaulu diagnostikas modeļiem, lai atklātu pretrunu starp indivīda dzīves veidu un bioloģisko dzimumu. No šādas pieejas smagi cieš disciplīna, kas ir nenogurstoši strādājusi, lai neizdarītu pārsteidzīgus pieņēmumus par dzimumu lomām, taču tagad citos osteoloģiskajos pētījumos mēģina apgāzt pati savus secinājumus. Piemēram, sievietes skeletu, kurā konstatēta augšējo ekstremitāšu izstiepšanās, kas liecina par priekšmetu mešanu, senāk ar prieku atzītu par sievieti mednieci, taču tagad, piespiedu kārtā pieņemot “trešo” dzimti, var nākties secināt, ka “patiesībā” tas ir vīrietis, kurš piedzimis nepareizā ķermenī.

Laikā, kad šīs debates un intelektuālie strāvojumi ir pakāpeniski iekļāvušies akadēmiskās arheoloģijas leģitīmajā daļā, ir parādījies cits, vēl biedējošāks spoks: ir atgriezies “kultūrvēstures” rēgs, turklāt pilns atriebības. 2015. gadā tika publicēti divi raksti: Hāka[1] un Allentofta,[2] abi ar līdztrādnieku grupu. Abos pētījumos pacēlās nocirstā pēckara arheoloģijas galva un lika priekšā šādus secinājumus:

Līdzās Rietumu medniekiem vācējiem un agrīnajiem Eiropas zemniekiem pastāvēja vēl trešā eiropiešu grupa, kas bija vai nu tiešie Jamnajas stepes kultūru pēcteči, vai ļoti līdzīga grupa. Šī grupa migrēja uz Eiropu no Melnās un Kaspijas jūras reģiona un, visticamāk, aizsāka indoeiropiešu valodu izplatību.

Līdz ar šiem diviem pētījumiem parādījās vēl vairāki citi (Mathieson et al. 2015[3] un Poznik et al. 2015[4]). Tie secināja, ka Jamnajas iebrucēji bija gaišas ādas krāsas, daudz lielāka auguma un pārsvarā vīriešu dzimuma indivīdi.

Ir grūti pārspīlēt satraukumu un nemieru, ko šie rezultāti izraisīja arheoloģijas pasaulē – teorētiskais spridzeklis nule kā bija satricinājis visas mūsdienu zinātnes pamatu. Iebrukumi bija reāli; Eiropā dominēja vīriešu kārtas karotāji; viņi bija balti, milzīga auguma un agresīvi; viņi sagrāba vietējās sievietes un nogalināja vai pakļāva vīriešus; viņiem bija kara simboli; viņi bija agrākās paaudzes biedējošie ārieši. Tas viss bija pa īstam. Vēl pirms Hāka raksts tika publicēts, vairāki līdzautori aizgāja no darba, satraukti par sava pētījuma sekām. Galvenajiem autoriem nācās uzrakstīt 141 lappusi garu pielikumu, kurā viņi noliedza jebkādu saistību starp saviem atklājumiem un kultūrvēsturisko pieeju… Bet kaķis jau bija izsprucis no maisa.

Volkers Heids 2017. gadā publicētajā rakstā “Kosinnas smaids”[5] rezumēja vairāku gadu laikā zinātniskajās konferencēs izteiktos žēlīgos spriedumus: “Lai gan es nešaubos, ka abiem pētījumiem būtībā ir taisnība, tie neatspoguļo pagātnes sarežģītību. Tieši šeit arheoloģijai un arheologiem, kas piedalās DNS pētījumos, ir jāspēlē sava loma; tā vietā, lai vienkārši nodotu paraugus un konsultētu par hronoloģiju, un tā vietā, lai ļautu ģenētiķiem noteikt darba kārtību un izstrādāt vēstījumus, mūsu pienākums ir mācīt viņiem par pagātnes cilvēku darbību un mijiedarbību sarežģītību.” Visā pasaules arheologu kopienā valdīja neapmierinātība. Āfrikas aizvēstures pētniece Anna Horsburga, pilna rūgtuma, uzsvēra: “Šāds molekulārais šovinisms kavē jēgpilnu iesaistīšanos pētniecības darbā. Nav tā, ka ģenētiskie dati, ja tos radījuši cilvēki laboratorijas halātos, spēj izteikt kādu galēju patiesību par Visumu.”

Taču spridzekļi turpināja krist. 2018. gadā Olalde ar līdzstrādniekiem[6] secināja, ka līdz pat 90% Lielbritānijas neolīta laikmeta iedzīvotāju aizstāja un nomainīja iebrukušie zvankausu kultūras migranti no stepēm. Nebija nekā postošāka vecajai gvardei, no kuras daudzi visu savu mūžu bija veltījuši īpašai zvanveida kausu kultūras migrācijas teorijai, kas izteikta ievadlekcijas frāzē: “podi ir podi, nevis cilvēki”. Kosinnas un viņa “apmetņu arheoloģijas” atgriešanos ātri vien noraidīja kā “Galda spēles “Risks” arheoloģiju”, taču par spīti pētnieku lūgumiem, atlūgumu iesniegšanām un prasībām, Kosinna patiešām smejas pēdējais.

Tuvojas vētra

Acīgākie lasītāji starp reakcijām uz 2015. gada publikācijām būs pamanījuši šo zīmīgo frāzi: “Mūsu pienākums ir mācīt viņiem par pagātnes cilvēku darbību un mijiedarbību sarežģītību.” Tā domāta arheologiem, kuru pienākums esot mācīt ģenētiķus par sarežģītību. Citiem vārdiem sakot, “mums nepatīk jūsu pētījumu rezultāti, tāpēc mūsu pienākums ir jums iemācīt, kā iegūt labākus rezultātus”.

Šie draudi, visticamāk, ir sākums jaunam karam, kura mērķis ir atgūt naratīvu no zinātniekiem un atgriezt to tradicionālās arheoloģijas tekstu namā. Šis saspīlējums starp ģenētiku un senākām interpretācijas metodēm ir tikai savā sākuma stadijā. Pirmais senais skelets, kura genoms tika pilnībā sekvenēts, bija grenlandieša. To izdarīja Eske Villerslevs 2010. gadā, un mums priekšā ir vēl daudzi gadi.

Laba norāde uz gaidāmo cīņu atrodama Frīmana un Hofmana 2019. gadā publicētajā pētījumā “Ģenētikas arheoloģijas tagadnes pagātne”.[7] Tajā autori asi vēršas pret 2015. gada pētījumos sniegto Jamnajas stepju karotāju grupu interpretāciju. Viņi liek priekšā līdz absurdam komisku argumentu, ka plašsaziņas līdzekļi esot “rasizējuši” jamnajiešus. Viņi asi nosoda Ziemeļamerikā lietotā jēdziena “bandīti” (thugs) lietojumu kā rasistisku (raksts publicēts Dānijā) un žēlojas par indoeiropiešu karotāju bandu apzīmējuma iztulkošanu armēņu valodā kā “melnā jaunatne” (Black Youth). Viņi pieprasa, lai literatūrā netiktu sniegta tāda ģenētiskā informācija kā acu krāsa un ādas krāsa. Viņi apgalvo, ka mājas DNS testēšanas komplekti esot veicinājuši apsēstību ar ārējo izskatu un ka ģenētiskajiem pētījumiem pienākoties neņemt vērā faktu, ka aizvēsturē dominējošie vīrieši labāk vairojās. Viņi apgalvo: “Ir pienācis laiks apšaubīt, vai gandrīz ekskluzīvais uzsvars, kas mūsu stāstos par pagātni likts uz veiksmīgiem, iekarotājiem, aizvien baltākiem vīriešu kārtas indivīdiem, proti, klasiskajiem (aiz)vēstures uzvarētājiem, ir rūpīgi pārdomāts un patiešām objektīvs.”

Taču visa pētījuma sāls ir raksta beigās, kur viņi izvirza virkni tālāku prasību, lai arheoģenētika pakļautos varenajam tradicionālās arheoloģijas interpretācijas spēkam. Viņi pieprasa, lai pētnieki, kas nav ģenētiķi, tiktu pieņemti darbā un rakstītu garus un sarežģītus rakstu pielikumus, lai publikāciju standarti tiktu mainīti, universitāšu preses darbinieki – izglītoti un tā tālāk. Cīņa ir sākusies.

Līdzīgi histēriskā rakstā Hākenbeks[8] pastiprina spiedienu uz ģenētiķiem un cenšas pat panākt komerciālo DNS testēšanas uzņēmumu likvidēšanu. Viņš apgalvo, ka baltie nacionālisti apmeklē tiešsaistes forumus, lai salīdzinātu senču rezultātus, meklējot Y hromosomas haplotipus, kas varētu viņus identificēt kā piederošus jamnajiešiem. Ir sagaidāms, ka arheoloģijā notiks vēl un aizvien vairāk šādu institucionālu pārmaiņu, lai mēģinātu panākt minēto ģenētisko pētījumu rezultātu vājināšanu un problematizēšanu. Šos pētījumus nevarēs pilnībā aizliegt, jo gandrīz viss arheoloģijas finansējums tagad tiek novirzīts šādiem eksakto zinātņu darbiem. Taču var pastiprināt centienus iegūtos rezultātus padarīt pēc iespējas nesaprotamākus.

Secinājumi

Arheoloģija kopš 19. gadsimta beigām līdz 21. gadsimta sākumam ir apmetusi pilnu loku. Vecākie domātāji, kas pievērsās izrakumos iegūtajiem materiālajiem artefaktiem un rūpīgi tos iedalīja pēc tipa un vecuma, ir izkļuvuši no aizmirstības un pelna plašāku atzinību. Pateicoties absolūtajai ģenētikas precizitātei, viņu vārdi un idejas ir atdzimuši. Arheoloģijai priekšā ir interesanta nākotne, kurā migrācijas, iekarojumi un noteiktu grupu vitalitāte atkal būs aktuāli. Būt tradicionāli liberālam akadēmiķim, kas nodarbojas ar arheoloģiju, šodien nozīmē būt iesprostotam starp kultūrvēstures rēgiem un viņu zilmatainajiem studentiem, kuri pieprasa, lai skeletus atzītu par trešās dzimtes kvīriem.

Pēdējai kustībai ir institucionāls atbalsts, bet tai trūkst publiskā atbalsta un gandrīz nav reālu pētniecības rezultātu. Pirmā grupa iekaro jaunu teritoriju un atstāj aiz muguras veco gvardi, kas drebošās rokās tur zvanveida kausus. Nesenā vienprātība ir izzudusi, sākoties jaunai cīņai, un arheoloģijas potenciālais virziens tagad ir būtiski mainījies. Ja apmācītu un ļautu ienākt šajā profesijā vairāk ģenētiķiem, kas interesējas par kultūrvēsturi un vēlas noskaidrot patiesību par indoeiropiešu un citām lielajām migrācijām, nākotnē mēs sagaidītu jaunu, spēcīgu zinātnes virzienu. Protams, šo entuziasmu ir jāpiebremzē, ņemot vērā realitāti, kuru nosaka darbs ideoloģiski sagūstītā un naidīgi noskaņotā institūcijā. Taču pirmo reizi vairāku gadu desmitu laikā mūrī ir parādījusies sprauga, un mums vajadzētu to pilnībā izmantot.

[1]https://www.nature.com/articles/nature14317?source=post_page

[2]https://www.nature.com/articles/nature14507?fbclid=IwAR2jt9fatni5B_LbOFhzX7g9lgOAtrHCnk0FXHinCCrWpj6r-j-SSyBl–U

[3]https://www.nature.com/articles/nature16152

[4]https://www.nature.com/articles/ng.3559

[5]https://www.cambridge.org/core/journals/antiquity/article/abs/kossinnas-smile/8ABA3BD9132B7605E8871236065CD4E3

[6]https://www.nature.com/articles/nature25738?fbclid=IwAR2uLNDtE-25T4NbShyQN8uhyOGwKE5kcpks-IyvaTmi9AGW-ur9qhrQM80

[7]https://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/00438243.2019.1627907

[8]https://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/00438243.2019.1617189?casa_token=rVTjdETOV7UAAAAA%3AmGGBnUczFsDe7BKr5Qy7_8C70U7mAaGxOp4NLwb47vT16B86leaYaHJr2M70uzjMM1YCY7-KXSHpeLg

Jauniesauktie

Fragments no nepublicēta manuskripta Ne cietumā, ne trimdā.

Ilmārs teic: “Uzraksti. Uzraksti, kā tas bija. Neviens neticēs.”

Gunāru iesauca 1969. gada pavasarī, devītajā maijā – Uzvaras svētkos. Laiks rīta pusē ir drēgns un apmācies. Pie komisariāta drūzmēšanās – jauniesaucamie, draugi, draudzenes, vecāki. Trokšņaini. Mamma bija lūgusi tēvu uz komisariātu neaicināt. Iespējams, nevēlējās patēvs, varbūt viņa pati. Tēvs ņēma ļaunā. Gunāram nedaudz kutina pakrūtē. Divi gadi Dievs zina kur. Pēdējās atvadas. Pirmais un pēdējais solījums gaidīt. Viss. “Po mašinam!” (Mašīnās!)

Kravinieki apstājas Maskavas forštatē jauniesaucamo koncentrēšanās punktā, ko apņem augsts mūra žogs. Puiši tiek sadalīti grupās, kurām ierāda telpas ar cieti polsterētām divstāvu lažām. Gunārs uzrāpjas augšējā un atlaižas, palicis rokas zem galvas. Nu, pagaidām. Pagaidām viņš ir pie vietas. Blakus izstiepies kāds cits. Galvā tukšums. Uztraukuma nav. Tukšums. Neziņa.

Pēcpusdienā aicina uz medicīnas komisiju. Mēra spiedienu. Pārbauda redzi un dzirdi. Kāda velna pēc? Iepriekš tas jau veikts. Iesauc jau tikai veselos. Tad jāizģērbjas līdz ādai. Kailie puiši tiek dzenāti no vienas telpas uz otru. Kā mājlopi. Kā lielgabalu gaļa. Nepietiek ar to, ka jau komisariāta ārsta komisijā māsiņas un visas komisijas klātbūtnē bija jānolaiž biksītes.

Tuvojas pirmā nakts armijā. Droši vien māmiņa kreņķējas. Puisis, atlaidies uz kojas, pārvelk galvai segu. Palagi un spilvens nav paredzēti. Dievs ar viņiem. Auksti nav.

Neziņā paiet vairākas dienas, līdz beidzot visi ar mantām tiek nostatīti pagalmā ierindā. Vārti atveras, un puiši kolonnā dodas ārā. Nezināmajā. Aiz muguras uz asfalta vien rindojas tukšas pudeles. Ir silta un saulaina pavasara diena. Kolonna dodas uz Daugavpils dzelzceļa gājēju tiltiņu. Viņā pusē kolonnai pievienojas daži krievu puikas, ko jauniesaukto rinda ieinteresējusi. Laikam jau zēni to nedara pirmo reizi. Pagaidām visi jaunie ģērbti kā no mājām nākuši. Vairumam galvas noskūtas. Kailie pakauši cilājas augšup, lejup. Kā nolemtībā. Nu garā virtene dodas uz dzelzceļa sānceļu, kur iebraukts pasažieru vilciena sastāvs. Puse no tā ar igauņiem. Kad visi vagonos iegrozījušies, vilciens lēnām sakustas un aizripo Rīgas centrālās stacijas virzienā. Paslīdējis tai garām, dobji klaudzinādams, vilciens lēnām slīd pāri Dzelzs tiltam un Daugavai. Puisis raugās Vecrīgas siluetā, kas lēnām izgaist pagātnē. Kurp viņi brauks un cik ilgi?

Tikmēr vilciens pagriezies Jelgavas virzienā. Iepriekš izdalītas sausās pārtikas devas papes kastītēs. Tur ir konservi, galetes un vēl kas ēdams. Apetītes nav. Pilnās konservu bundžas zēni lidina ārā pa logiem. Gunārs uzraušas plauktā un liekas gulēt. Te ir labi. Gandrīz kā bērnībā, kad ar vecākiem brauca uz Kaukāzu – uz kalniem. Jelgavā vilciens nepietur. Kurp, velns, sastāvs dodas?

Nākošajā rītā vēl tumsā jākāpj ārā. Esot galā. Vismaz nu ir skaidrs, ka tālu no Latvijas nebūs. Gaismai austot, visi attopas lielā sporta zālē. Kaut kāda pārgrupēšana. Uz grīdas mētājas neatvērtas konservu bundžas, un kāds seržants tās no saslaucītām atkritumu kaudzītēm lasa ārā. Acīmredzot, noderēs. Jaunajiem gan tā šķiet apkaunojoša nodarbošanās. Kāpēc jāzemojas? Paies laiks, un Gunārs kārbiņas atcerēsies.

Ap pusdienas laiku viss lielais bars tiek aiztransportēts uz Čerņahovsku Kaļiņingradas apgabalā. Nu jau ir kādas pilsētas nosaukums. Varēs uzrakstīt mājiniekiem. Tiek ierādītas kazarmu telpas un gultas. Te būšot jāuzturas divas nedēļas. Puiši joprojām ģērbušies civilajās drēbēs. Bet lai nemēģinot iet uz pilsētu vai bēgt. Kara tiesa esot barga.

Nākošajā dienā jaunos liek pie darba. Jātīra tukšās kazarmas. Visi devušies uz Čehoslovākiju aizstāvēt sociālismu. Gunāru paaugstina par nodaļas komandieri. Nekas ar to nemainās, tikai atbildība. Zēni tīra kazarmu pagrabus. Nes ārā tukšas benzīna mucas un citus krāmus. Tīri labi var izlocīties. Fiziska slodze Gunāram vienmēr patikusi. Norūda. Attīsta muskuļus. Ņem bočku un mugurā.

Tā smagā darbā paiet vairākas dienas. Bijušais gaismonis iepazīstas ar nodaļas puišiem. Ir gan Latvijas, gan Igaunijas. Kāds igauņu puisis iztulko sakāmo “siti rutu karu tulem”, ko Gunāram kāds Latvijā iemācījis. Izrādās tas ir: “Dirs ātrāk, lācis nāk!”

Kādu rītu brokastīs dažus galdus tālāk viens no jaunā iesaukuma piedzēries. Dīdās un grozās. Beigās atbrīvo kuņģi turpat uz galda skārda tējas krūzē, ko tūlīt atkal izdzer.

Dienas vidū, kad puiši nedaudz brīvāki, Gunāru uzrunā apsardzes kareivis – ar automātu plecā. Vispār jau postenī sarunāties aizliegts, bet kareivim ir svarīgs jautājums. Viņš prasa, vai jaunais par červoncu negrib pārdot melno slēpošanas jaku ar sarkanajām joslām un dubulti atlokāmo apkakli. Ar červoncu, izrādās, viņš domājis desmit rubļus, kas ir iesarkanā krāsā. Jaka tā pati, ko dāvinājusi krustmāte un kas viņam ļoti patīk. Turklāt komisariātā pirms iesaukšanas teica, lai par apģērbu neuztraucoties. To obligāti varēšot pārsūtīt mājās. Nē, jaku viņš nepārdos.

Nogurdinošā diena, kā citas iepriekšējās, tuvojas vakaram. Pēc vakariņām puisis iekrīt atsperu gultā un tūlīt aizmieg. Naktī kāds ienāk guļamtelpā, ieslēdz un atkal izslēdz gaismu. No rīta jakas nav. Nav arī pelēko uzvalka bikšu. Nozagtas. Nu, jā. Kareivji ar civilajām drēbēm slepus iet uz pilsētu. Tā nu šīs drēbes ir zudušas. Kā tad – dieninieks, kas dežurē koridorā, neko nezina un nav redzējis. Vienīgi sameklē zaļganbrūnas armijas bikses ar šauriem zābakos bāžamiem galiem, kas kombinācijā ar līkajām kājām un melnajām zamšādas indiešu kurpēm izskatās amizanti, pat nožēlojami. Vēl jau saglabājusies biezā, polsterētā motocikla jaka. Tad jau kaut kā izgrozīsies.

Paiet vēl nedēļa, un jauniesaucamajiem darbs Čerņahovskā beidzies. Daļas komandieris ar divās nedēļās veikto baltiešu darbu ļoti apmierināts. Viņš neesot redzējis tik disciplinētus cilvēkus. Interesanti gan. Puiši jau darīja tikai to, ko no viņiem prasīja. Izrādās – armijā darīt savu pienākumu nav pienākums.

Tad beidzot puiši tikšot sadalīti pa karaspēka daļām. Ir jau laiks. Divas nedēļas vienmuļa darba ir apnikušas. Visi kāpj segtās armijas kravas mašīnās un izbrauc pa daļas vārtiem nezināmā virzienā. Gunāra kravinieks pēc laika ieripo kādas pilsētas armijas kazarmās. Vārti aiz muguras aizveras. Dažiem jāizkāpj. Te arī palikšot. Pienāk vietējie kareivji un interesējas, no kurienes atbraukuši. Vai kāds prot spēlēt bungas? Nē. Tādu nav. Ja būtu, varētu dienēt muzikantu ansamblī. Pēc laika Gunārs šo piedāvājumu atcerēsies kā garām palaistu izdevību.

Auto ripo tālāk un iebrauc kādā citā armijas daļā. Kamēr dažiem puišiem, kam jāpaliek, tiek kārtoti dokumenti, pienāk divi latvieši. Viņiem drīz “dembelis” (demobilizācija). Vai Gunārs negribētu samainīt brūno somu pret mazāku? Viņam tāpat vēlāk atņemšot. Labāk lai tiekot latviešiem, kam ar tādu nebūs kauns braukt mājās. Puisis ar mieru. Dembeļi atnes mazāku. Gunārs pārkrāmē mantas. Tikmēr letiņi pamana “graždankas” (civilās) peldbiksītes, ko arī neļaušot valkāt. Peldbikses aiziet puišiem. Lai jau tiek, ja tādas “ziepes” gaida priekšā. Būs mazāk problēmu.

Kādu stundu braucis, smagais beidzot ieripo Jelgavas izmēra pilsētiņā. Atveras karaspēka daļas vārti, un aizmugurē kareivis ar dunci pie sāniem vārtus aizver. Smagais lēni apstājas kazarmu priekšā. Puiši negribīgi lec pāri aizmugures bortam. Nu beidzot ir vieta, kur viņi dienēs. Te paies divi gadi. Kādi tie būs? Vai pazemos? Ir jau viss kas dzirdēts. Puišus uzlūko zema auguma, plecīgs jaunākais seržants ar divām sarkanām svītriņām uz katra uzpleča. Viņi tiek ievesti kādā telpā, kur notikšot pārģērbšanās. Šī esot Guseva.

Tāda jocīga sajūta, kad tiek izsniegtas armijas drēbes. Ar Dievu “graždanka” (civilā dzīve)! Nekāda mantu sūtīšana atpakaļ nebūšot. Viss aizies lupatās. Tiek izsniegti kokvilnas apakškrekli un apakšbikses. Armijas žargonā kokvilnas apģērbs tiek saukts par HB (hlopčato bumažnij – kokvilnas). Tad iedod pabieza auduma zaļgani brūnas armijas virsbikses ar šauriem galiem un brezenta jostiņu savilšanai ap vidukli. Tā esot jāiever ar sprādzi malā, lai nespiestu zem platās armijas jostas sprādzes. Gunārs uzvelk bikses. Tām galos lentītes, ar ko sasien bikšu galus. Vēlāk puiši no vecajiem iemācīsies bikšu galos piešūt gumijotas drēbes cilpas, kas saturēs autus no lejas. Zaļgani brūnais, raupjais armijas virskrekls ir velkams pāri galvai – kā krievu filmās par lauciniekiem. Bet, pirms to uzvilkt, apkakles iekšpusē jāpiešuj balta lentīte divu pirkstu platumā, kas ik vakaru jāmaina. Jāšuj tā, lai diegus ārpusē neredzētu. Vienlaikus tiek izdalītas arī mazas, brūnganas tanku emblēmiņas, kurām vidū ir atliecamas kājiņas. Emblēmas jāstiprina pie uzplečiem zināmā attālumā no zaļgani brūnās metāla pogas – ar stobriem uz priekšu. Tanku emblēmas tādēļ, ka dienēšot četrdesmitajā tanku divīzijā. Tiek izdalītas galvas izmēriem atbilstošas drēbes “pilotkas” (laiviņas), kurām priekšā jāpiestiprina sarkana zvaigznīte. Bet laiviņas iekšpusē iespraužama adata un tai aptinams zaļš, balts un melns diegs – rezervei, ja kas iztrūkst. Adatu sprauž tā, lai saturētu laiviņas abas puses. Citādi tās izskats uz galvas ir nepieņemams – atveras, bet latviešu puiši cenšas armijā izskatīties pievilcīgi. Vēl vairāk. Paejot laikam, Gunārs laiviņu pārkārto, lai tā kaut cik atgādinātu vācu laiviņu – priekšpusē augstāka, bet aizmugurē zemāka. Puišiem izdala arī plānos vasaras autus un iemāca tos aptīt pēdai un stilbam. Padomju armijā zeķu nav. Autus ik vakarus izžauj uz “taburetkas” (ķeblīša) šķērskoka, kur tie līdz rītam žūst. Līdz ar to smaka guļamtelpā ir neiedomājama – īsts sasmirdis siers.

Tad kājai tiek piemeklēti atbilstoša izmēra “kirzas” (bieza brezenta) zābaki. Smēre esot pie kazarmas durvīm. Vēlāk varēšot “čainajā” (tējnīcā) nopirkt katrs savu smēri un zābaku birsti. Zābakiem visu laiku jāspīd. Tos iesmērē ar kurpju birstes vienu galu. Ar to pašu birsti arī spodrina. Beidzot brūna plastmasas josta ar misiņa sprādzi, kurā iepresēts piecstūru zvaigznes attēls – ar aso galu uz augšu. Sprādzei visu laiku jāspīd. To panāk ar asidola šķidrumu un birstīti. Abi esot nopērkami čainajā. Vēl izsniegšot parādes mundieri, parādes zābakus un “furažku” (cepuri ar nagu). Puiši, visu savilkuši, cenšas apģērbu sakārtot tāpat kā seržantam Čunžinam – izrādās, tā sauc jauno komandieri. Viņš būšot arī galvenais karantīnu komandējošais seržants. Karantīna ilgšot mēnesi. Pēc tam būšot jānodod zvērests un visus sadalīšot pa rotām, vadiem un nodaļām. Tas viss jaunos kareivjus ir darījis neveiklus un nedrošus. Bet nupat ir tikai sākums. Kam vēl nav nodzīti mati līdz ādai, no tiem atvadās. Armijā matus griež viens otram. Ja kādam labāk padodas, tas griež citiem. Nav lielas mākslas. Ja ir garāki, ņem starp diviem pirkstiem šķipsnu un virs tiem ar šķērēm nogriež. Bet jauniesauktajiem ar mašīnu līdz ādai. Lai nebūtu kukaiņu un ādas slimību. Bet noteikti arī, lai jaunie saprastu, kur ir viņu vieta. Puiši ir gan no Ukrainas, gan Baltkrievijas, Lietuvas, Igaunijas, Uzbekijas un Tadžikijas. Bet no armijas auto izlēca tikai baltieši. Izrādās, ka no Latvijas ir trīs – Valdis, Andris un Gunārs. Andris ir puisis, kas iesaukts armijā pēc institūta beigšanas. Viņu var apskaust, jo armijā būs jāpavada tikai viens gads. Kādreiz nākotnē viņš būs brīvās Latvijas Satiksmes ministrijas Sakaru departamenta direktora vietnieks. Bet šobrīd kaut kas tāds kā brīva Latvija prātā nevar ienākt – ne dzīvē, ne sapņos. Otrs puisis ir Valdis no Grobiņas – nosvērts, bet uz jokiem.

Karantīna

Nu Gunārs jau nedaudz apradis ar jauno apģērbu un situāciju. Puiši izvietoti kazarmu pirmā stāva koridora gala sānu istabā. Gultas divos stāvos. Gunāra vieta apakšā. Šaurajā telpā starp divām gultām pie sienas divos stāvos viens virs otra uzlikti skapīši, kur glabāt personīgās mantas. Tās ir ziepes, zobu birste, zobu pasta, birstīte un asidols, ar ko spodrina sprādzi, atvilktnē, kā arī kurpju birste apakšējā līmenī. Vēl jau ir arī kas no mājām, bet šīs lietas esot armijā nevēlamas un ar laiku ies zudībā.

Karantīnā pavadītais laiks Gunāra atmiņā saglabājies kā ļauns murgs. Jaunos, izejot no pilsētas nosaukuma, saukā par “gusj” (zoss). Galvenais komandieris – atbildīgais par karantīnu – ir jaunākais seržants no Sibīrijas – Čunžins. Viņš ir saprātīgs, nosvērts kareivis, kuram tuvojas demobilizācijas laiks. Ikdienas apmācību darbu veic trīs krievi un viens lietuvietis – jaunākie seržanti, kas tikko ieradušies no seržantu skolas. Krievs un lietuvietis – garāka auguma puiši un divi mazāki ar blondām galvām. Vienam, šķiet, kādreiz lauzts žoklis vai defekts no dzimšanas. Žoklis nedaudz paliekts sāņus. Puiši “učebkā” (seržantu skolā) ir kārtīgi dzenāti. Tagad tas nāk pār jaunajiem.

Pirmajā dienā visi tiek aizvesti uz kara pilsētiņas apsildes kurtuvi. Tur ir pāris dušu. Jāmazgājas. Ūdens auksts. Tad visus nostāda ierindā štāba kazarmas gaitenī. Pa štāba durvīm lēnām iznāk liela auguma, stalts un plecīgs apakšpulkvedis “furažkā” (armijas cepurē ar nagu). Čunžins dod komandu: “Ravņjais! Smirna!” (Līdzināties, mierā!), un puiši sastingst, kā nu kurš māk. Tad viņš, strauji ap kreiso plecu pagriezies, militārā solī dodas pretī apakšpulkvedim un ziņo par karantīnas nostādīšanu ierindā. Atskan komanda “Brīvi!” Apakšpulkvedis ir ražena auguma virsnieks ar ieapaļu seju un skūtu galvu. Nu viņš iet garām ierindai, vērīgi ieskatīdamies katra puiša sejā. Tas ir daļas komandieris Dorogovs, kuram turpmāk būs ar šiem cilvēkiem jāstrādā. Mirklis ir svarīgs gan viņam, gan jaunajiem. No tā, kā viņš ievadīs kareivjus dienestā, lielā mērā būs atkarīgs dienests un disciplīna daļā. Vēlāk tas pilnībā apstiprināsies. Virsnieks apstājas ierindas galā, un viņa sacītais uz jaunajiem atstāj lielu iespaidu. Viņš teic, ka puiši atrodas atsevišķā astoņdesmitajā izlūku bataljonā, kurā ir augstas disciplīnas prasības. Bataljons pilda īpašus divīzijas uzdevumus. Būs nopietni jāstrādā gan fiziskajā sagatavotībā, gan ierindas apmācībā un šaušanā. Nedrīkst būt nekādu atkāpju no disciplinārā nolikuma prasībām. Ne no jauno kareivju, ne no veco kareivju puses. Ja šādas atkāpes tomēr būs – ar to komandieris domājot jauniesaukto kareivju pazemošanu –, lai nākot tieši pie viņa. Pirms diviem gadiem šāda nepieļaujama situācija esot izveidojusies. Vainīgie tiesāti un tagad esot disciplinārajā bataljonā. Gunārs labi saprot krievu valodu. Viss teiktais uzjundī nepatīkamu sajūtu kokteili. Diez kas nav.

Pēcāk, kad ir klāt pusdienu laiks, visi tiek ierindā vesti uz ēdnīcu. Pie ēdnīcas ieejas karantīna tiek pagriezta ar seju pret durvīm, un no labās puses pa vienam pēc komandas puiši pa kāpnēm skrien ēdnīcā. Pilotkas skrienot tiek aizbāztas aiz brūnās armijas jostas. Ēdnīca ir plaša telpa ar vairākām paralēli izvietotu krogus tipa galdu rindām. Galdam katrā pusē ir sols, uz kura vieta pieciem cilvēkiem. Vidū atrodas alumīnija bļodiņu kaudzītes un karotes, bet galā lielāks “bačoks” (koniska metāla bļoda) ar zupu un otrs mazāks ar grūbu putru. Galda vidū ir tējkanna ar kompotu, desmit sviesta rullīši, sagriezta ķieģeļveida rupjmaize, tāda pati baltmaize, bļoda ar gabalos sagrieztu gaļu un trauciņš ar sāli. Kaut kas līdzīgs redzams filmās par cietumu. Ēdiens ir pliekans. It sevišķi “perlovaka” (grūbu putra). Cits izēd bļodiņu, cits ne. Arī kompots, kas gatavots no žāvētiem augļiem, nav garšīgs. Vecie kareivji ar neslēptu interesi groza galvas un jaunos aplūko. Tā, pa pusei paēduši, jaunkareivji ēdnīcas priekšā tiek atkal stādīti ierindā, lai dotos uz turpat nepilnus simts metrus attālo kazarmu.

Visa diena paiet kazarmā. No tās iziet aizliegts. Tiek ierādīts, kādā veidā kārtojama gulta, kas viegli izjaucama pa sastāvdaļām. Tās galvgala un kājgala daļām ir kronšteini, kuros ieāķē horizontālo, atsperoto daļu. Virs tās uzklāts porolona matracis, kuram savukārt aplocīts palags. Virs tā atrodas augšējais palags ar kokvilnas segu. Segu matracim blīvi aploca un ar abu roku īkšķiem un rādītājpirkstiem tā sakniebj, lai tajā saglabātos tikpat ass stūris kā porolona matracim. Segu aploca gar trim gultas malām, izņemot galvgali. Šī procedūra tiek veikta vairākas reizes dienā, tiklīdz segai izzūd asās malas. Seržants ierāda arī vienkāršāku paņēmienu – uzliekot uz gultas tabureti līdz ar matrača malu un piesitot segu tai ar plaukstu. Bet, ja segas mala nepadodas tik asa, par to var dabūt ārpuskārtas norīkojumu papildus darbos naktsmiera laikā. Un tā no dienas dienā. Ilgus divus gadus. Jāāā. Sēdēt atļauts tikai uz taburetes. Gulta stāv kā svētbilde. Paies vismaz seši mēneši, iekams Gunārs būs nokļuvis tādā statusā, ka drīkstēs apsēsties uz gultas malas. Kur nu vēl atlaisties. Līdz tam būs jāpaiet vēl gadam.

Beidzot diena iet uz rietu. Pēc vakariņām, kurās gaļas vietā ir simt gramu ceptas zivs, putra, sviesta rullītis, ko ar karoti uzziež uz baltmaizes, un tēja ar graudiņu cukura, ko samaisa ar to pašu nolaizītu karoti, karantīnu no stāda kazarmas gaitenī uz vakara pārbaudi. Visus izsauc pēc uzvārdiem, un katram jāatsaucas ar “Ja” (es). Gunārs gan pavelk garāk “jā”, lai justos kā mājās. Arī turpmāk dienesta laikā gan viņš, gan citi latvieši parasti atsaucas ar “jā”, ar vārdu, par kura nozīmi komandējošajam sastāvam nav ne mazākā priekšstata. Un kādi tikai uzvārdi netiek izsaukti: “Ļevickij. Ja! Rubailo. Ja! Labanauskas. Ja! Talvik. Ja! Hudainazarov. Ja! Aļimov. Ja!” Un ar šiem visiem būs jāpavada kopā divi gadi un jāsadzīvo.

Tad karantīna var iet mazgāties. Mazgājamā telpa iekārtota netālu no gaiteņa gala. Pašā galā pa labi ir tualete, kuru vasarā parasti neizmanto, bet iet ārā uz sauso tualeti. Karantīnu gan ārā nelaiž.

Pilsētu Gusevu, kas atrodas Krievijai piederošajā Kaļiņingradas apgabalā, pirms Otrā pasaules kara vāciski sauca par Gumbinen. Kaļiņingradas apgabals ir bijusī Vācijas teritorija Austrumprūsija ar galvaspilsētu Kēnigsbergu. Vācija šo teritoriju militarizējusi, un daļā, kur nokļuvis latviešu jauneklis, pirms trīsdesmit gadiem atradušās vācu jātnieku vienības. Padomju Savienība tāpat militarizējusi Kaļiņingradas apgabalu, kazarmas uzturot nemainītā veidā. Tiesa, apsildāmais zirgu parādes laukums vairs nav apsildāms. Un kam gan tas būtu vajadzīgs. Apgabala statuss vēl arvien ir neskaidrs, jo Vācija uz to saglabā pretenzijas. Kāds čekas darbinieks, kurš vēlāk daļā lasīs kareivjiem lekciju, stāstīs, ka Berlīnē centrālajā stacijā vilcienu sarakstā esot vilciens uz Kēnigsbergu ar ierakstu iekavās “Pagaidām atcelts”. Celtniecība šeit rit lēni, jo nav skaidrs, vai apgabals nebūs jāatdod Vācijai. Kamēr Gunārs dienēs, divu gadu laikā kādai jaunbūvējamai dzīvojamai ēkai daļas tuvumā tiks pabeigts tikai viens stāvs. Bet kam šī atkāpe? Lūk, kam.

Kā jau minēts, karantīna dodas mazgāties. Vācieši kareivjus bija radinājuši pie grūtībām un spartiska dzīves veida. Mazgājamajai telpai visapkārt gar sienu iekārtoti dzeltenīga misiņa aukstā ūdens krāni. Zem tiem tāpat visā garumā pie sienām atrodas metāla siles, kuru augšējā mala ir astoņdesmit astoņus centimetrus virs grīdas. Pasaulē zināms slavenais prūšu solis, kādā vācu armija soļoja parādēs. Bet prūšu solī papēža augstums virs zemes jāpaceļ astoņdesmit astoņus centimetrus. Te arī izskaidrojums tam, kāpēc izlietnes ir tik augstu virs grīdas. Laba un praktiska fizkultūra pirms gulētiešanas. Jā, un rūdīšanās, jo siltais ūdens ir tikai pirtī, kas aiz pilsētas robežas. Viens otrs misiņa krāns ir izskrūvēts. No tiem karavīri slīpējot gredzenus, kas atgādina zelta.

Pirmais vakars ir klāt. Nogurums. Gunārs uz taburetes šķērskoka, kas atrodas gultas kājgalī, pakāris vēl nesasvīdušās jaunās kokvilnas “parķjankas” (autus). Uz taburetes salocītas galifē bikses, bet virs tām uzlikts atbilstoši salocīts armijas krekls. Tam divas krūšu kabatas. Vienā tiks glabāta kareivja apliecība. Krekls nolikts ar apkakli gultas virzienā un ar kabatām uz augšu. Jā, pirms tam ikvakara rituāls – vecās apkaklītes noplēšana un jaunās, baltās piešūšana. Bet kas būs, kad apkaklītes beigsies? Izrādās, ka tad noderēs palags.

Diena bijusi gara. Dieninieks nokliedzas “atboj”. Seržants izslēdz gaismu, un Gunārs beidzot ir brīvs. No komandām. No neziņas. Pirmā diena aktīvajā armijā pagājusi. Miegs pārņem neatvairāmi. Nogurums. Sapnī Gunārs redz Intu. Un tā ik nakti divas nedēļas no vietas.

Par tautas tiesībām un faktiskām iespējām grozīt Latvijas Republikas Satversmi

Zinātniekiem un vēlētājiem, kuri kādreiz lasīs Satversmi,
atliksies tikai pavīpsnāt par to likumdošanas iestādi,
kura ir it kā gribējusi tautai dot kādas demokrātiskas tiesības,
bet patiesībā pasniegusi viņai tukšu roku.
Praksē pierādīsies, ka faktiski referenduma tiesības nevarēs tikt izlietotas.[1]

Satversmes sapulces loceklis Kārlis Dzelzītis

Ievads

Kārotāju pēc Latvijas teritorijas 1917.–1919. gadā netrūka. Vācija pēc revolūcijas bija nodarbināta ar sevi, tāpat kā Krievija, kur jau pilnā sparā notika pilsoņu karš. Redzamākie pretendenti bija Tautas padome, kuru prezentēja pagaidu valdība ar Kārli Ulmani priekšgalā, baltvāciešu lobētais luterāņu mācītājs Andrievs Niedra un sarkano strēlnieku balstītais Pēteris Stučka. Tautas padome, kas galarezultātā arī izcīnīja Latvijas valsti, atšķīrās no citiem valstiskuma pretendentiem, pirmkārt, jau ar to, ka pirmā vietā izvirzīja demokrātiskas valsts ideju, kas balstās vienlīdzīgās, vispārīgās, tiešās un aizklātās vēlēšanās iegūtā deleģējumā. Šāds nodoms, kas izskatās pašsaprotams no mūsdienu skata punkta, 1918. gada nogalē jāuzskata par progresīvu (dzimumu līdztiesība politiskajās tiesībās) un drosmīgu, jo vēlēšanu ceļā pie varas tikpat varēja nonākt komunisti.

Vēlēšanas sarīkot nebija padomā ne Niedram, kurš plānoja kūriju (sociālo slāņu un nacionālo minoritāšu) vēlēšanas,[2] nedz arī Stučkam, kurš vēlēšanas rīkotu, taču neļaujot tajās piedalīties komunistu ienaidniekiem. Turpretī nacionālā inteliģence un pilsoniskā sabiedrība valsts dibināšanas dokumentos svētsvinīgi solīja pašai tautai caur speciāli šim nolūkam ievēlētiem delegātiem lemt par jaunās valsts pamatlikumu.[3] No šāda viedokļa Latvijas Republikas Satversmē (turpmāk – Satversme)[4] bija saprotami paredzēt pilsoņu tiesības grozīt pamatlikuma normas. Satversmi pieņemot, virknē pantu (72., 73., 74., 75., 77., 79. un 80. pants) tika paredzētas īpašas tautas tiesības un pienākumi likumdošanas procesā.

Satversmē ir nostiprināti divi likumdevēji – parlaments un pilsoņu kopums. Parlaments ir primārais likumdošanas varas orgāns, kuru tauta ievēlē ikdienas darbiem, kamēr tauta savas tiesības īsteno tikai atsevišķos Satversmē noteiktajos gadījumos.

Raksta autors centīsies rast atbildi uz jautājumu, vai Satversmes veidotāji ir pareizi izsvēruši tautas faktiskās iespējas piedalīties konstitucionālajā likumdošanā, kas tiek realizētas ar tautas nobalsošanu starpniecību. Autora ieskatā ir pienācis laiks objektīvi izvērtēt pilsoņu kopuma uzkrāto pieredzi likumdošanas jomā, jo vienpadsmit tautas nobalsošanas, tā Saeimas pieņemtie piecpadsmit Satversmes grozījumi dod pietiekošu vielu pārdomām, lai varētu izdarīt secinājumus par Satversmē tautai garantēto tiesību praktisko realizāciju.

Satversmes grozīšanas divas kārtības un to bilance

Par Satversmē iestrādāto Satversmes grozījumu formulu un tautas nobalsošanas noregulējumu, tāpat kā ar tiem saistītiem kvorumiem mēs esam pateicību parādā Satversmes sapulces loceklim Paulam Šīmanim. Baltvācieša priekšlikums, kas, visticamāk, bija noskatīts no 1919. gada Veimāras konstitūcijas,[5] Satversmes komisijā tika saskaldīts atsevišķās normās,[6] lai galarezultātā iegūtu pašreizējo Satversmes normu numerāciju, attiecīgi 76., 77., 78. un 79. pantus, kuros ir algoritmēta Satversmes grozīšanas kārtība:

1. Satversmes grozīšanas kārtība parlamentā. Satversmes procedūras Satversmes grozīšanai Saeimā ir noteiktas 76. pantā. Pirmkārt, pants noteic, ka, grozot Satversmi, Saeimai ir jāievēro “trīs lasījumu nosacījums”[7] (“steidzamības neiespējamības princips”).[8] Otrkārt, Satversmi grozot, jāievēro divu trešdaļu deputātu klātesamības[9] un apstiprināšanas kvorumi, kas domāti, no vienas puses, lai Satversmi aizsargātu no nepārdomātiem grozījumiem, un, no otras puses, lai to apstiprināšanā būtu iesaistīta lielākā daļa deputātu, kas faktiski nozīmē, ka Saeimas koalīcijai pēc būtības ir jāspēj vienoties par grozījumiem ar opozīciju. “Piepildīts kvorums”[10] kalpo “pareizas izteiksmes”[11] un “nepārprotamas gribas”[12] noskaidrošanai, kas ir svarīgi, lai Satversmē neiekļūtu ar mirkļa emocijām saistītas normas.

Kvorums no konstitucionālo tiesību viedokļa pilda svarīgu lomu. Kvoruma lietderība sakņojas tautvaldības būtībā, jo neļauj kādai nelielai grupai uzspiest vairākumam savu kārtību pret vairākuma gribu. Svarīgi piezīmēt, ka, ja kvorums tiek noteikts pārāk augsts un nesasniedzams, tas var kalpot pretējam mērķim un būt par šķērsli jebkuram kolektīvam lēmumam, un tā iekonservēt konstitucionālo attīstību, un veicināt stagnāciju. Atšķirībā no daudzām citām valstīm,[13] Latvijas Satversmi nav liegts grozīt ārkārtējo situāciju un izņēmuma stāvokļa laikā. Satversmes tiesa ir nostiprinājusi praksi,[14] ka satversmiskajā likumdošanas procesā priekšlikumus var iesniegti vienīgi par tiem pantiem (attiecīgi par to pantu grozīšanu vai izslēgšanu), kas likumprojektā ir apstiprināti pirmajā lasījumā. Vēl jāpiebilst, ka Satversmes grozījumus Latvijā var rosināt tie paši subjekti, kuriem uz to ir tiesības vispārējā likumdošanas procesā.

2. Satversmes grozīšana referendumā ir atrunāta 77. un 79. pantā, kamēr likums “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu”[15] nosaka vietējo pašvaldību un Centrālās vēlēšanu komisijas iesaisti referendumu organizēšanā, procedūras, termiņus un kārtību vēlētāju parakstu vākšanai, balsošanai un balsu skaitīšanai. Satversmes 78. pantā savukārt ir noteiktas tautas tiesības rosināt Satversmes grozījumus (var veikt, ja savākta 1/10 vēlētāju parakstu), bet 77. pants paredz īpašu kārtību Satversmes pamata pantu (1., 2., 3., 4., 6. vai 77. panta) grozīšanā. Tos var grozīt tikai tautas nobalsošanā, un Satversmes 79. panta pirmā daļā ir nostiprināts Satversmes grozījuma apstiprināšanas kvorums – “puse no visiem balsstiesīgajiem”.

Vislabāk to, kādas faktiskās iespējas ir tautai Satversmes un vispārējā likumdošanā, parāda bilance, kas skarbi un lakoniski norāda uz radušos tālākas attīstības strupceļu. Tauta (0) : Saeima (15), jo neviena no Satversmes normām nav pieņemta tautas nobalsošanas ceļā. Tās visas ir grozītas Saeimā 76. panta kārtībā. Cenšoties rast atbildi uz jautājumu, vai tiešām Satversmes autori vēlējās tautvaldības dekorāciju, Satversmes sapulces stenogrammās var lasīt P. Šīmaņa un viņa priekšlikuma atbalstītāju paustos uzskatus. Augstais kvorums “puse no visiem balsstiesīgajiem” tika pamatots ar to, ka tautai pie Satversmes ķerties vajadzētu “tikai nopietnos gadījumos” un “ar skaidru pārliecību” par grozījumu nepieciešamību. Lai saprastu, ka tauta patiešām vēlas grozīt Satversmi, tā “jāsaspīlē” ar augsta kvoruma palīdzību.[16] No vienas puses, ir grūti apšaubīt šo motivāciju, taču, lai saprastu, vai nav notikusi pārliecīga “saspīlēšana”, meklēsim atbildes faktos, skaitļos un stenogrammās.

2. Tautas apsardzība, Satversmes 77. pantā uzskaitītās normas grozot

Ja Saeima grozījusi Satversmes 77. pantā uzskaitītos Satversmes pamata pantus, attiecīgi 1., 2., 3., 4., 6. vai 77. pantu,[17] tad, lai grozījums varētu stāties spēkā, tas tautas nobalsošanā jāapstiprina otram konstitucionālajam likumdevējam – tautai. Kārlis Dišlersto nodēvēja par “tautas apsardzību”,[18] jo Saeima bez tautas nevar vienpersoniski lemt par Satversmes kodola pārgrozīšanu. Respektīvi, pat gadījumā, ja Saeimā vairākumu veidotu tādi politiski spēki, kuri spētu nodrošināt 76. pantā noteiktos kvorumus, viņu ieceres fundamentāli mainīt teritoriju, politisko sistēmu un valsts valodu paliktu vien ieceres līmenī, līdz tauta tos neapstiprinātu tautas nobalsošanā. Papildus šai, Dišlera vārdiem runājot, tautas apsardzībai tiesību doktrīna ir attīstījusi ideju par Satversmes pamatu, valsts pamatu aizsardzību no pašas tautas.

“Pašaizsargājošās demokrātijas princips” aizsargā no “valsts pašnāvības”, kas var notikt “legālas revolūcijas” ceļā, lai viens atsevišķs Satversmes grozījums, kuram būtu tautas nobalsošanā “acumirklīgs demokrātisks vairākums”, nesagrautu Satversmes pamatos liktās vērtības, latviešiem uz mūžiem liedzot juridiskas tiesības uz valstiskās pašnoteikšanās iespēju, ko zaudējot atgūt vairs nebūs iespējams.[19] Šo pieeju sauc arī par neaizskaramā Satversmes kodola koncepciju, un tā nolasāma no Satversmes ievada pirmās rindkopas formulējuma “latviešu nācijas negrozāmā valstsgriba”.[20]

Augstākā tiesa ar 2013. gada 30. aprīļa, 2014. gada 12. februāra un 2014. gada 28. marta spriedumu šo pieeju ir nostiprinājusi vēl fundamentālāk. 2013. gada 30. aprīļa spriedumā Augstākā tiesa atzina Centrālās vēlēšanas komisijas un tiesas lielāku iesaisti, vērtējot tautas nobalsošanai iesniegto likumprojektu izstrādātību, norādot, ka valsts institūcijām ir neapšaubāmas tiesības novērst demokrātijas apdraudējumu jau agrīnā stadijā.[21] Ņemot vērā, ka iniciatīvas grupas iesniegtā likumprojekta tekstu turpmākajā procesā vairs nevar grozīt, Augstākā tiesa 2014. gada 12. februāra spriedumā norādīja, ka Centrālai vēlēšanu komisijai ir jānodrošina tas, lai tautas nobalsošanai netiktu virzīts tāds projekts, kas ir pretrunā ar demokrātiskas un tiesiskas valsts pamatvērtībām.[22] 2014. gada 28. marta spriedumā Augstākā tiesa ir norādījusi, ka pilsoņu kopuma iniciēts Satversmes grozījumu projekts, lai to varētu uzskatīt par “pilnīgi izstrādātu”, pēc sava satura nedrīkst būt pretrunā ne ar tiem Satversmes noteikumiem, kurus tas nepiedāvā grozīt, ne ar Satversmes kodolu.[23]

Tāpat minētā spriedumā Augstākā tiesa skaidro, ka daļa no nerakstītiem vispārējiem tiesību principiem un pamatvērtībām, uz kurām balstās Satversme, veido Satversmes kodolu. Tas aptver elementus, kas veido Latvijas valsts identitāti un Latvijas demokrātiskās valsts iekārtas identitāti.[24] Vērts pieminēt, ka citviet Eiropas Savienībā “neaizskaramo pantu” vai t. s. pantu ar “mūžības klauzulu” (Ewigkeitsklausel) aizsardzība tiek risināta visdažādākos veidos,[25] taču ierasta lieta ir to nostiprināšana konstitūcijā, paredzot sarežģītāku grozīšanas kārtību.[26] Latvijā liktenīgs izrādījās 2012. gads, kad tautas nobalsošanā tautai bija jāizšķiras par otru valsts valodu “valodas referendumā”.[27]

Par Satversmes 77. pantā noteikto Satversmes pamata panta aizsardzību un Satversmes kodola konceptu vēl ir jāatzīmē, ka pilnībā nav noraidīts arī viedoklis, ka Satversmes 77. panta primārais mērķis tomēr ir “izņemt” noteiktus jautājumus no Saeimas kompetences, bet ne no tautas kompetences. Tautai ir tiesības lemt par savas valsts pamatiem[28] un nevajadzētu noraidīt atsevišķu Satversmes kodola elementu izvērtēšanu tautas nobalsošanā.[29] Tas liek domāt, ka, neesot skaidram normatīvajam regulējumam, Satversmes kodola neaizskaramība ir ļoti atkarīga no atbildīgo amatpersonu, tiesnešu personīgās pārliecības. Prakse vēl ir veidošanās stadijā, un Satversmes kodola koncepta aizsardzības elementu (tai skaitā arī Satversmes ievadam) pārbaudījums vēl tikai priekšā. Noslēdzot šo sadaļu, var secināt, ka Satversmes kodolam ir praktiski dubulta aizsardzība, jo Satversmes pamata pantus grozīt var tikai tautas nobalsošanā ar ļoti augstu kvorumu (Satversmes 79. panta pirmais teikums), turklāt arī tautai nav tiesību veikt demokrātiskas valsts pašiznīcināšanās aktu. Vai šāda aizsardzība ir jēgpilna vai pārspīlēta attiecībā uz visas Satversmes normām, ir jautājums, ko noskaidrosim raksta noslēgumā.

3. Tautas apsardzība vai aizsardzība no tautas?

Sākotnējam konstitucionālajam likumdevējam – Satversmes sapulces vairākumam – nebija būtisku iebilžu par Satversmes 79. panta pirmajā teikumā noteikto kvoruma lielumu. Diskusijas par referendumu problemātiku bija minimālas. Acīmredzot kvorums “puse no visiem balsstiesīgajiem” šķita pieņemams, ņemot vērā Satversmes sapulces ievēlēšanas datus. 1920. gada Satversmes sapulces vēlēšanās piedalījās 84,9% balsstiesīgo vēlētāju (677 084).[30] Satversmes sapulces vēlēšanas, kā jau pirmās vēlēšanas jaundibinātā valstī, bija valstiskā romantisma apvītas, un laikam jau Satversmes tēviem toreiz varēja šķist, ka tā būs vienmēr; ja tautai jautājums būs svarīgs, tad gan jau kvorums “radīšoties un tautas nobalsošana varēs notikt”.[31]

Tomēr ar tautas nobalsošanām negāja labi arī pirmskara Latvijā, un mūsdienās tās pavisam ir “uzkārušās”. Mūsdienu realitāte ir krietni piezemētāka un ar daudz mazākām cerībām uz statistikas uzlabošanu. Par to liecina Rīgas pašvaldību vēlēšanas 2020. gadā, kad pie vēlēšanu urnām devās vien 40,6% iedzīvotāju. Pēdējās – 13. – Saeimas vēlēšanās (un, kā zināms, referendumi pulcē krietni mazāku vēlētāju skaitu) 2018. gadā piedalījās vien 54,6% balsstiesīgo vēlētāju (844 925).

Šobrīd, lai noorganizētu referendumu ar nodomu grozīt Satversmi, organizatoram ir jāapzinās, ka “par” Satversmes grozījumiem ir jānobalso 774 337 balsstiesīgajiem vēlētājiem. Šādu skaitli mēs iegūstam, sadalot skaitli 1 548 673, – tas ir balsstiesīgo skaits, kas bija tiesīgs vēlēt pēdējās 13 Saeimas vēlēšanās. Minētais liek pievienoties ekspertu viedoklim, ka Satversmes grozīšanu referendumā ir jāuzskata vien par teorētisku iespējamību.[32] Ja pieņemam, ka jebkuras valsts pamatlikums būtībā ir pašas tautas vienošanās par valsts varas formu, pārvaldes principiem un institūcijām, tad tautai ir jābūt tiesībām uz šīs vienošanās pārgrozījumiem – tiesībām uz satversmes varu.

Ar 90% garantiju varam prognozēt, ka tautas nobalsošana par deputātu imunitātes atņemšanu, Saeimas deputātu skaita samazināšanu, Valsts prezidenta pilnvaru vai ievēlēšanas grozījumiem, Ministru kabineta normām un par jebkuru citu jautājumu ir lemta neveiksmei. Kāpēc? Tas nav pareizi, it īpaši jau Latvijā, kur valsts tika būvēta uz Satversmes sapulces ievēlēšanas solījuma valsts dibināšanas dokumentā. Tautas tiesībām ir jābūt reālām, nevis tādām, kas nav realizējamas, jo Satversme garantē Latvijas tautas ekskluzīvās tiesības rīkoties ar Satversmes fundamentālajām normām, kamēr Saeimai ir vien Satversmes caurlūkošanas vara, kas ir atšķirīga no Latvijas tautas satversmes varas.[33]

To, ka satversmiskais kvorums “puse no balsstiesīgajiem” ir praktiski “nepiepildāms”, labi ilustrē arī divi no piecpadsmit Satversmes grozījumiem:

1. 4. Saeima 1933. gadā groza Satversmes 74. un 79. pantu, samazinot dalības un apstiprināšanas kvorumus tautas nobalsošanai nodotiem likumprojektiem. Turpmāk dalības kvorums (agrāk bija jāpiedalās “pusei no visiem balsstiesīgajiem”) tiek noteikts “puse no pēdējās Saeimas vēlēšanās piedalījušos vēlētāju skaita”, bet apstiprināšanas kvorums (agrāk nebija īstas skaidrības, vai par jānobalso “pusei no visiem balsstiesīgajiem” vai vienkāršam vairākumam) tiek noteikts “vairākumam no vēlēšanās piedalījušos vēlētāju skaita”. Satversmes grozījumu Saeima pieņem pēc gandrīz desmit gadu ilgušām debatēm starp Valsts prezidentiem, Saeimām un Centrālo vēlēšanu komisiju, ko raisa pirmās trīs kvorumu dēļ izgāzušās tautas nobalsošanas (1923, 1927, 1931).[34]

2. 8. Saeima 2003. gadā groza Satversmes 68. un 79. pantu, paredzot īpašu tautas nobalsošanu iestājai Eiropas Savienībā un nosakot dalības kvorumu “puse no pēdējās Saeimas vēlēšanās piedalījušos vēlētāju skaita” un apstiprināšanas kvorumu “vairākums no vēlēšanās piedalījušos vēlētāju skaita”. Grozījumu iestrādāšanu Satversmē veicināja ārkārtīgi lielā politiskā griba iestāties Eiropas Savienībā. Pasākums notika, apejot 77. panta kārtību, lai gan runa bija par būtisku suverenitātes pašierobežošanu. Respektīvi, Satversmes 2. pants grozīts netika un būtiski jaunais kvorums bija jau realizējams,[35] lai arī ar masīvu valsts atbalstītu reklāmu.

Noslēgumā ir vērts atzīmēt, ka aplūkojamais jautājums nav saistīts tikai ar satversmiskiem kvorumiem, bet arī ar pašu referendumu noregulējumu. 2012. gada referendums par otro valsts valodu – krievu valodu – lika Saeimai izšķirties par tādiem grozījumiem likumā kā “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu”,[36] kas galarezultātā tautas nobalsošanas apturēja līdz pat mūsu dienām. Annija Kārkliņa šai sakarā ir atzinusi,[37] ka tautas nobalsošanas procedūra Latvijā kaut kā nebūt tomēr darbojās līdz brīdim, kad tos izbeidza 2012. gada grozījumi. Aivars Ozoliņš to raksturoja šādi: “politiķu iedoma aizstāvēt valsti no tās pilsoņiem, ierobežojot viņu tiesības, ir slikts uzvedības stils. [..] Likumprojekta autori risina neesošu problēmu un mēģina novērst nevis kādas nevēlamas referendumu sekas, bet gan iespēju tos vispār sarīkot…”[38] Inese Ņikuļceva uzskata, ka Satversmes normas, kas attiecas uz referendumiem, ir novecojušas, turklāt arī likumos to noregulējums ir radīts, drīzāk lai kavētu, nevis veicinātu tautas nobalsošanu. Ir jāatvieglo vēlētāju parakstu vākšana elektroniski un jāatsakās arī “no vēlētāju parakstu notariālas apliecināšanas”.[39] Gunāra Kūtra ieskatā tautai ir jādod faktiskas, nevis deklaratīvas tiesības paust savu gribu tautas nobalsošanās.[40]

Jau 1921. gadā Satversmes sapulces loceklis Rainis izteicās, ka par referendumu Latvijā nevar būt ne runas, jo tās nospiež augstie kvorumi. Raiņa vārdiem runājot, tautas nobalsošanas “var pie mums notikt visretākos laimes gadījumos. Bet še nav runa par laimi, bet par tiesībām. Pilsonība baidās no tautas nobalsošanas. Man liekas, ka šīs bailes nav pamatotas”. Rainis Satversmes sapulcei arī norādīja, ka sekas šai apgrūtinājumu noteikšanai attiecībā uz referendumu rīkošanu būs tautas politiskās izglītības trūkums, kas attiecīgi novedīs pie demokrātisma trūkuma, bet, ja tauta sajutīs savu spēku, piedaloties referendumos, tas Latvijas valsti darīs vēl stiprāku, jo pašas tautas interesēs taču ir šo valsti uzturēt. Raiņa ieskatā referendumi ir solis uz tautas izglītību politiskā ziņā.[41]

Diemžēl Latvijā tautas nobalsošanām Latvijā ir skumja pieredze, kur pamatoti jāvaino kvorumi un likumu sarežģītās organizācijas procedūras.[42] Jā, tautas nobalsošanas institūts var būt spēcīgs instruments politiskajā cīņā,[43] jā, Latvijas politika ir ļoti haotiska, grūti saprotama un grūti vadāma,[44] taču referendumos tauta atgūst otro elpu un atkal jūtas piederīga savai valstij.[45] Savukārt, ja tauta atgūs ticību savai valstij, nevis uzskatīs to par nelietderīgu apgrūtinājumu, tad mums vēl ir cerība. Labs piemērs ir čekas maisu neatvēršanas sāga, kas arī sakņojās politiskās elites bailēs no tautas. Maisus pa specarhīviem mētāja gandrīz trīsdesmit gadus. Maisus galu galā atvēra, un nesmukumi tapa zināmi tautai, taču nekāds sliktums no tā neradās. To pašu var teikt arī par referendumiem.

Kopsavilkums

Paturot prātā Satversmes pamata panta aizsardzību, uzskatu ka tautai ir jāļauj noticēt savam spēkam. Tautas priekšstāvju mērķim ir jābūt beidzot padarīt referendumu tiesības Latvijas valstī par reālām. Nepieciešams ieviest “divu līmeņu” konstitucionālus apgrūtinājumus Satversmes grozījumiem. Pirmais būtu esošais apstiprināšanas kvorums “puse no visiem balsstiesīgiem” (Satversmes 79. panta pirmā daļa). Kvorumam jāattiecas tikai uz Satversmes pamata pantu (uzskaitīti Satversmes 77. pantā) grozīšanu, kas nozīmētu, ka šajā ziņā saglabātos esošais Satversmes noregulējums. Tomēr uz pārējiem Satversmes pantiem tam nevajadzētu attiekties un to grozīšanai vajadzētu piemērot dalības kvorumu “balsotāju skaits ir puse no pēdējās Saeimas vēlēšanās piedalījušos vēlētāju skaita”. Apstiprināšanas kvorums varētu būt identisks – kā jautājumā par dalību Eiropas Savienībā (Satversmes 79. panta otrais teikums – “vairākums no vēlēšanās piedalījušos vēlētāju skaita”). Manuprāt, Saeimai ir jāizsver pro et contra, nonākot vai nu pie secinājumiem, referendums kā lēmuma pieņemšanas metode ir izsmēlis savas iespējas Latvijā, tāpēc no šīs dārgās arhaiskās tradīcijas[46] jāatsakās pavisam. Vai arī jāpārskata referendumu noregulējums, padarot tos par darboties spējīgiem. Visu cieņu platformas “Mana balss” aktivitātēm, bet viņu “veiksmes stāsts” balstās apstāklī, ka Latvijā nestrādā tiešā demokrātija.[47]

Raksta pirmpublicējums: R. Balodis, “Par tautas tiesībām un faktiskām iespējām grozīt Latvijas Republikas Satversmi”, Latvijas Universitātes 79. starptautiskās zinātniskās konferences rakstu krājums, Rīga: LU Akadēmiskais apgāds, 2021, 411.–419. lpp. Pārpublicēts ar autora atļauju.

[1] K. Dzelzītis, “Satversmes sapulces sēžu stenogrammas, piemēram, Satversmes I daļas lasīšana pa pantiem. V sesijas 14. sēde 1922. gada 15. februārī stenogramma”, Latvijas Satversmes sapulces stenogrammu izvilkums (1920–1922). Latvijas Republikas Satversmes projekta apspriešana un apstiprināšana [elektr. izd], Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2006, 850. lpp.

[2] R. Balodis, J. Lazdiņš, “Satversmes vēsturiskā attīstība”, Latvijas Republikas Satversmes komentāri. Ievads. I nodaļa. Vispārējie noteikumi. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā, Rīga: Latvijas vēstnesis, 2014, 54.–55. lpp.

[3] 1. punkts. Latvijas pilsoņiem!: Tautas Padomes Latvijas Republikas proklamēšanas akts (18.11.1918.). Latvijas Pagaidu Valdības Likumu un Rīkojumu Krājums, 15.07.1919., Nr. 1; 1. panta pirmais punkts. Tautas padomes politiskā platforma. Pieņemta Latvijas Tautas Padomes sēdē 17.11.1918. Valdības Vēstnesis, 14.12.1918., Nr. 1; Latvijas Pagaidu Valdības Likumu un Rīkojumu Krājums, 15.07.1919., Nr. 1.

[4] Latvijas Republikas Satversme: LV likums. Pieņemts 15.02.1922. Valdības vēstnesis, 1922, Nr. 141.

[5] Sk. Vācijas 1919. gada 11. augusta konstitūcijas 74., 75. un 76. pantu. Pieejams: http://hydrastg.library.cornell.edu/fedora/objects/nur:01840/datastreams/pdf/content

[6] Latvijas Satversmes sapulces Satversmes komisijas 1. apakškomisijas 17.01.1921. sēdes protokols Nr. 8.

[7] Tajā pašā laikā par būtisku trūkumu jāuzskata tas, ka Satversmes grozījumiem nav noteikts laika intervāla ierobežojums starp šiem lasījumiem. Tas ļauj populistiskos nolūkos izmantot konstitucionālus jautājumus. Vislabāk to ilustrē Satversmes piecpadsmitais grozījums (2018), kas koriģēja Satversmes 36. pantā noteikto Valsts prezidenta ievēlēšanas kārtību – mainot aizklāto ievēlēšanu uz atklāto. Trešais lasījums tika pieņemts vien divas dienas (!!!) pirms 13. Saeimas vēlēšanām! Atbildīgai Saeimas komisijai Satversmes grozījumu likumprojekts nodots 17. maijā, pirmais lasījums notika 6. septembrī, otrais jau pēc mēneša 20. septembrī, bet noslēdzošais trešais – 4. oktobrī. 3. Saeimas vēlēšanas notika 6. oktobrī! Rekordliels ātrums ir raksturīgi arī četrpadsmitiem Satversmes grozījumiem (2009), kas svītroja no Satversmes 30. panta deputātu administratīvo imunitāti. Komisijai likumprojekts nodots 15. martā, pirmais lasījums notika 4. aprīlī otrais 19. aprīlī, bet trešais – 3. maijā.

[8] R. Balodis, A. Kuzņecovs, “Satversmes 76. panta komentārs”, Latvijas Republikas Satversmes komentāri. V nodaļa. Likumdošana. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas vēstnesis, 2019, 214. lpp.

[9] Lai Satversmes grozīšanas sēde Saeimā būtu leģitīma, tajā jāpiedalās vismaz 67 deputātiem, kas ir divas trešdaļas jeb absolūtais Saeimas deputātu vairākums.

[10]Latvijas Republikas IV Saeimas V sesijas 4. sēde 1933. gada 10. februārī. Latvijas Republikas IV Saeimas V sesija. 1933. gads. Rīga: Latvijas Republikas Saeimas izdevums, 149.–150. lpp.

[11] K. Dišlers, Ievads Latvijas valststiesību zinātnē, Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2017, 148. lpp.

[12] Latvijas Republikas IV Saeimas V sesijas 4. sēde 1933. gada 10. februārī. Latvijas Republikas IV Saeimas V sesija. 1933. gads. Rīga: Latvijas Republikas Saeimas izdevums. 149.–150. lpp.

[13] Sk., piemēram, Lietuvas konstitūcijas 147. pantu. Pieejams: https://www.constituteproject.org/constitution/Lithuania_2006?lang=en

[14] Satversmes tiesas 16.12.2008. spriedums lietā Nr. 2008-09-0106, 16.5. punkts.

[15] “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu: LR likums”, Latvijas vēstnesis, 20.04.1994., Nr. 47 (178).

[16] Latvijas Republikas IV Saeimas V sesijas 4. sēde 1933. gada 10. februārī. Latvijas Republikas IV Saeimas V sesija. 1933. gads. Rīga: Latvijas Republikas Saeimas izdevums, 149. lpp.

[17] Satversmes tiesa šai sakarā ir gājusi vēl tālāk un atzīmējusi, ka tautas nobalsošanas Satversmes 77. panta kārtībā ir rīkojamas arī tad, ja parlaments “pēc būtības” pārgroza kādu tiesību aktu, aizskar arī minētā Satversmes panta aizsardzībā esošas normas, piemēram, pieņemot likumu par kāda starptautiska līguma ratifikāciju, kuri aizskar Satversmes 1. un 2. pantā noteikto (Satversmes tiesas 07.04.2009. spriedums lietā Nr. 2008-35-01, 15.1., 15.2. punkts).

[18] K. Dišlers, 2017, 143. lpp.

[19] Sk. E. Levits,” Eiropas Savienība kā vērtību savienība”, Jurista vārds, 08.05.2018., Nr. 19; E. Levits, “Valstsgriba. Idejas un domas Latvijai 1985‒2018”, Latvijas Vēstnesis, 2019, 565., 592., 619., 638. un 835. lpp.; J. Briede, “Satversmes 78. panta komentārs”, Latvijas Republikas Satversmes komentāri. V nodaļa. Likumdošana. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas vēstnesis, 2019, 286. lpp.; J. Pleps, E. Pastars, I. Plakane, Konstitucionālās tiesības, Papildināts un pārstrādāts izdevums. Rīga: Latvijas vēstnesis, 2014, 56. lpp.

[20] D. Meistere, “Saeimas Juridiskā biroja atzinums par Satversmes ievada pieņemšanas procedūru”, Jurista vārds, 08.07.2014., Nr. 26, 12.–13. lpp.

[21]Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta 30.04.2013. sprieduma lietā SKA-172/2013 motīvu daļas 20. punkts.

[22]Augstākās tiesas Administratīvo lietu departamenta 12.02.2014. sprieduma lietā Nr. A420577912 SA-1/2014 motīvu daļas 8. punkts.

[23] Augstākās tiesas Administratīvo lietu departamenta 28.03.2014. sprieduma lietā SA-3/2014 motīvu daļas 12. punkts.

[24] Turpat.

[25]Unconstitutional Constitutional Amendments. The Limits of Amendment Powers, ed. by Martin Loughlin, John P. McCormick and Neil Walker, UK: Oxford University Press, 2017, pp. 23–26.

[26]Latvijas Republikas Satversmes komentāri, V nodaļa. Likumdošana. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas vēstnesis, 2019, 205., 262.–265. lpp.

[27] 2012. gada 18. februārī Latvijā notika tautas nobalsošana par likumprojekta “Grozījumi Latvijas Republikas Satversmē” pieņemšanu. Likumprojekts paredzēja mainīt Satversmes 4., 18., 21., 101. un 104. pantu, iekļaujot tajos nosacījumu par krievu valodu kā otru valsts valodu, nosakot, ka arī pašvaldībās darba valodas ir latviešu un krievu valoda un ikvienam ir tiesības saņemt informāciju latviešu un krievu valodā. Tautas nobalsošanas zīmē bija jautājums: “Vai jūs esat par likumprojekta “Grozījumi Latvijas Republikas Satversmē” pieņemšanu, kas paredz krievu valodai noteikt otras valsts valodas statusu?”. Iespējamie atbilžu varianti bija “Par” un “Pret”. Pieejams: https://www.cvk.lv/lv/tautas-nobalsosanas/par-grozijumiem-latvijas-republikas-satversme-2012.

[28] I. Ņikuļceva, “Satversmes 77. panta komentārs”, Latvijas Republikas Satversmes komentāri. V nodaļa. Likumdošana. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas vēstnesis, 2019, 271. lpp.

[29] M. Paparinskis, “Piezīmes par Satversmes preambulas projektu”, Juristavārds, 22.10.2013., Nr. 43.–36. lpp.

[30] Pieejams: https://www.cvk.lv/lv/velesanas/saeimas-velesanas/satversmes-sapulces-velesanas.

[31] Vispārējās debates par Satversmes I daļu, IV sesijas 5. sēdē 1921. gada 28. septembrī stenogramma. Latvijas Satversmes sapulces stenogrammu izvilkums 1920–1922. Latvijas Republikas Satversmes projekta apspriešana un apstiprināšana [elektr. izd.]. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2006, 129. lpp.

[32] I. Ņikuļceva, 2019, 269. lpp.

[33] Satversmes tiesas 07.04.2009. spriedums lietā Nr. 2008-35-01, 15.1., 15.2. punkts. Satversmes tiesas 29.11.2007. spriedums lietā Nr. 2007-10-0102, 31.1. punkts.

[34] R. Balodis, A. Kuzņecovs, “Latvijas Republikas Satversmes grozījums Nr. 1”, Latvijas Republikas Satversmes komentāri. V nodaļa. Likumdošana. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2019, 220.–221. lpp.

[35] Skatīt vairāk turpat, 238.–239. lpp.

[36] Grozījumi likumā “Par tautas nobalsošanu, likumu ierosināšanu un Eiropas pilsoņu iniciatīvu”: LR likums. Pieņemts 08.11.2012. Latvijas Vēstnesis, 27.11.2012., Nr. 186 (4789).

[37] A. Kārkliņa,“Requirements to be Set for Voters’ Legislative Initiatives in the Republic of Latvia: Legal Regulation, Practice, and Recent Findings of Judicature”, Journal of the University of Latvia, e / Law, 2017, No. 10, pp. 154–155.

[38] A. Ozoliņš, “Vienotības piga”, Ir, 26.07.–01.08.2012., 6. lpp.

[39] I. Ņikuļceva, Tautas nobalsošana un vēlētāju likumdošanas iniciatīva. Promocijas darbs. Rīga: Latvijas Universitāte, 2012, 206. lpp. Pieejams: https://dspace.lu.lv/dspace/bitstream/handle/7/5120/22881-Inese_Nikulceva_2013.pdf?sequence=1;I. Ņikuļceva, “Fakultatīvā tautas nobalsošana Latvijā un Eiropā”, Juridiskās zinātnes aktuālās problēmas, Rīga: Zvaigzne ABC, 2012, 411. lpp.

[40] G. Kūtris, “Referendumi jeb tautas nobalsošanas: cik tas ir reāli”, Jurista vārds, 28.10.2014., Nr. 42

[41] Jānis Rainis. Vispārējās debates par Satversmes I daļu IV sesijas 5. sēdē 1921. gada 28.septembrī stenogramma. Latvijas Satversmes sapulces stenogrammu izvilkums 1920–1922. Latvijas Republikas Satversmes projekta apspriešana un apstiprināšana [elektr. izd.]. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2006, 111.–112. lpp.

[42] R. Pētersons, “Referendums: vēsturiskā pieredze”, Neatkarīgā rīta avīze, 04.07.1998.

[43] E. Pastars, “Referendumu nedienas”, Diena, 03.08.2002.

[44] D. Titavs. Pieejams: https://www.diena.lv/raksts/viedokli/latvija/prezidentam-nav-jabaidas-bet-jarikojas-14258505?fbclid=IwAR1AU6lUEw693PmJaHi7jvEH9sSL0N-yjfm02y9R-r2f0w64BTAeHhu9gL8.

[45] J. Ūdris, Gunta Ulmaņa vertikāle, Rīga: Jumava, 2009, 206. lpp.

[46] P. Timofejevs, “Referendumi un demokrātija”, Diena, 13.09.2003.

[47] Diemžēl raksta ierobežotais apjoms neļauj aptvert Saeimas ievēlēšanas problemātiku.

Zemmūrs Francijai

30. novembrī berberu (citi saka “arābu”, bet tas nav pareizi) ebrejs francūzis Ēriks Zemmūrs (viņa uzvārds berberu valodā apzīmējot kādu olīvkoka šķirni) oficiāli paziņoja par savu kandidēšanu uz Francijas prezidenta amatu. Vēlēšanas notiks 2022. gada aprīlī, tas ir, pēc nedaudz vairāk kā četriem mēnešiem. 63 gadus vecais Zemmūrs pieteica savu kandidatūru kā bezpartejiskais, nepārstāvot ne labējā spārna Front National, kuras kandidāte ir Marina Lepena, ne arī labējā spārna Les Républicains, no kuras savulaik startēja un uzvarēja Nikolā Sarkozī un kuras kandidāte ir (tikko apskatījos viņu mājaslapā, lai zinātu) Valērija Pēkrese.

Zemmūrs pieteica savu vīziju ar 10 minūtes garu video uzrunu vai, pareizāk, videoklipu. Atzīšos (līdz ar daudziem ierindas frančiem un žurnālistiem), ka tamlīdzīgu pieteikumu uz prezidenta amatu vēl nekad neesmu redzējusi.[1] Rullītis ir filmēts 19. gadsimta interjerā ar atbilstošu tonējumu uz veclaicīga grāmatplaukta fona. Grāmatplaukta priekšā ir tumšs koka galds ar milzīgu melnu mikrofonu labajā pusē. Tas mats matā atgādina mikrofonu, kurā Šarls de Golls 1940. gadā, Francijas okupācijas laikā, ierunāja savu uzsaukumu brīvajai Francijai no BBC biroja Londonā. Pie galda sēdošais Zemmūrs lasa savu uzrunu no lapas – līdzīgi kā savulaik de Golls. Dzirdēju franču TV apgalvojumu, ka teksts esot rakstīts ar roku, bet šķiet, ka tas nav tiesa. Teksts ir izdrukāts ar palieliem burtiem, lai Zemmūrs tos saredzētu, jo ir tuvredzīgs un šajā video rullītī negrib lietot brilles.

Uzrunas laikā kamerai nedaudz paceļoties augšup, ir redzams, ka pret grāmatu muguriņām ir atslieta Dievmātes ar bērnu ikonas reprodukcija. Man neizdevās atrast ziņas, kāda ikona tā ir; pēc gleznojuma stila izskatās Bizantijas, bet Dievmāte un bērns ir melni, liecinot par to, ka ikona ir veca un nokvēpusi. Droši vien zināt, ka Francijā ir viena no pasaulē ievērojamākajām tā saukto “melno Madonnu” kolekcijām. Vienu no šiem sakrālajiem objektiem – Rokamadūras baznīcas jaunavu – neaizmirstami aprakstīja franču rakstnieks Mišels Velbeks savā romānā Pakļaušanās. Bet kāpēc Bizantijas stila gleznojums? Uniāti jeb grieķu katoļi? Nezinu.

Zemmūra lasīto uzrunu ik pa brīdim pārtrauc kadri no Francijas vēstures un tās pieminekļiem (Žanna d’Arka, Napoleons, Versaļas pils un tamlīdzīgi) un dokumentāli kadri no neseniem notikumiem (imigrantu apmetnes Parīzē zem tilta, “dzelteno vestu” protests, ielu cīņas ar policistiem, draudīga paskata tumšādainu jauniešu grupas, buldozers, kas jauc nost baznīcu). Zemmūra vēstījums īsumā ir šāds: Francija, kurā jūs uzaugāt un par kuru jums stāstīja jūsu vecāki, ir nāves briesmās. Jūs vairs nevarat noliegt, ka jums tā tiek atņemta. Tā vienlaicīgi tiek islamizēta no ārpuses ienākošas imigrācijas dēļ un ideoloģiski sagrauta no iekšienes, mācot jums nevis to mīlēt un ar tās vēsturi lepoties, bet to nicināt. Tā pazaudē savu suverenitāti Eiropas birokrātu un iekšzemes kreiso strāvojumu priekšā. Tā pazaudē savas skolas un izglītības kvalitāti. Tā pazaudē savu rūpniecību un savu lauksaimniecību. Tūkstošgadīga civilizācija, kuru savulaik apskauda visa pasaule, šobrīd tiek aizslaucīta. Fonā skan Bēthovena 7. simfonijas 2. daļa, kas ir vienlaikus gan viegli draudīga, gan arī celsmīga un cildena. Video pieteikumam ir raksturīgs gandrīz pilnīgs intereses trūkums par parastajiem ekonomiskajiem, izaugsmes, nodokļu, pirktspējas un citiem jautājumiem, kā arī pilnīgs intereses trūkums par Francijas diplomātiju un to, kā tā no ārpuses varētu izskatīties un pozicionēties Eiropas Savienības kontekstā. Rullītis sniedz tikai bargu diagnozi un mēģina pateikt, ka ir jābūt pilnīgi pretēji un tāpēc arī jārīkojas pilnīgi pretēji, turklāt nekavējoties.

Kā precīzi komentēja kāds franču žurnālists, Zemmūrs sevi piesaka kā “pēdējo prezidenta kandidātu pirms Apokalipses”. Tā kā Zemmūram vēl pirms burtiski pāris dienām nebija savas tīmekļa lapas un viņam šobrīd ir grūtības sevi adekvāti prezentēt lielajos valsts un privātajos medijos, viņa pirmsvēlēšanu aģitācija notiek vietnē Youtube. Savukārt Youtube šim video rullītim ir uzlikuši vecuma ierobežojumu līdz 18 gadiem (nesaprotamu iemeslu dēļ). Zemmūram veltītā Wikipedia šķirkļa rediģēšana šobrīd ir bloķēta, jo divas vai vairākas rediģētāju grupas nespēj vienoties par “informatīvu, ideoloģiski neitrālu” izklāstu. Kamēr šo rakstu, uzzinu, ka Zemmūra personīgā apsardze ir pastiprināta, jo vienu viņa pirmsvēlēšanu sapulci pārtrauca sadursmes starp atbalstītājiem un protestētājiem, kā arī trešo grupu, skaitā nelielāku, kas izkliedza “Allahu akbar!”. Zemmūra lielo interviju TV ziņu kanālā TF1 plkst. 20:00, kas līdzinās mūsu “Panorāmai” un kuru franči jokojot sauc par “vakara misi”, noskatījās vairāk nekā 7 miljoni cilvēku; Marina Lepena, kuru redz kā galveno konkurenti šībrīža prezidentam Emanuelam Makronam, šobrīd nevar savākt tik lielu skatījumu skaitu – galvenokārt tāpēc, ka tas, kas viņai sakāms, ir jau desmitgadēm ilgi zināms un paredzams. Un šis ir tikai Ērika Zemmūra kampaņas sākums.

Kā jau sacīju, Zemmūra prezidentūras kampaņa notiek vietnē Youtube. Turpat jau desmitgadēm ilgi ir pieejama nozīmīga daļa viņa uzstāšanās ierakstu. Viņš ir žurnālists un sabiedriski aktīva, runīga persona vismaz kopš 1980. gadu sākuma, tāpēc viņa apgalvotais minētajā video rullītī “jūs mani labi pazīstat” ir pilnībā tiesa. Salīdziniet, piemēram, ar Emanuelu Makronu, kurš kā prezidenta kandidāts uzrādās pēkšņi no nekurienes un nekad nebija ticis malts cauri agresīvām debatēm naidīgi noskaņotos TV raidījumos, kur viņam uzbruktu ad hominem, pārtrauktu, neļautu runāt utt. Kā droši vien jau zināt, Zemmūrs ir zaudējis divās tiesas prāvās par rasu vai reliģiskā naida kurināšanu (vienā no tām – pamatoti), bet vienu no šiem spriedumiem pārsūdzējis Eiropas Cilvēktiesību tiesā. Vairākās citās prāvās viņš ir uzvarējis pēdējā instancē un vēl vairākās pats ir prasītājs. Vēl ir virkne nofilmētu viņa monologu, kas ir tiesā neiesūdzami, taču “skandalozi”, bet par tiem mazliet vēlāk. Ņemot vērā simtos stundu mērāmos debašu un interviju ierakstus, Zemmūra pašsavaldības spējas ir pelnījušas ārkārtīgi augstu novērtējumu. 10 ballēs tas būtu vismaz 9. Viņš ir zaudējis tiesā, en dérappant jeb “noskrienot no trases”, kā saka franči, pa visām šīm desmitgadēm tikai pusotru reizi. Tas ir izcils sniegums. Salīdziniet vēlreiz: gluži nesen cits, arī ievērojams franču intelektuālis, daudzu grāmatu autors Alēns Finkīlkrauts (Alain Finkielkraut) pilnīgi izgāzās šāda tipa debatē, jo, neuzmanīgi izsakoties un mēģinot uzsvērt dažādas apskatītā gadījuma nianses, sanāca, ka viņš ir nostājies incestuālā pedofilijā apsūdzēta vēl cita ietekmīga franču intelektuāļa Olivjē Diamela (Olivier Duhamel) aizstāvības pusē.[2]

Zemmūrs nav rasists, noteikti nav mizogīns (bet ir antifeminists) un būtu saucams par islamofobu tikai tādā šaurā nozīmē, ka, viņaprāt, islāms nav savienojams ar Francijas grieķu, romiešu un judeokristīgo kultūru, dzīvesveidu, priekšstatu par cilvēku un attiecīgi tiesību tradīcijām. Zemmūrs arī nav konservatīvais. Viņš nepieder pie tiem mūsdienu konservatīvajiem, kuri mēģina lēnināt sociālo progresēšanu, radot tādas izsmiekla vērtas “konservatīvās” partijas kā jau minētā franču Nacionālā fronte, kuras vadība pat nepiedalījās ielu protestos pret viendzimuma laulību un jauno bioētikas likumu, bet izteica kādas aplinku frāzes, ka neatbalstot surogātgrūtniecības legalizēšanu. Zemmūrs būtu saucams par labējo vai galēji labējo tikai vispārīgā pretstatījumā kreisajiem, mēreniem vai galējiem.

Zemmūrs ir reakcionārs. Ja varam Francijas kontekstā vienkāršojot izdalīt divas lielas reakcionāru grupas: monarhistus, kas atbalsta Ancienrégime un noraida franču revolūcijai piedēvētos panākumus, un reakcionārus, kas stingri aizstāv revolūciju ar tās meritokrātiskajiem principiem, sekulārismu un moderno nacionālismu, Zemmūrs pieder pie otrajiem. Viņš, pēc paša apgalvotā, ir bonapartists un degollists.

Viņa programma lielās līnijās ir šāda: (1) pats svarīgākais, nekavējoties pārtraukt imigrāciju un patvēruma pieteikumu izskatīšanu; (2) deportēt tos 23% no visiem franču cietumos sēdošajiem, kuriem nav Francijas pilsonības (visvairāk pārstāvētās grupas ir alžīrieši, marokāņi un rumāņi), kā arī atņemt Francijas pilsonību tiem cietumos sēdošajiem, kuriem ir divas pilsonības (Zemmūrs apgalvo, ka tie varētu būt pat 50%, bet šāda uzskaite nav veikta), un deportēt arī tos; (3) pārtraukt automātisko pilsonības piešķiršanu visiem, kuri piedzimst Francijā, t. i., pāriet no iussoli uz iussanguinis (kā, starp citu, ir Latvijā); (4) veikt stingru un metodisku svešzemnieku asimilāciju Francijas kultūrā un paražās, nevis integrāciju multikulturālismā, kā darīts līdz šim; dot pilsētu prefektiem tiesības izvērtēt, vai konkrētais svešzemnieks ir labi asimilējies; ja nav, tad nepagarināt uzturēšanās atļauju un, ja iespējams, deportēt; (5) atgriezt spēkā Napoleona Bonaparta likumu, kuru atcēla sociālisti 1993. gadā un kurš pieprasīja bērniem pirmo vārdu likt no katoļu kalendāra (viņi var likt otro vai trešo vārdu Muhameds vai Abasadū, ja vēlas); (6) neizstāties no eirozonas un Eiropas Savienības, bet parādīt zobus, uzsverot savu suverenitāti, jo īpaši nepieņemt nekādas vouka, dzimšu identitātes u. tml. prasības (diezgan smieklīgi bija lasīt, kā tviterī pret Zemmūra manifestu protestēja tā sauktajā “inkluzīvajā valodā”, kas lokāmajiem vārdiem vienlaikus pievieno abu dzimumu galotnes, lai kāds nejustos diskriminēts); (7) reindustrializēt Franciju; (8) spēcināt armiju, kas, pēc Zemmūra apgalvotā, kara gadījumā nevarētu noturēties pat vienu nedēļu, jo pietrūktu munīcijas un nāktos to prasīt vāciešiem, kuri savukārt to prasītu amerikāņiem; (9) atcelt visus tā sauktos memoriālos likumus, kas, pēc Zemmūra domām, neļauj godprātīgi izvērtēt tādas parādības kā koloniālismu; (10) pensionēšanās vecumu noteikt vēlāku, nekā ir šobrīd, un vispār pagarināt franču darba laiku; (11) neatbalstīt ne LGBT “tiesības uz bērnu”, ne eitanāziju, ne tamlīdzīgus priekšlikumus bioētikā.

Kā redzams no šī saraksta (mēģināju minēt tikai svarīgāko), iekšējās kultūras uzlabošanos, viņaprāt, veicinās tieši imigrācijas pārtraukšana. Ja tā netiks veikta vienlaikus ar spēcīgu asimilāciju un tieši franču vēsturiskās identitātes un kultūras uzsvēršanu, Francija vai nu tiks islamizēta, vai arī getoizēsies. Ar getoizāciju viņš domā ne tikai sašķelšanos arābu un balto franču rajonos, kas lielpilsētās vērojama šodien, bet arī aso sašķeltību starp tradicionālo, ja tā var sacīt, pasaules uztveri un vouku, kas balstās saasinātā kosmopolītiskā individuālismā, pat solipsismā. Jautāts par pilsoņu kara iespējamību saistībā ar neseno Francijas armijas pensionēto ģenerāļu atklāto vēstuli,[3] Zemmūrs atbild, atgādinot par notikumiem, kas veselus 50 gadus krājās kā nelielas epizodes, līdz kulminējās Bērtuļa nakts slaktiņā 1572. gada 23. augustā (Katrīna de Mediči nevis ierosināja šo asinsizliešanu, bet nesekmīgi centās to novērst, laipojot starp protestantu un katoļu grupām). Ja steidzīgi netiks sperti nepieciešamie soļi un iedzertas rūgtās zāles, Zemmūrs apgalvo, ka Francija virzās tieši uz to.

Zīmīgas bija dažas no iekšzemes mediju reakcijām uz šo programmu. Saprātīgākie ir piesardzīgi, jo pieredze ar Donaldu Trampu un Brexit ir mācījusi, ka demokrātijā var gadīties pārsteigums urnās. Piemēram, rakstīja, ka ir netaisni prezidentu Olandu vainot pie naktskluba Bataclan slaktiņa, jo konkrētie islāmisti ar automātiem ieradās nevis kā bēgļi no Sīrijas, bet gan no Beļģijas ar viltotiem dokumentiem. Šis precizējums tikai vēlreiz pierāda, ka Francija nav spējīga sargāt savas robežas un tai steidzīgi jāspēj sākt to darīt. Jau daudzkārt ir dzirdēts pārmetums, ka dažādi Eiropas Savienības nolīgumi un tiesību aizsardzības organizācijas nekādu cietumnieku nepilsoņu deportāciju neļaus veikt un ka tas attiecas arī uz virkni citu punktu. Respektīvi, neko no tā nevarēs izdarīt. Arī šis iebildums tikai spēcina Zemmūra tēzi, ka Francijai nav suverenitātes. Ja reiz Francijai nav suverenitātes un tiesības pieņem lēmumus, tad kāpēc vispār mērkaķoties ar prezidenta vēlēšanām prezidentālā republikā? Ja reiz par visu atbild fon der Leienas kundze?

Tagad, kad Ēriks Zemmūrs kandidē uz prezidenta amatu, ir iespējams no nedaudz cita skata punkta paraudzīties uz viņa līdzšinējo darbību. Kā jau rakstīju, Youtube atrodamo Zemmūra uzstāšanās ierakstu ilgums kopumā ir mērāms simtos stundu. Lielu daļu no tiem šajos pēdējos desmit gados es pati esmu noskatījusies. Tā ir bijusi burvīga izklaide. Mēģināšu īsi raksturot viņa personību un pašā nobeigumā izteikšu dažas kritiskas piezīmes. Tas var noderēt, jo gandrīz nekas no Zemmūra debatēm nav tulkots un arī diez vai jebkad tiks iztulkots angliski. Attiecīgi tikai retais var novērtēt, kāda būtu Zemmūra vieta šībrīža pasaules “interneta slaveno intelektuāļu” topā. Zemmūra omulība un bon vivant, kā arī pilnīgā vienaldzība, ko citi par viņu domā, ļauj viņu salīdzināt ar Slavoju Žižeku viņa labākajās performancēs. Tā kā Zemmūrs ir maza auguma un nereti TV studijās tiek uzsēdināts uz augstiem beņķiem, dažkārt ir redzams, kā viņš zem galda, laiku īsinot, šūpo kājas. Viņš ir nemainīgi lieliskā garastāvoklī un pedantiski pieklājīgs, taču vienlaikus negants un neiežēlināms. Atšķirībā no Žižeka, Zemmūrs ir ļoti reprezentabls (uzvalki ir perfekti, krekli vienmēr balti, kaklasaites – zīda). Līdzīgi Žizekam, ja viņam iedod vārdu, viņš ir neapturams un var runāt stundām, taču ir daudz strukturētāks un nenovirzās no tēmas. Lai arī francūzis, viņš nav tērējis savas dzīves laiku, iepazīstoties ar tā saukto “franču teoriju” un pārņemot no tās daudziem vietējiem intelektuāļiem raksturīgo vārdu vīšanu un mājienu došanu argumentēšanas vietā.

Zemmūrs, manuprāt, ir par veselu galvastiesu pārāks par slaveno kanādieti Džordanu Pītersonu nevis erudīcijas un savas nostājas pārdomātības dēļ, kurās viņi būtu apmēram līdzīgi, bet tāpēc, ka Zemmūra atsauču sistēma un tekstu bāze ir objektīvi daudz augstvērtīgāka – tur, teiksim, nav nekāda Karla Gustava Junga, tur ir Žila Mišlē Francijasvēsture 19 sējumos. Zemmūrs nekad nav sentimentāls un nekad, tiešām nekad nav vulgārs, kas nemaz nav tik tipiski viņa vecuma vīriešiem. Kad viņu nokaitina ar stulbiem jautājumiem vai replikām, viņš var pārslēgties tādā kā turbo režīmā, kas ir iespaidīgs; piemēram, esmu vairākas reizes ievērojusi, ka viņš savu atbildi spēj izteikt aleksandrīna (franču klasiskās drāmas) pantmērā ar atskaņām. Briseles brīvās universitātes retorikas pētnieks Viktors Ferijs Zemmūra prasmi uzvarēt visās debatēs un diskusijās vai arī oponentus samulsināt tā, ka viņi paliek bez valodas, atvasina tieši no fakta, ka Zemmūrs ir sarakstījis 18 grāmatas. Viņš ne tikai ir daudz lasījis; viņš savas domas ir sīki pierakstījis un uzrakstījis, un var viegli restaurēt faktus un argumentus no atmiņas.[4] Tā ir ne ar ko nesalīdzināma priekšrocība.

Teiksim, tipisks minētās burvīgās izklaides piemērs: pie viņa atsūta žurnālisti ar īpaši sagatavotiem jautājumiem par ārpolitiku un Francijas diplomātiju, noteikti ar izcilību pabeigušu kādu no labākajām Parīzes universitātēm. Viņa ķeras klāt pie pirmā jautājuma savā sarakstā, bet Zemmūrs ir pārliecināts, ka te nevar īsi atbildēt, ir nepieciešams konteksts un savu atbildi sāk ar atgādinājumu par Polijas sadalīšanu 18. gadsimta beigās. Viņš līdz atbildei nonāks, taču ir nepieciešams ievads un atkāpe (viņš arī pamato, kāpēc). Komiskais šādās sarunās, neņemot vērā to izglītojošo raksturu, ir tieši profesionālās intervētājas šausmu izteiksme sejā. Viņa vispār nesaprot, par ko ir runa. Minētie vēstures notikumi, spēku samēri un robežu pārvilkšana viņai ir tumša bilde. Šādā veidā Zemmūrs it kā nošauj divus zaķus ar vienu šāvienu: viņa atbilde, kad viņš galu galā līdz tai tiek, ir neatspēkojama, jo oponentam nav nekādu, pilnīgi nekādu zināšanu par faktiem, kas minēti pamatojumā; otrkārt, viņš empīriski pierāda savu tēzi par izglītības dramatisko lejupslīdi Francijā pēdējo 40 gadu laikā un ar savu piemēru atspēko avīzes LeMonde pretargumentu, ka izglītības līmenis, tieši pretēji, ceļoties, jo, redz, aizvien vairāk cilvēku saņemot universitātes diplomus.

Visbeidzot, solītā Zemmūra kritika. Pirmkārt, Zemmūrs runā daudz labāk nekā raksta. Es biju vīlusies viņa pēdējā grāmatā Francija vēl nav teikusi savu pēdējo vārdu, kas iznāca pāris mēnešus pirms prezidenta kandidatūras pieteikšanas. Tā ir nevis Zemmūra programma, kā varētu sagaidīt, bet dažādu viņa publikāciju un, šķiet, arī dienasgrāmatas ierakstu apkopojums. Kā bieži gadās ar dienasgrāmatām, autors, cenzdamies sevi parādīt kā cilvēku, kurš šaubās un tātad ir pazemīgs, galu galā sevi vietumis parāda kā nepatīkami patmīlīgu. Tā kā mazajās esejās ir minēts milzīgs daudzums šobrīd dzīvo Francijas politiķu, mediju personību, rakstnieku, finansistu un tā tālāk, turklāt sīki atstāstītas Zemmūra sarunas ar šīm personībām, minot arī viņa spriedumus, kas lielākoties ir ironiski un pat paļājoši, secinu, ka viņš pilnīgi nevajadzīgi sevi, kurš jau tā ir ārkārtīgi izolēts, izolē vēl vairāk.

Otrkārt, Zemmūram kā nereti īstiem, urdīgiem intelektuāļiem, filozofiem, zinātniekiem un arī māksliniekiem un tiešām radošiem cilvēkiem, ir raksturīga prāta tunelēšanās. Tas nozīmē ārprātīgu fokusētību uz tieši to lietu, kurai prāts šobrīd dzenas pakaļ un mēģina sasniegt. Šī spēja ļauj viņam darīt to, ko viņš dara, un darboties tādā līmenī, kādā viņš darbojas, tā arī dara viņu ļoti laimīgu un piepildītu (kārtējo reizi pierādot, ka Aristotelam taisnība par cilvēka prāta dabu), taču tā var viņu arī padarīt haotisku, izkaisītu, ar grūtībām darboties tādā vispusīgas virspusējības plašumā, kādu sagaida no prezidenta kandidātiem. Jau tagad viņa komanda, par kuru nevienam nav ne jausmas, vai tā ir labi izveidota, sūdzas, ka viņš ir neparedzams un grūti vadāms. Neviens nezina, kā tas izspēlēsies tuvāko mēnešu laikā, un var gadīties visādi.

Visbeidzot, pats sliktākais manās līdzjutēja acīs. Dzeltenās preses avīze ParisMatch pirms pāris nedēļām nopublicēja paparaci bildes, kur viņš redzams peldoties un ūdenī apkampjoties ar vienu no savas kampaņas vadītājām, par sevi vairāk nekā 30 gadus jaunāku sievieti. Bildes ir nepārprotamas. Francijā tas, protams, nevienu īpaši neuztrauc – prezidentiem jau izsenis ir gan mīļākās, gan ārlaulības bērni (patīkami izņēmumi, šķiet, ir Zemmūra varonis Šarls de Golls un Emanuels Makrons).

Idiotisks, manuprāt, ir Zemmūra juristu mēģinājums iesūdzēt avīzi tiesā par privātās dzīves aizskārumu – idiotisks nevis tāpēc, ka būtu labi ielauzties privātajā dzīvē, lai uzņemtu un publicētu fotogrāfijas, bet tāpēc, ka visa šī sāga galīgi nesaskan ar Zemmūra kā izolēta reakcionāra cīņu par kultūras maiņu. Tā nesaskan tāpēc, ka viņam ir sieva un trīs bērni, un arī tāpēc, ka viņš pats savās grāmatās ir asi kritizējis tradicionālās ģimenes sairumu, bērnus, kas aug bez tēviem, un 1968. gada seksuālās revolūcijas bēdīgo mantojumu.

Kā uz šī fona izskatās tāds pēkšņs publiskās runas un privāto izvēļu nošķīrums? Ļoti slikti. No īsteni reakcionāras pozīcijas vajadzētu rīkoties šādi: lai Zemmūra sinagogas rabīns izsaka viņam stingro brīdinājumu un nosodījumu un aicina nekavējoties pārtraukt sakaru un atvainoties. Tā kā jaunā sieviete arī ir ebrejiete, tas attiecas arī uz viņu. Tā kā abas personas (Zemmūrs un viņa palīdze) ir publiski paudušas savas dziļas simpātijas katolicismam (par ko liecina arī raksta sākumā minētā ikona), lai nosodījumu un stingru aicinājumu izbeigt ārlaulības attiecības izsaka arī Parīzes arhibīskaps. Starp citu, Šarlemaņa (Kārļa Lielā) laikā, kuru Zemmūrs tik ļoti apbrīno, rīcība no reliģisko autoritāšu puses būtu vēl daudz stingrāka: jauno sievieti – uz klosteri, Zemmūru – piecus gadus gavēt vientuļnieka cellē pie maizes un ūdens. Jo Zemmūrs taču pats apgalvo, ka tā bija morāla kārtība, domas skaidrība un rakstura stingrība, kas uzcēla civilizāciju!

Visādi citādi – vēlu viņam izturību un labu, intelektuāli bagātinošu piedzīvojumu, ja neko vairāk. Kopš 1940. gada neviens Francijā nav spēlējis ar tik lielām kārtīm. Uz visu banku, kā mēdz teikt. Pirms solītās Apokalipses.

[1]https://www.youtube.com/watch?v=k8IGBDK1BH8

[2]https://www.youtube.com/watch?v=Zmm7c_qhfdU

[3]https://www.valeursactuelles.com/politique/pour-un-retour-de-lhonneur-de-nos-gouvernants-20-generaux-appellent-macron-a-defendre-le-patriotisme/

[4]https://www.youtube.com/watch?v=UuRJLBs7Dh0&t=340s

Dvēseļu Putins

“Protams, ka Kremļa propagandas graudi nekrīt uz asfalta:
augsne tiem jau sen ir apmēslota,
pateicoties Rietumu kreisi sekulārā “meinstrīma” centieniem.
Nav mazsvarīga arī tāda psiholoģiskā iezīme – raksturīga noteiktam tradicionālista tipam –
kā “kaut vai ar pašu velnu, ja tikai pret “tiem tur””.
“Tie tur” patiešām ir neiespējami pretīgi,
un, kad atnāk velns, noņem cepuri un pieklājīgi paklanās,
tad saules atspulgs uz viņa pulētajiem radziņiem
izskatās gandrīz kā Lieldienu sveces gaismiņa.”

Oļegs-Mihails Martinovs, katolis, tulkotājs (Krievija)

– Ilzé, vous venez? – Ilze, jūs nākat? – viedtālrunī atskanēja spalga sievietes balss. Nevis “Ilze”, bet “Ilzē”, ar uzsvaru uz pēdējo zilbi – tā, kā francūži izrunā visus, tostarp cittautu vārdus. Ilze ātri uzmeta pēdējo skatienu savam atspulgam spogulī (vai mati, kosmētika un kleita ir kārtībā?) un paķēra savu mazo, teātriem un tamlīdzīgiem pasākumiem domāto rokassomiņu.

– Oui, Madame Blancard, je descends! – Jā, Blankāras kundze, es kāpju lejā! – Ilze aizelsusies atbildēja. Mēteli plecos uzmetusi, viņa ar blīkšķi aizcirta sava dzīvoklīša durvis un, papēžiem klabot, metās pāri kāpņu laukumiņam uz lifta pusi. Mēteli taču var aizpogāt, arī liftā braucot.

Lifts, kā jau tas pieņemts vecajos Parīzes daudzdzīvokļu namos, bija šaurs, neērts un ar koka sienām. Uzreiz bija redzams: tas ir pievienots vēlāk, krietnu laiku pēc mājas uzcelšanas. Visapkārt valdīja tas īpatnējais smaržu kokteilis, kuru bieži var sajust veco, vēl barona Osmāna laikos celto namu kāpņu telpās, it īpaši ja ilgāku laiku nav veikti remontdarbi: nedaudz pelējuma, nedaudz vecu paklāju, nedaudz it kā eļļā ceptu pankūku. Latvijas pilsētās kāpņu telpas smaržo pavisam citādi, vai tā būtu veca divstāvu māja no senās koka apbūves vai Hruščova laiku “piecstāvene”. Taču Ilze pie šīs jaunās smaržu gammas jau sen bija pieradusi. Šobrīd viņa to nemaz nejuta, jo viņas prātu bija pārņēmušas citas domas: priecīgas un viegli trauksmainas.

Latviešu meitene Ilze ļoti labi runāja franciski. Viņa bija absolvējusi Rīgas Franču liceju, pēc tam ieguvusi bakalaura grādu Latvijas Universitātē un tagad dzīvoja Parīzē. Viņai bija izdevies iegūt privātā “Rietumu un Austrumu fonda” – “Fondation Occident-et-Orient” stipendiju, un tagad viņa studēja politoloģiju – maģistratūrā, vienā no nelielajām, bet diezgan prestižajām Francijas augstskolām. Stipendija bija ļoti laba; Ilze bija ļoti apmierināta ar studijām un Parīzes dzīvi, un tuvākā nākotne izskatījās visnotaļ cerīgi un priecīgi. Francijā dzīvodama, Ilze centās nesaraut saikni ar Tēvzemi un, kā viņa pati mēdza mazliet pretenciozi sacīt, “nest Latvijas vārdu pasaulē”. Viņa piedalījās gandrīz visos Latvijas vēstniecības un vietējās latviešu kopienas organizētajos pasākumos, ar lepnumu reklamēja kursabiedriem un citiem francūžiem nesen iznākušo ļoti patriotisko latviešu filmu “Dvēseļu putenis” (pēc Aleksandra Grīna romāna motīviem), cienāja draudzenītes – francūzietes – ar pašas ceptiem sklandu raušiem un maizes zupu…

Ilze savā ģimenē nebija vienīgā, kas bija studējusi Francijā. Ilzes tante Dace (viņas mammas jaunākā māsa) divdesmit gadus pirms tam bija mācījusies Bordo universitātē. Viņas stāsti par saviem studiju gadiem bija interesanti, bet arī mulsinoši.

“Tie franči…” Dace mēdza stāstīt, “Kad es tur dzīvoju, viņi totāli nezināja ģeogrāfiju. Latvija, Baltijas valstis – viņiem tā ir Krievija. Vienkārši Krievijas nomale. Vairākumam ir grūti saprast, ka šādas mazas tautiņas lielās Krievijas paspārnē var būt savdabīgas un neatkarīgas. Tas ir šausmīgi nepatīkami… un arī diezgan pazemojoši. Bet tagad, kad esam iestājušies Eiropas Savienībā, gan jau pamazām iet uz labo pusi; tagad mūs ar krieviem tomēr diez vai kāds sajauks.”

Pāris mēnešus Parīzē nodzīvojot, Ilze secināja: viņas tantes prognoze bija kopumā pareiza. Vismaz sarunās ar Ilzi un viņas klātbūtnē Latviju ar Krieviju neviens vairs nejauca. Visi zināja, ka tas ir – jā, Austrumeiropā, bet tomēr Eiropā, Eiropas Savienībā. Šajā ziņā franču sabiedrībā bija noticis jūtams progress.

Bet tagad Ilzi gaidīja interesants un, kā viņa cerēja, patīkams piedzīvojums: pieņemšana kādā no Parīzes tuvumā esošām pilīm – “ar ļoti svarīgiem un prominentiem cilvēkiem”, kā Ilzei tika paskaidrots. Uz šo pasākumu viņu bija uzaicinājis Blankāru laulātais pāris – Monsieur un Madame Blancard, “Rietumu un Austrumu fonda” vadītāji. Pirms tam Ilze jau bija pāris reizes tikusies ar šo pāri, un viņai bija skaidrs: formālais fonda priekšsēdētājs, lielrūpnieks Monsieur Blankārs – gara auguma kalsns francūzis ar iesirmi rudiem matiem un lielu degunu gandrīz kā Sirano de Beržerakam –, bija iekšēji jauks, taču ļoti flegmātisks un apātisks cilvēks. Visas fonda lietas kārtoja viņa sieva, Madame Blankāra – arī ļoti kārna, bet aktīva brunete ar spalgu un asu balsi, šaudīgu skatienu un platu, diezgan samākslotu smaidu. Madame Blankārai varētu būt tā ap piecdesmit pieciem gadiem, viņas vīrs laikam bija dažus gadus vecāks.

Ja runājam godīgi, tad Ilze pret šiem cilvēkiem nekādas īpašas personīgas simpātijas nejuta; taču viņi caur savu fondu maksāja viņai stipendiju, un par to meitene bija viņiem pateicīga. Turklāt uz šo pieņemšanu viņa gāja ne tikai tādēļ, lai parādītu godu saviem sponsoriem jeb mecenātiem. Viņai pašai bija bezgala interesanti paraudzīties uz franču sabiedrības “krējumu”: visiem šiem uzņēmējiem, armijas virsniekiem, zilasiņu aristokrātiem, kuru uzvārdi sākas ar “de”… Latvijas vēsture tomēr ir bijusi radikāli citāda, un pie mums tieši šāda izteikta, vēsturiski iesakņota “krējuma” nav. Pieņemšanai bija jānotiek vienas šādas vecas grāfienes pilī apmēram pusstundas braucienā no Parīzes robežas. “Laikam jau visi būs politiski ļoti labēji noskaņoti un ļoti tradicionāli katoļi”, Ilze ziņkārīgi prātoja, taču šis fakts viņu nebiedēja. Viņa uzskatīja sevi par atvērtu un komunikablu meiteni, kas spēj uzturēt konstruktīvu dialogu ar visiem… nu, vai gandrīz visiem.

Aiz nama ārdurvīm Ilzi sagaidīja tipiska Parīzes novembra vakara tumsa un drēgnums. Ap pusdienlaiku bija nolijis lietus, un ielas lukturi meta dzelteni matētas atblāzmas uz vēl slapjā asfalta. Tepat aiz ietves mājas priekšā stāvēja liels melns Mersedess; šoferis ar pakalpīgi pussaliektu muguru jau vēra vaļā priekšējās durvis pasažiera pusē. Monsieur un Madame Blankāri – mašīnas īpašnieki – jau sēdēja aizmugurē.

Durvis aizcirtās, ierūcās dzinējs, un Mersedess aizjoņoja spožo lukturu izraibinātajā ielu un ceļu tumsā. Sākās tas, ko angļi sauc par “small talk”[1]: pieklājīga saruna par visu un par neko. Runāja galvenokārt Madame Blankāra, Ilze atbildēja, bet Monsieur Blankārs dziļdomīgi klusēja. Ilze sēdēja ar muguru pret abiem mašīnas saimniekiem un viņus lielākoties neredzēja: masīvā, ar ādu izpolsterētā sēdekļa atzveltne bija īpaši augsta un pat pieklājības pēc pagriezt galvu atpakaļ, neizmežģot kakla skriemeļus, bija grūti. Taču, ja Madame Blankāru tobrīd mašīnas pustumsā nevarēja saredzēt, viņu varēja ļoti labi saost – un kā vēl! Madame Blankāra bija sasmaržojusies ar smagām, tvirtām vakara smaržām; automašīnas salonā biezi virmoja ambra, pačūlija, muskuss un sazin kas vēl. Mašīnā kāpjot, Ilzei bija izdevies uz mirkli ieraudzīt Madame Blankāras vakara greznumus: koši sarkanas lūpas, pērļu virtenes ap kaklu, zelta rokassprādzi. Ilze jau sen bija pamanījusi šo francūziešu īpatnību: atšķirībā no latvietēm, krievietēm, itālietēm un daudzu citu Eiropas tautu sievietēm francūzietes jaunībā ir kā pelēkas pelītes; viņas nekrāsojas, nesmaržojas, ģērbjas pelēki un bieži vien nevīžīgi. Daudzas paliek tādas pašas visu mūžu, bet dažas mainās – taču tikai sākot ar apmēram četrdesmit gadu vecumu. Tad tiek likti lietā kosmētiskie krāšļi, zeltlietas un eleganti apģērbi… un priekšpensijas vecumā tā visa dažkārt kļūst pat pārāk daudz.

– Tiens, Ilzé, vous n’avez pas encorefait la connaissance de Vladimir! – Pagaidiet, Ilze, jūs taču vēl neesat iepazinusies ar Vladimiru! – Madame Blankāra iesaucās. Šoferis uz brīdi pagriezās pret meiteni un smaidīdams palocīja galvu. – Vladimirs ir mūsu jaunais šoferis. Viņa vārds jums noteikti šķiet tuvs un pazīstams!

Ilze pieklājīgi izmocīja kaut ko smaidam līdzīgu. Tas bija tīrais sīkums, taču patīkami nebija. Visu cieņu Vladimiriem, taču kāds latviešiem sakars ar šo vārdu un kādēļ viņiem būtu jājūt ar to kaut kāda “tuvība”?

– Jā, mani sauc Vladimirs, bet krieviski es tikpat kā neprotu, – ar platu smaidu paskaidroja šoferis. – Mana vecmāmiņa bija no krievu emigrantu ģimenes, un mani tā nosauca viņas tēvam – manam vecvectēvam – par godu. Krievu valodu tā īsti iemācījies neesmu, bet viss krieviskais man ārkārtīgi patīk, – Vladimirs šķelmīgi sazvērnieciski pamiedza Ilzei ar aci.

– Vladimir, uzlieciet kādu no Vertinska dziesmām, kas jums pašam tā patīk! – Madame Blankāra nokomandēja. – Ilze, man taču jums nav jāstāsta, kas bija Aleksandrs Vertinskis? Brīnišķīgs krievu emigrantu dziedātājs, kurš uzstājās starp abiem pasaules kariem… Kādas krievu romances viņš dziedāja, kādas romances!

Vertinska dziesmas šoferim laikam bija ierakstītas jau kaut kur iespraustā zibatmiņas atslēgā. Viņš pastiepa roku, pāris reizes kaut ko piespieda automašīnas taktilajā ekrānā, un no skaļruņiem sāka plūst klavieru akordi uz vāji nomaskētu vecas skaņuplates švīkstienu un skrapstienu fona. Pēc dažām sekundēm dobjā un mazliet nazālā tenorā iedziedājās vīrietis:

– “Тут шумят чужие города,
И чужая плещется вода.
И чужая светится звезда…”[2]

Atšķirībā no savas paaudzes jauniešu vairākuma, Ilze diezgan labi saprata un runāja krieviski: lielās kaimiņvalsts valodu viņa bija apguvusi gan skolā, gan savas mājas pagalmā, kur daudzi kaimiņi bija krievi. Viņa ļoti labi saprata dziesmas vārdus, taču tā viņu neaizrāva, jo bija… sveša. Uzvārdu “Vertinskis” Ilze kaut kur kaut kad bija dzirdējusi pa ausu galam, taču nezināja, ka tas bija slavens krievu dziedātājs, un viņa balsi viņa tagad dzirdēja pirmoreiz. Nevarētu teikt, ka Vertinskis meitenei patika. Viņa balss bija tīra un laba, taču viņš dziedāja pārāk manierīgi, ar tādu kā franču akcentu, mazliet caur degunu, ar vibrējošu francisku “r”, – un viņa balss plūdumā nepārtraukti skanēja pirmskara krievu trimdinieka sāpes par zaudēto dzimteni. Ilze zināja, ka daudzi šādi krievi pirms padomju okupācijas dzīvoja Latvijā… taču ar latviešu kultūru tam nebija absolūti nekāda sakara. Ilze pagriezās sāņus un sāka skatīties ārā pa logu. Vertinskis turpināja dziedāt – un pārsteidzošā kārtā viņa dziesmas vārdi bija tieši par to pašu, par ko viņa tobrīd domāja – par svešumu:

– “Тут живут чужие господа,
И чужая радость и беда.
И мы для них чужие – навсегда.”[3]

Pagāja vēl kāds laiciņš, un tad brauciens bija galā. Mašīna nogriezās no ceļa pa labi, izbrauca cauri apsūnojušiem, ar kaut kādām skulptūrām rotātiem akmens vārtiem, noripoja vēl pārsimt metrus pa tumšām eglēm un tūjām apstādītu aleju un, grantij švīkstot, apstājās tipiskas, samērā nelielas franču pils – château – priekšā, citu tādu pašu automobiļu rindas galā. Pils fasāde bija labi izgaismota; pirmā stāva logu rindā spīdēja ugunis un vīdēja cilvēku silueti.

Ilze sekoja Blankāru pārim: augšup pa akmens kāpnēm uz platā lieveņa ar vēderainiem balustrādes stabiņiem un akmens lauvām un pēc tam pa milzīgām smaga ozolkoka durvīm iekšā vestibilā. Pils iekšiene Ilzi nepārsteidza. Kā jau inteliģentā ģimenē augusi meitene, viņa bija bieži apmeklējusi gan dažādus muzejus, gan dažas apmeklētājiem atvērtas franču pilis, un tas pats vien bija arī šeit: daudz spoguļu, daudz marmora un apzeltītu virsmu, daudz gleznu, daudz veclaicīgu mēbeļu, daudz lielu kristāla lustru. “Laikam franču Restaurācijas stils”, Ilze padomāja.

Divi liela auguma apkalpotāji baltās viesmīļa žaketēs (“kalpi”? “šveicari”? “durvju sargi”? “sulaiņi”? – Ilze pat nezināja, kā lai viņus nosauc) klusējot paņēma mēteļus un aiznesa tos kaut kur sāņus, tumša gaiteņa dziļumā. Lielajā zālē – jeb, pareizāk sakot, vairāku lielu zāļu anfilādē – jau bija sapulcējusies lielākā daļa pārējo viesu. Aicināto skaits nebija pārāk liels – varbūt kādi trīsdesmit, ne vairāk. Par spīti visiem augstajiem griestiem, spožumam un svinīgumam, noskaņa likās tīri mājīga. Vienā no attālākajām zālēm liegi skanēja klavieres – kaut kas no Šopēna vai Šūberta; acīmredzot saimniece šim vakaram bija nolīgusi pianistu.

Ilzi stādīja priekšā pils saimniecei, grāfienei de N. – kalsnai vecenītei ar rūpīgi ieveidotiem sirmiem matiem un vairākkārtēju matētu pērļu virteni ap kaklu. Ilze zināja, ka mūsdienu Francijas Republikā valsts nekādus muižniecības titulus un kārtas oficiāli neatzīst; līdz ar to visas “grāfienes”, “baroni” un “hercogienes” šodien ir tīri simboliska dekorācija. Tomēr, lai arī simbolisks, tituls paliek tituls, un grāfiene paliek grāfiene. Jāsaka gan, ka šajā grāfienē bija kaut kas no sirsnīgas un omulīgas lauku vecmāmiņas. Ilzei viņa uzreiz iepatikās – un, šķiet, Ilze viņai arī. Meitene, cik nu mācēdama, uztaisīja reveransu; grāfiene ar platu smaidu satvēra viņu aiz rokas un sāka kaut ko stāstīt par savu nelaiķa vīru, mīļi un mazliet sazvērnieciski apčubinot. Tā vecenītes dažkārt mēdz darīt ar simpātiskām jaunām meitenēm, kas atgādina viņām viņu pašu mazmeitas.

Ieradās vēl daži viesi. Apkalpotājs uz paplātes iznēsāja šampanieša un vīna glāzes. Šampanietis Ilzei garšoja – saprātīgos daudzumos, protams. Pēc brīža militārā solī piesoļoja liela auguma spēcīgas miesas būves vīrietis vecumā ap sešdesmit: tumšpelēks uzvalks ar kaklasaiti, īsi, armijas manierē apgriezti iesirmi mati sāls un piparu krāsā, masīvs kvadrātveida apakšžoklis.

– Mademoiselle… – Jaunkundze… – Viņš sasita papēžus un galanti paklanījās, priekšā stādoties. – Colonel Charles-Enguerrand de Kermoysan! – Pulkvedis Šarls-Angerāns de Kermuazāns!

Ilze smaidīdama vēlreiz uztaisīja reveransu.

– Vai jaunkundze zinās teikt, no kura Francijas novada es esmu? – pulkvedis ar tādu pašu smaidu jautāja.

– No Bretaņas? – Ilze minēja. – Jūsu uzvārds sākas ar “Ker-”; ar to sākas daudzi vietvārdi Bretaņā.

– Oho! – pulkvedis neviltotā izbrīnā un sajūsmā iesaucās. – Jaunkundze patiešām ļoti daudz zina par Franciju! Bet vai jūs zināt, ka es vēl pirms dažiem gadiem biju Francijas militārais atašejs jūsu pusē – Maskavā?

Ilze pamāja ar galvu un paraustīja plecus. Šajā mirklī pulkvedis vairs nelikās viņai tik simpātisks. Kādā ziņā Maskava ir “mūsu pusē”? Tieši tobrīd garām gāja apkalpotājs ar paplāti; pulkvedis nolika uz paplātes jau iztukšoto šampanieša glāzi un ar veiklu rokas kustību paķēra citu, pilnu – šoreiz ar kaut kādu baltvīnu.

– Karašo, karašo! Otšen nravitsjā! – šķelmīgi smaidīdams, ar šausmīgu franču akcentu un stipru uzsvaru uz pēdējo zilbi nodeklamēja pulkvedis un pacēla glāzi. Lielās kristāla lustras spuldzes un piekariņi jautri iemirgojās dzeltenajā šķidrumā. Ilze sajutās apvainota (latvieši nav krievi!) un jau domāja, ko lai pieklājīgi atbild, taču te no sāniem pienāca Blankāru pāris un kāds korpulents plikpaurains cilvēciņš tumši zilā uzvalkā ar sarkanu Goda leģiona ordeņa lentīti pie atloka.

– Iepazīstieties: Monsieur le député Antoine de Verteuil! – Nacionālās Asamblejas deputāts Antuāns de Verteijs! – Madame Blankāra svinīgi noskandināja.

Deputāts pastiepa roku, ar saviem strupajiem pirkstiņiem paspieda Ilzes plaukstu un vaicāja:

– Alors, vous êtes Lettonne? – Tātad jūs esat latviete?

– Oui. – Jā, – Ilze atbildēja.

– C’est la Let-to-nie, pas la Li-tu-a-nie? – Lat-vi-ja, nevis Lie-tu-va? – de Verteijs pārjautāja. Ilze klusībā nopūtās.

– Jā, Latvija, – viņa atbildēja. – Ar galvaspilsētu Rīgā! Lietuva ir dienvidos, un tās galvaspilsēta ir Viļņa. – Dace, Ilzes tante, nudien bija bijusi pārāk optimistiska!

– Bet sakiet, lūdzu, – politiķis turpināja taujāt. – Vai jūsu valoda… latviešu, vai ne?… stipri atšķiras no krievu valodas, vai tas ir tikai tāds dialekts? Tā taču arī ir slāvu valoda, vai ne? Jūs taču rakstāt latīņu burtiem – vai tomēr kirilicā?

Ilze sajutās grūtsirdīgi un pat mazliet pazemoti. Viņa tik ļoti mīlēja Latviju un visu latvisko, un viņai bija ārkārtīgi nepatīkami, ja kāds – it īpaši eiropietis – izrādīja par to savu nezināšanu. Viņasprāt, zināšanu trūkums nozīmēja intereses un tātad arī cieņas trūkumu. Ilze sāka pacietīgi skaidrot klātesošajiem atšķirību starp latviešu un krievu valodu. Taču pēc pāris minūtēm ienāca apkalpotāju grupa ar ēdienu pilnām paplātēm rokās, un sākās tas, ko franciski sauc par cocktail dînatoire – vakariņas, kurās viesi nevis sēž pie galda, bet brīvi pārvietojas pa zāli ar šķīvjiem un glāzēm rokās, pēc patikas liekot sev šķīvjos ēdienus un ļaujot apkalpotājiem uzpildīt savas glāzes.

Sarunājoties un ēdot pagāja labs laiciņš. Ilze paguva iepazīties un patērzēt ar dažiem citiem viesiem par dažādām lietām. Laimīgā kārtā Krievijas temats ne reizi neuzpeldēja, un Ilze jutās atviegloti. Kad bija pienācis laiks kūciņām, saldējumam un kafijai, izrādījās, ka de Verteijs un pulkvedis vienā no zālēm kaut ko ļoti aizraujoši stāsta, un visi klātesošie pamazām pārvietojās turp. Izveidojās tāda kā auditorija, kuras centrā uz veclaicīga dīvāna sēdēja abi oratori, bet visi pārējie viesi pusaplī izvietojās visapkārt – vai nu stāvot, vai sēžot uz krēsliem, dīvāniem un pufiem. Pils saimniece, grāfiene, novietojās uz krēsla tieši pretī deputātam. Vairāk pieklājības nekā ziņkāres dzīta, Ilze apsēdās netālu no viņas. Sākumā runāja pulkvedis, bet politiķis iestarpināja īsus komentārus. Taču drīz vien oratora stafeti pārņēma de Verteijs: viņš runāja ilgi un kaismīgi, bet pulkvedis laiku pa laikam strupi un lakoniski izmeta starpsaucienus.

– Ģeopolitika ir ārkārtīgi svarīga lieta, – pulkvedis ducināja. – Pasaules mieram un stabilitātei ir ļoti svarīgi nepieļaut vienpolāras pasaules izveidošanos. Dāmas un kungi, man jums nav jāstāsta, kāda ir mana attieksme pret ģenerāli de Gollu – tā ir tāda pati, kā jums visiem, vai vismaz absolūtajam vairākumam…

– Tas bija nodevējs! – grāfiene klusu iespiedzās. Trīs vai četri viesi enerģiski pamāja ar galvām.

– Jā, nodevējs! – pulkvedis piekrita. – Pēc vāciešu padzīšanas viņš nelietīgi izrīkojās ar krietno maršalu Petēnu. 1962. gadā, parakstot Eviānas līgumus, viņš ļāva mums zaudēt Alžīriju un pameta Alžīrijas frančus likteņa varā. Bet…! – pulkvedis pacēla rādītājpirkstu. – Vienā jautājumā de Gollam gan bija taisnība. Jau tad, tā saucamā Aukstā kara laikā, nedrīkstēja ļaut amerikāņiem ar viņu NATO kļūt par vienīgo dominējošo spēku – ne pasaulē, ne tepat Eiropā. Krievija – vai toreizējā Padomju Savienība – bija un ir labs sabiedrotais pret Amerikas tīkojumiem!

– Sasodītie amerikāņi! – de Verteijs iestarpināja. – Gan politikā, gan ekonomikā, gan kultūrā – visur grib uzspiest savu pliekano, globalizēto popkultūru!

– Sacēla it visur savus smirdīgos makdonaldus! – kāds no zāles dibenā stāvošajiem vīriešiem piemetināja.

– Un tā ir Francijas civilizējošā misija: nepieļaut šo mūsu planētas amerikanizāciju un vispārējo debilizāciju, – politiķis iesaucās. – Bet jūs runājat par makdonaldiem, mans dārgais Karbonjē kungs? Jā, jums ir taisnība, – bet ne jau makdonaldi rada lielākos draudus…

– Jā, tieši tā! – pulkvedis turpināja. – Kad krita Dzelzs priekškars, es uzreiz sajutos nelāgi, jo sapratu: līdzšinējam spēku balansam pasaulē nu ir pienākušas beigas. Viena no pretējām pusēm – PSRS ar tās satelītiem – diemžēl ir satriekta, un tātad otrā puse – Savienotās Valstis – sāks mākties virsū un gribēs dabūt visu sev. Un notika tieši tā, kā es toreiz brīdināju! Tātad lielākos draudus rada nevis makdonalds, bet gan tas, ka amerikāņi kā tādi traki huligāni bāž savas raķetes tieši Krievijai pie sāniem, Austrumeiropā! Izveidojuši tur sev koloniālo impēriju no visādiem poļiem un tā tālāk! Lūk, tas ir absolūti nepieļaujami, un šajā jautājumā Krievija ir mūsu sabiedrotais! Mums jāsadarbojas ar Krieviju, jāsadarbojas ar tās prezidentu Vladimiru Putinu, lai panāktu amerikāņu aiziešanu no Eiropas…

Ilze vairs nespēja ciest klusu. Alkoholiskos dzērienus viņa lietoja reti un ļoti mazos daudzumos, bet varbūt šoreiz divas vakara gaitā izdzertās vīna glāzes bija savu panākušas: viņa bija kļuvusi drošāka. Runātāji faktiski slavēja ne tikai Krieviju, bet bijušo Padomju Savienību, kas bija nodarījusi neizsakāmu ļaunumu latviešu tautai un izsūtījusi krietnu daļu viņas pašas radinieku lopu vagonos uz Sibīriju. Un ko lai saka par neseno Krievijas agresiju pret neatkarīgo Ukrainu? Par Krimu un Donbasu? Tas viss skanēja tik nelietīgi un netaisnīgi…

– Atvainojiet, lūdzu, – Ilze skaļā balsī pārtrauca runātāju, un visu klātesošo acis pievērsās viņai. – Ja Amerika aizvāks savas raķetes, tad Krievija acumirklī uzbruks un atkal okupēs visu Austrumeiropu. Viņi taču tikai to gaida! Un kā var uzticēties Putinam? Viņš taču ir VDK aģents!

– Voyons, mademoiselle! – Nu, paklausieties, jaunkundze! – de Verteijs saērcināti iesaucās. – Krievija jau sen nav nekāda Padomju Savienība! Un prezidents Putins nav nekāds VDK aģents, jo nekāda VDK vairs nepastāv. Tas viss ir palicis pagātnē, saprotat? Vladimirs Putins ir spēcīgs un talantīgs valstsvīrs, kuram pēc deviņdesmito gadu nabadzības un juku laikiem ir izdevies padarīt Krieviju par spēcīgu un pašpārliecinātu valsti…

– Bet Krievija taču ir bīstama un agresīva, – Ilze tikpat skaļi iebilda. – 2014. gadā Putins uzbruka Ukrainai un prettiesiski anektēja Krimas pussalu. Cik daudz cilvēku gāja bojā! Kremļa režīms – tie ir slepkavas, un tie, kuri viņus atbalsta, arī ir slepkavas… vai vismaz slepkavu līdzdalībnieki!…

Ilze pēkšņi aprāvās un apklusa, – jo saprata, ka ir aizgājusi par tālu. Pēc līdzšinējo runu satura spriežot, daudzi klātesošie simpatizēja Kremļa politikai, un tātad sanāca, ka viņa – viešņa un svešiniece – bija atļāvusies nosaukt viņus par slepkavu līdzdalībniekiem. Ilzes acis pēkšņi sastapās ar Madame Blankāras skatienu… un meitene sastinga. Madame Blankāras acu zīlītes nekustīgi vērās viņā; to skatiens bija ledus auksts un svina smags, un Ilze, gudra meitene būdama, lieliski saprata, kas tajā bija lasāms. Bet lasāms bija šis: “Neaizmirsti, ka tu šeit neesi nekas: vienkārši nabaga viešņa no kaut kāda mežonīga Austrumeiropas nostūra. Pasaki paldies, ka mēs ar vīru maksājam tev stipendiju (jo varam arī pārdomāt) un esam atveduši uz šo grezno pasākumu. Tāpēc turi muti un neuzdrošinies runāt civilizētiem cilvēkiem pretī.”

Madame Blankāra neizdvesa nevienu skaņu un viņas sejas vaibstus nesatricināja ne mazākā grimase, – taču Ilze acumirklī visu saprata. Tas bija kā sāpīgs, drausmīgi pazemojošs pēriens un vienlaikus kā ledaina ūdens šalts. Asinis sakāpa Ilzei galvā; viņa nosarka un tik tikko noturējās, lai nesāktu raudāt.

– Voyons, mademoiselle! – Nu, paklausieties, jaunkundze! – de Verteijs atkal saērcināti sauca un māja ar tuklo roku, kā apnicīgu mušu projām dzīdams. – Pirmkārt, Krima nekad nav bijusi Ukrainas sastāvdaļa, tādēļ Krievija pilnīgi tiesiski paņēma to sev! Otrkārt, Krievijai kā lielvalstij ir savas leģitīmās ģeopolitiskās intereses, kas ir jārespektē! Vai tad Putinam bija mierīgi jāsēž un jāraugās, kā amerikāņi organizē Kijevā “le Maïdan” – Maidanu – ar ukraiņu neonacistu piedalīšanos?! Un treškārt, es esmu jau simtreiz teicis un pateikšu vēl simt pirmo reizi: Krievija un Ukraina ir radniecīgas valstis un tautas, un viņu konflikts ir ģimenes lieta. Ģimenes lieta, saprotat?! Krievija ir kā māte, Ukraina – kā meita… šajā gadījumā nepaklausīga meita. Un, kad māte meitu pārmāca, tad pārējiem tur iekšā nav jālien!

“Ja Kremlis reiz iebruks Latvijā, viņi teiks tieši tāpat,” Ilze ar rūgtām sirdssāpēm nodomāja.

– Pastāstiet mums par savu braucienu uz Maskavu pirms trim gadiem, deputāta kungs! – Madame Blankāra ierosināja. – Jūs taču esat starpparlamentu sadarbības grupas loceklis, vai ne? Esmu dzirdējusi, ka šī jūsu vizīte bija īpaši jauka un izdevusies.

– Jā, jā, lūdzu, pastāstiet! – grāfiene piebalsoja.

– Tas bija pirms trim gadiem, kā Madame Blankāra jau teica, – ar apmierināta runča skatienu iesāka de Verteijs. – Mūs – tas ir, mani un vēl četrus deputātus, – uzaicināja Krievijas Valsts domes locekļu grupa… Nu, ko es varu teikt? Četras dienas mēs bijām Maskavā, un šīs četras dienas bija kā pasaka… – Politiķa sejas izteiksme pamazām mainījās no slinki apmierinātas uz sapņaini jūsmīgu. – Zināt, nu patiešām kā bērnības laiku pasaka ar labām fejām, daiļām princesēm un mīļiem, draudzīgiem runājošiem zvēriem. Mūs aizveda uz Tretjakova galeriju un Lielo teātri – zināt, to, kas krieviski saucas “Bolchoï”… Nākamajā rītā mēs ilgi pastaigājāmies pa Arbatu ļoti glītas blondas gides pavadībā. Šo gidi, protams, sauca par Natāliju – Nathalie – kā Žilbēra Beko dziesmā…

– “La place Rouge était vide.
Devant moi marchait Nathalie…!”[4] – kaut kur aizmugurē pusbalsī iedungojās Karbonjē kungs.

– Ak, mani draugi, ja jūs dzirdētu, ar cik apburošu krievu akcentu šī eņģeliskā būtne runāja franciski! – de Verteijs laimīgi nopūtās. – Jau akcenta dēļ viņā varēja iemīlēties. Un pēc tam mums tika dota vienkārši neticama iespēja: būt klāt brīnišķīgā Dievišķajā Liturģijā Kristus Pestītāja katedrālē! – deputāta balss iedrebējās, un acīs parādījās aizkustinājuma asaras. – Mums šķita, ka Paradīze ar visiem eņģeļiem ir nolaidusies uz zemes! Kāds koris! Ak, mani mīļie draugi, kā viņi dziedāja, kā viņi dziedāja!

Klausītājiem, šķiet, bija pielipusi de Verteija sapņainā sajūsma; viņi tik māja ar galvām, smaidīdami un platām acīm vērdamies runātājā. Politiķis izvilka no kabatas mutautiņu, ātri nosusināja acu kaktiņus un turpināja:

– Un baznīca bija stāvgrūdām pilna. Absolūtais vairākums – jaunekļi un jaunietes; visi tik skaisti, organizēti, sportiski… Lūk, kur ir civilizācijas nākotne! Nav tā kā pie mums Rietumos, mirstošajās katoļu draudzēs, – de Verteijs nicīgi sarauca degunu. – Kailas sienas, garlaicīgs dievkalpojums un pāris simtgadīgu večiņu solos… Nē, šeit es redzēju jaunību, skaistumu, spēku, enerģiju, ierosmi. Lūk, tā ir nākotne! Cik skaisti viņi visi meta krustus un klanījās! Viņi izskatījās tikpat apgaroti un tuvi Dievam, cik Aļoša Karamazovs Dostojevska romānā. Pēc Liturģijas mūs aizveda uz koncertzāli, un mēs klausījāmies krievu tautasdziesmu koncertu ar balalaikām. Un pēc tam, vakarā – vienkārši lieliskas, brīnišķīgas, ķeizariskas vakariņas krievu restorānā! Pankūkas – blinis –, melnais un sarkanais kaviārs, store… un, protams, īsts, autentisks “vodkā”, īsts krievu degvīns no apsarmojušas karafes. Ak… Un pēc tam… pēc tam…

– Kas bija pēc tam? – tikko dzirdami izdvesa grāfiene.

– Pēc tam, – de Verteijs ar laimīgu smaidu triumfējoši pavēstīja, – atveda pusaugu lācēnu – īstu, brūnu krievu lāci, Krievijas simbolu! – protams, pavadā un ar uzpurni. Un mums visiem bija iespēja viņu paglaudīt… Dārgie draugi! – deputāta balss pēkšņi uzšāvās augšup spējā, vibrējošā crescendo. – Jūs zināt, ko es vakariņu noslēgumā teicu pasākuma organizētājiem? – “Esmu jūsu draugs, esmu jūsu cilvēks, esmu jūsu rīcībā uz visiem laikiem!”

Viesu starpā brīdi valdīja sajūsmas pilns klusums, bet Ilzes sirdi māca rūgts smagums. Klātesošie, šķiet, bija pavisam aizmirsuši par viņu un tikai gremdējās ekstātiskos sapņos par Krieviju. “Intelektuāla pašapmierināšanās”, skumji padomāja Ilze. Viņai tas likās netaisnīgi, pazemojoši un pat vienkārši nepieklājīgi: valsts, kuras valdošie režīmi bija nodarījuši viņas tautai un viņas ģimenei tik daudz ļauna, tagad tika ar teju vai reliģisku bijību apjūsmota un celta uz pjedestāla viņas klātbūtnē, – un viņai gribot negribot tas bija jānorij.

Taču visvairāk Ilzei bija žēl lācēna no de Verteija stāsta. Latvijā dzīvojot, Ilze bija vairākkārt apmeklējusi Līgatnes dabas takas, vērojusi tur mītošos lāčus un apbrīnojusi šo lielo un skaisto zvēru spēku, iznesību un intelektu. Galu galā, vai tad katram latviešu bērnam jau zīdaiņa vecumā kopā ar mātes pienu neiezīžas šūpuļdziesmas vārdi: “Aijā, žūžū, lāča bērni”? Kā gan latvietis var apzināti nodarīt lācītim pāri? Kas notiks – nē, kas jau bijanoticis ar šo lācēnu pēc tam (jo tas taču pēc paša de Verteija vārdiem bija pirms trim gadiem)? Kamēr viņš ir maziņš, viņu visur vadā līdzi – pavadā un ar uzpurni, glaudot un čubinot; kādu stresu jūt nabaga dzīvnieks, to var tikai minēt. Varbūt – nē, nevis “varbūt”, bet gandrīz noteikti, – šim lācim tika doti kaut kādi trankvilizatori. Un pēc tam, kad lācēns paaugas un kļūst apkārtējiem bīstams – ko tad? Nogalināt, lai pārdotu ādu un lai šāds te uzpūtīgs de Verteijs varētu izklāt to savā viesistabā kamīna priekšā? Iespundēt betonētā zoodārza bedrē? Vai vēl nežēlīgāk – izmantot kā ēsmu medību suņu trenēšanai?

– Mēs, latvieši, pret dzīvniekiem tā neizturamies, – Ilze aiz žēluma drebošā balsī nočukstēja latviski, – taču tik klusu, ka neviens cits to nesadzirdēja.

– Mans māsasdēls ir precējies ar krievieti, – de Verteijs pēc brīža turpināja, bet jau mierīgākā balsī. – Jūs jau zināt, kāda mūsu ģimenē ir nelaime: māsasdēls ir kreisais, strādā par publicistu avīzē “Le Monde” un tur propagandē dažādas kreiso muļķības. Viņa sieva, Marina – glīta jauna sieviete, pēc izglītības arī žurnāliste, bet… ne īstā. It kā krieviete, bet Putinu un viņa politiku nevar ciest ne acu galā. Ko lai saka… Samaitāta! – politiķis kā taisnodamies, kā atvainodamies noplātīja rokas. – Rietumu propagandas samaitāta! Un mans māsasdēls ir viņas ietekmē, lai gan pats perfekti pārvalda krievu valodu un būtu varējis pats visu saprast. Kādēļ es, kurš krieviski neprot, visu saprotu pareizi, bet viņš ne? Kad es mūsu ģimenes vakariņās pastāstīju par savu braucienu, šis tik ņirdz un ķiķina: “Nu gan tevi, dārgais onkuli, Putina cilvēki ir nopirkuši!”

De Verteijs sašutumā pagrozīja galvu un ievilka gaisu nāsīs, it kā sacīdams: “Jūs taču visi saprotat, cik tas ir absurdi!” Tad pacēla glāzi pie lūpām, iemalkoja vīnu un turpināja:

– Viņš man saka: “Tie jaunie cilvēki katedrālē, par kuriem tu tā jūsmo, noteikti bija Putina kustības “Naši” aktīvisti, kurus tur bija speciāli sadzinuši kā statistus, bet jūs visi uzķērāties!” Nu, ko lai uz to atbild?!

– Jaunie cilvēki mūsdienās ir tik ciniski! – grāfiene nopūtās. – Visur saskata tikai slikto un aizdomīgo!

– Tā puve diemžēl nāk no mums, no Francijas, – pulkvedis noskaldīja. – Visādi Sartri, de Bovuāras, Deridā… Visu apšaubīt, visu dekonstruēt. Viņu skola!

– Pēc tam, – de Verteijs turpināja. – Mans māsasdēls man saka: “Kaviāru un lāci tu redzēji, bet to, ka ārpus Maskavas krievu pensionāri iztiek ar 150 eiro mēnesī, ka cietumos spīdzina ieslodzītos, ka notiek politiskās slepkavības, bet no policistiem tauta baidās tāpat, kā no bandītiem, – to, lūk, tu neredzēji.” Un viņa sieva, Marina, piebalso: “Diemžēl mana tauta ir kā jūsu redzētais lācēns: pavadā, ar uzpurni, ar Kremļa propagandu kā ar trankvilizējošām zālēm apdullināta. Un tik danco visādu neliešu priekšā, lai gan būtu varējusi ar vienu ķepas zvēlienu tikt no viņiem vaļā!” Nu, ko teiksiet?

– Viņai ir taisnība! – Ilzei pēkšņi paspruka. Pazemojums un sašutums viņas sirdī bija sakrājies jau tiktāl, ka pat Madame Blankāras draudīgā klātbūtne nespēja viņu atturēt. Visi klausītāji pagriezās pret Ilzi, kā pret kaut kādu brīnumu. Šķita, ka visi jau kādu laiku bija aizmirsuši par viņu.

– Nu, protams, – Madame Blankāra laipnā un samiernieciskā tonī atbildēja. – Krievijai ir daudz problēmu; tā nav paradīze. Mēs visi to lieliski saprotam. Septiņdesmit gadu boļševiku jūgā – tas nav joks. Krievijai joprojām ir smagas problēmas. Taču jāatzīst, ka Krievija, kā Fēnikss, ceļas no pelniem un traucas augšup, turpretī Rietumeiropa – un Francija – gāžas lejup, haosa un pilsoņu kara virzienā. Kā to var neredzēt? Tas taču ir acīmredzami.

Visi, ieskaitot citādi apātisko Monsieur Blankāru, enerģiski māja ar galvām.

– Varbūt, ka tad, kad te sāksies pilsoņu karš, normāliem francūžiem nāksies meklēt patvērumu Krievijā, kā tas bija Revolūcijas laikā! – savā vecišķi drebošajā balsī iesaucās grāfiene. – Es gan ceru šos laikus vairs nepiedzīvot…

– Tātad… “svētā Krievija”? – Ilze klusu vaicāja. Viņai bija skumji un gandrīz fiziski nelabi.

– Jā! – priecīgā korī vienlaikus iesaucās gan Madame Blankāra, gan de Verteijs, gan pulkvedis, gan grāfiene. – Jā, jā! – deputāts viens pats raiti turpināja kā no tribīnes. – Tieši tā: la Sainte Russie – svētā Krievija! Un kāpēc gan ne? Paskatieties, kā prezidents Putins katrus Ziemassvētkus un katras Lieldienas stāv baznīcā ar svecīti, met krustu un klanās? – Šajā mirklī de Verteijs ar žestiem svinīgi nodemonstrēja, kā Putins to dara. Grāfiene smaidīdama piebīdīja savu krēslu tuvāk Ilzei un mātišķi viegli satvēra viņas augšdelmu, it kā sakot: “Klausies nu, meitiņ, cik gudras lietas cilvēks runā!” De Verteijs uzstājās tālāk:

– Pie mums, mūsdienu Francijā, tas vienkārši nebūtu iespējams. Francija kopš sava šūpuļa, kopš Reimsas kristāmtrauka, kurā svētais Remīgijs kristīja franku valdnieku Hlodvigu, ir la Fille aînée de l’Église – Baznīcas vecākā meita! Tā ir mūsu identitāte, un bez šīs identitātes Francija nevar pilnvērtīgi pastāvēt. Taču kopš nolādētās Revolūcijas šī identitāte un šis mantojums ir sagrauti! No Baznīcas vecākās meitas mūsu mīļā Tēvija ir tikusi padarīta par nožēlojamu padauzu! Un kurš to izdarīja? Brīvmūrnieki! – politiķis pacēla rādītājpirkstu, it kā aicinādams visus būt uzmanīgiem. – Viņi izplānoja un sarīkoja Revolūciju. Viņi organizēja Lielo teroru un nogalināja Dieva svaidīto karali Ludviķi XVI. Viņi aizliedza un padzina mūku kongregācijas un sadzina mūsu bērnus – tas ir, mūsu vectēvus un vecvectēvus – laicīgās valsts skolās…

– Pie mums Bretaņā tās sauca par “velna skolām”, – pulkvedis iestarpināja.

– Mēs, francūži, nocirtām galvu mūsu karalim, bet krievi nošāva savu caru! – grāfiene skaļi iesaucās. – Divi noziegumi, kas abām tautām līdzīgi jāizpērk! Mūsu likteņi ir līdzīgi, un mums tie ir jāizdzīvo kopā!

– Brīvmūrnieki pamazām padarīja Franciju par unerépublique laïque – laicīgu republiku –, kur jebkāda atsauce uz Dievu, Baznīcu un reliģiju publiskajā sektorā ir aizliegta, – de Verteijs turpināja. – Toties brīvmūrniecība zeļ un plaukst, un ir kļuvusi par republikas oficiālo reliģiju. Ministri vai nu paši ir masoni, vai iet uz masonu ložām atskaitīties un taisnoties par savu politiku!… Un tagad paskatieties, kas notiek Krievijā! Tur viss ir tieši pretēji. Vladimirs Putins svētkos iet uz baznīcu, kameru priekšā regulāri tiekas ar Maskavas patriarhu, bet jauni pareizticīgo dievnami Krievijā parādās un aug, kā sēnes pēc lietus!

– Putins ir kristīgs valstsvīrs! – pulkvedis noskaldīja, kā armijas skatē komandēdams.

– Nu, deputāta kungs, – Madame Blankāra jautāja. – Ko tad jūsu māsasdēls ar sievu jums teica par šo? Kristīgās ticības atdzimšana Krievijā taču ir objektīvs fakts; to nevar noliegt kā neesošu.

– Ak, – de Verteijs nopūtās un atmeta ar roku. – Viņi abi bija savā lomā. Mans māsasdēls ar tādu pašu sarkasmu pašūpoja galvu un sacīja: “Tu redzi, kā Putins bučojas ar patriarhu, bet negribi redzēt, kā pa sētas durvīm Kremlī ienāk musulmaņu ajātolla. Tu redzi Putinu baznīcā klanāmies un krustus metam, bet negribi redzēt viņa atbalstu Venecuēlas, Lībijas un Ziemeļkorejas režīmiem, kas nu galīgi nav kristiešiem labvēlīgi.” Ko vēl no viņa varēja sagaidīt? – politiķis noplātīja rokas. – Godīgi sakot, es toreiz biju visai dusmīgs un apvainojies uz viņu par šādu izrunāšanos.

– Jā, nu tāda mums ir tā kreisā jaunatne, – Madame Blankāra pašūpoja galvu. – Bet ko jūs pats domājat par Vladimiru Putinu un viņa lomu pasaules vēsturē?

– Es? – de Verteijs pacēla uzacis. – Es uzskatu viņu par dižu kristīgu valstsvīru – Valstsvīru ar lielo burtu! – kurš ir neapšaubāmi apgarots ar dievišķu dzirksti. Domāju, ka, ja mūsu kristīgajai oikumenai ir lemts tikt izglābtai no tā liberālisma tvana un tās liberālisma puves, kas to pašlaik nomāc, tās glābējs būs tieši viņš – Putins. Es saprotu, ka tas varbūt skan pārāk patētiski un svētsvinīgi, bet tā ir mana visdziļākā pārliecība. Ja pasaulē ir kaut viena valsts, kas var palīdzēt mums panākt to pašu Rietumos, tad tā ir tikai Krievija. Līdzīgi, kā 1814. gadā krievu cars Aleksandrs I ar saviem kazakiem palīdzēja mums gāzt uzurpatoru Napoleonu un atjaunot tronī likumīgo Burbonu dinastiju. Vai zināt, kā teica Leons Bluā? – “J’attends les Cosaques et le Saint-Esprit!” – “Es gaidu kazakus un Svēto Garu!”

– Kā Kārlis Lielais! – pulkvedis noducināja. Pārējie viesi ar priecīgu entuziasmu māja ar galvām.

– Jā, kā Kārlis Lielais! – iesaucās de Verteijs. – Dižais ķeizars, kuram izdevās apvienot Rietumus un atnest tiem mieru un pārticību! Tam, toreizējam Kārlim Lielajam, neizdevās apvienot Rietumus ar Austrumiem – ar Bizantiju, – bet šim, jaunajam Kārlim Lielajam tas var izdoties!

– Kas zina, varbūt viņš atkal uzliks krustu Konstantinopoles Svētas Sofijas katedrāles kupola virsotnē? – ieminējās Madame Blankāra.

– Dāmas, kungi, klausieties! – vecā grāfiene piecēlās stāvus un, pie krēsla atzveltnes turēdamās, aplaida visiem klātesošajiem mistiski ekstātisku skatienu. – Es piekrītu tam, ko deputāta kungs tikko teica par Kārli Lielo, un tam, ko Madame Blankāra teica par Svēto Sofiju. Bet es gribētu piebilst vēl kaut ko… Tie no jums, kuri mani pazīst, zina, cik ļoti es godinu slaveno mistiķi Marie-Julie Jahenny – Mariju-Jūliju Žaennī. Jau mani vecāki viņas dzīves laikā viņu godināja un, kad es piedzimu – tieši gadu un divas dienas pēc viņas nāves –, mani nosauca viņas vārdā. Ak, viņa bija diža mistiķe, īsts Dieva cilvēks! Viņa bija ļoti dievbijīga, kļuva par franciskāņu ordeņa terciāri un viņai parādījās pats Kungs Jēzus Kristus un Vissvētākā Dievmāte Marija… un viņa uz mūžu saņēma asiņojošus stigmātus Kristus ievainojumu vietās! Ak, kā viņa cieta, kā cieta! – grāfiene dažas sekundes klusēja, atvelkot elpu. – Marija-Jūlija Žaennī pravietoja, un viņas pravietojumi bija šausmīgi. Francijas grēki izplatīsies pa visu pasauli – tas jau ir noticis… Pēc tam būs zemestrīces, vētras, neražas, epidēmijas pa visu pasauli. Pēc tam septiņas nedēļas līs asiņu lietus. Francijā sāksies pilsoņu karš. Katoļu baznīca tiks pasludināta ārpus likuma. Baznīcas un klosterus slēgs, un kristiešus vajās un nogalinās. Tad debesis trīs dienas būs melnas, valdīs nakts, un saule neuzlēks. Bet pēc tam… pēc tam… – grāfienes balss aizžņaudzās, – saule beidzot paradīsies austrumos, un grandiozas zīmes debesīs pasludinās jauna laikmeta sākumu. Un tad nāks viņš…

– Le Grand Monarque! – Lielais Monarhs! – Madame Blankāra ar ekstāzē puspievērtām acīm izdvesa.

– Lielais Monarhs! – grāfiene atkārtoja. Aizkustinājuma asaras tecēja pa viņas grumbu izvagotajiem vaigiem. – Viņš ar bruņotu spēku satrieks visu šo sātana valstību – visu šo globālo masonu, liberāļu, demokrātu, komunistu varzu! Viņš atjaunos Katoļu baznīcas slavu un sēdinās Romas bīskapa tronī Eņģelisko Pāvestu! Viņš kronēsies Reimsā un saņems svaidījumu ar svēto eļļu! Viņš atjaunos Troņa un Altāra savienību! Viņa laikā Francija beidzot atkal svinēs savas mistiskās kāzas ar Kristu!… Un zināt ko? Man ir priekšnojauta, ka šis Lielais Monarhs, tas varētu būt viņš… Vladimirs Putins! Varbūt es maldos, bet manuprāt, visas zīmes, visi pravietojumi norāda tieši uz viņu…

Zālē iestājās klusums. Viesi nekustīgi sēdēja un vērās stāvošajā grāfienē; dažu mutes bija puspavērtas, bet acīs vīdēja viena un tā pati mistiskā aizgrābtība. Šķita, ka visi klātesošie, izņemot Ilzi, bija kļuvuši par vienu vienotu būtni – ar vienām un tām pašām domām, jūtām un dvēseles kustībām. Ilze bija viena pati. Nekad mūžā viņa vēl nebija jutusies tik tumši, drūmi un vientuļi, cik šajā cilvēku pilnajā, ar spoguļiem izrotātajā un ar kristāla lustrām apgaismotajā franču Restaurācijas stila salonā…

Ilze vairs nespēja izturēt. Viņa satvēra somiņu, pielēca kājās, pusčukstus nomurmināja atvainošanās vārdus un ar sasarkušu seju metās uz izeju. Dažas sekundes viņai bija vienalga, ko teiks un domās visi šie svešie kungi un svešās dāmas… nē, šie uzpūtīgie tītari un vecās, dumjās zosis! Meitenei šķita, ka vēl mazliet, vēl mazliet – un viņai pietiks drosmes ievilkt plaušās tik daudz gaisa, cik fiziski iespējams, un skaļi, spalgi, līdz sāpēm balss saitēs, uzkliegt viņiem: “Jūs visi esat muļķi, stulbeņi, kretīni un idioti!!!” Ak, cik komiski viņi visi izvalbītu acis par šādu negaidītu nekaunību! Un tad vienkārši aizcirst durvis un doties projām. Kaut vai ar taksometru. Un jau rīt pat atteikties no stipendijas, paziņot augstskolai par eksmatrikulēšanos, par kontā palikušo naudiņu nopirkt vienvirziena aviobiļeti uz Rīgu. Un uz visiem laikiem atgriezties mīļajā Latvijā, kur dzīve nav tik glauna, cik Parīzē, – taču cilvēki smejas un raud, priecājas un bēdājas par to pašu, par ko viņa. Mīļajā, dārgajā Latvijā, kur ļaudis var būt nīgri, taču patiesi, un viņu sirdis pukst unisonā ar Ilzes sirdi…

Muļķības. Tā bija tikai mirkļa iedoma. Ilze lieliski saprata, ka nekad to neatļausies, un ka nekas tamlīdzīgs nenotiks.

Viņa ātrā solī patraucās garām abiem vestibilā snaudošajiem durvju sargiem, ar abām rokām satvēra smago ārdurvju kliņķi un pēc pussekundes – tāda pati, kā bija, bez mēteļa – jau atradās uz platā, ar akmens lauvām rotātā lieveņa. Viņas ķermeni no galvas līdz kājām acumirklī apņēma saltais, mitrais novembra gaiss, taču meitenei tas šķita patīkami atvēsinošs. Bija tumša nakts; mākoņi bija pašķīrušies, un pie zili melnajām debesīm mirgoja zvaigznes. Pils pirmā stāva logi bija spoži apgaismoti; gaismas strēles blāvi rotājās rindā salikto automašīnu pulētajos sānos, bet kaut kur tālāk čaloja tumsā tikko saredzamā strūklaka. Šajā ūdens čalošanā bija kaut kas neizskaidrojami svešs…

No Ilzes acīm izsprāga asaras, kuras viņa vairs nespēja saturēt. Pazemojuma un žēluma asaras. Bija bezgalīgi žēl mīļās Latvijas ar tās vēsturi, žēl dzimto māju, žēl Latvijā palikušās mammas, žēl uz Sibīriju izsūtīto radu, žēl sevis, žēl tā krievu lācēna… Meitene piespieda plaukstas pie vaigiem, un tās acumirklī kļuva nodevīgi slapjas. Viņa ļoti cietās, lai neelsotu pārāk skaļi, jo bija kauns: lai neizdzirdētu tie tur, iekšā…

Pēc pāris minūtēm, kad lielais raudiens bija garām, Ilze atvēra somiņu un sāka lēnām taustīties pēc mutautiņa, – bet acis pacēla augšup. Acis vēl bija asaru pilnas, un spožās zvaigznes debesīs izskatījās izplūdušas un neskaidras. Šķita, ka tās nestāv uz vietas, bet griežas, danco un sīkiem solīšiem lēkā šurpu turpu.

Ilze ieskatījās vērīgāk. Zvaigznes bija svešas.

[1] Saviesīga saruna par maznozīmīgiem tematiem (angļu val.; burtiski – “maza saruna”).

[2] “Šeit trokšņo svešas pilsētas / Un skalojas svešs ūdens, / Un spīd sveša zvaigzne…” (krievu val.)

[3] “Šeit dzīvo sveši kungi / Un svešs prieks un nelaime, / Un mēs viņiem esam sveši uz visiem laikiem…” (krievu val.)

[4] “Sarkanais laukums bija tukšs. / Man priekšā gāja Natālija…” (franču val.) Pirmās rindiņas no Žilbēra Beko (Gilbert Bécaud) dziesmas “Nathalie” (1964).

Zvaigzne

Uzruna 2021. gada 22. oktobrī Gunāra Astras 80 gadu atcerē II Meža kapos[1]

“Zvaigzne, ko tie bija redzējuši austrumu zemē,
gāja tiem pa priekšu un nostājās pār namu, kurā bija bērns.”
(Mt. 2, 9)

“Viņš bija varonis pēc būtības.”
(Ingrīda Titava)[2]

No Gunāra Astras foto, kas uzņemts viņa tiesas gaitā, uz mums raugās nopietnu, vērīgu acu pāris. Tas ielūkojas mūsos dziļāk, nekā mēs vēlētos, jo esam pieraduši pie virspusējības saskarsmē. Tas ir rentgena skatiens, kas raugās pēc patiesīguma mūsos vai arī redz mums pāri – un redz tālāk, dziļāk un būtiskāk, nekā redzam mēs. Fotogrāfija pauž pārliecību par sevi un gatavību argumentēt. Nemana ne mazāko nedrošības, mulsuma vai baiļu ēnu. Sejā neredz šodien tik ierasto politkorekti tukšo smaidiņu.

Kad pēc Otrā pasaules kara beigām mūsu tautas militārās pretestības iespējas bija izsmeltas un cerības uz sabiedrotajiem zudušas, cīņa pret okupāciju tomēr nerimās. Tā ieguva citu formu – sākās nacionālo partizānu karš un nevardarbīgā pretošanās.

Nevardarbīgā pretošanās būtiski atšķiras no militārās, kurā cīnītājs ir bruņots ar ieroci un atrodas sava karaspēka vadībā, pakļautībā un apgādē. Nevardarbīgās cīņas gadījumā nekā tāda nav; cīnītāja vienīgais ierocis ir viņa paša personība. Viņa gara spēks izaicina un iestājas par nevienlīdzīgu cīņu pret naidīga režīma varas spēku. Bruņotā cīņā gandrīz vienmēr var rēķināties ar citu karavīru atbalstu un saskaņotu darbību – tāda ir viena no militārās taktikas aksiomām. Nevardarbīgajā cīņā cīnītājs bieži ir viens un vientuļš.

Ļaunākais Gunāra Astras un viņa cīņu biedru[3] stāvoklī bija tautas, kuras vērtības un intereses viņi aizstāvēja, grimšana apātijā un depresijā. Raiņa “pastāvēs, kas pārvērtīsies” tā laika apstākļos pārtapa par “izdzīvos, kas pielāgosies”. Tas nenozīmēja tikai pakļaušanos ārējām režīma prasībām, tas nozīmēja arī iztapīgi locīt gan muguru, gan savu pārliecību, tā topot par pašcenzoru.

Jānis Rožkalns[4] par cīņu biedru raksta: “60. gadu nogalē Gunāru Astru pirmo reizi izsauc[a] uz “Patiesības ministriju” Stūra mājā; čekistiem [bija] lemts iepazīties ar jaunu, izskatīgu un ļoti talantīgu latvieti, kas par savas tautas baigo likteni zin[āja] pilnu patiesību, kas pr[ata] dziļi argumentēt savu nostāju, un kas nedreb[ēja] un nebaid[īj]ās.”[5]

Gunāru Astru vislabāk raksturo nevis pirmais – zināšanas, nevis otrais – izpratne un pat ne trešais – drosme, bet šo īpašību apvienojums. Tolaik daudzi zināja patiesību, jo vecāki – leģionāri, partizāni, deportētie – spēja pavēstīt nākamajai paaudzei būtiskāko: šī iekārta nav mūsējā! Bija tādi, kas saprata Latvijas okupāciju dziļāk – kā Rietumu un Austrumu darījumu,[6] bet tie karjeras vai ģimenes drošības dēļ izšķīrās par klusēšanu. Bija arī drosminieki un pārgalvji, kas pārdroši pauda savu attieksmi pret netaisno iekārtu.

Neviena no šīm trim kategorijām pati par sevi režīmam lielas raizes nesagādāja. Pie pirmajām divām grupām piederošie bija pasīvi. Viņu aktivitāte aprobežojās ar virtuves sarunām un politiskām anekdotēm. Trešās grupas pārstāvjus čekisti ātri izķēra, jo karstgalvji parasti ir slikti konspiratori.

Taču šo trīs īpašību apvienojums bija režīmam tikpat bīstams, cik reti sastopams. Un Gunārs Astra bija tieši tāds.

Praktisko politoloģiju viņš, visticamākais, apguva pats, lasot Latvijas laika, samizdata[7] un tamizdata[8] grāmatas un tiekoties ar dažādiem cilvēkiem no ārzemēm. Autodidakta izglītībai okupācijas laikā bija priekšrocība – nevajadzēja piesārņot smadzenes ar oficiālo ideoloģiju. Ja bija pieejama laba literatūra, tad kritiski domājošs prāts, vadoties pēc attieksmes – kā tas kalpo Latvijas neatkarības idejai? spēja pats izdarīt attiecīgos secinājumus. Gunārs Astra liecināja: “Es esmu dzimis tai laikā, kad bērnība bija grūta, taču liktenīgu notikumu piesātināta. Tajā laikā es augu un pieradinājos analizēt, pretstatīt, salīdzināt un izdarīt attiecīgus secinājumus. (..) Esmu dzimis pietiekami agri, lai šos notikumus spētu saskatīt, un pietiekami vēlu, lai man personīgi paietu secen iespaidi un notikumi, kas daudzus cilvēkus uz mūžu sastindzinās, jo viņu domāšanu un jūtas nomāca dzīvnieciskas bailes.”[9]

Viņš bija kristietis, tādēļ esmu aicināts iesvētīt viņa kapa pieminekli. Kristīgā ticība Gunāram Astram deva ne tikai reliģiskās vērtības, tā stiprināja arī viņu kā brīvības cīnītāju.

Kristīgi principi ir caurauduši visu mūsu eiropeisko esību. Kā kristīgo mantojumu tradicionāli pazīstam kristīgo arhitektūru, mākslu, literatūru, mūziku, glezniecību, zinātni, morāli. Bet līdztekus tam – arī garīgās cīņas prasmi.

Viens no šiem principiem ir ticība kā garīgā redze – “Ticība ir stipra paļaušanās uz to, kas cerams, pārliecība par neredzamām lietām” (Eb. 11, 1). Ticība garīgi jau redz sasniedzamo uzvaru, jau apdzīvo to, un tādēļ tai ir vairs “tikai” jāmobilizē griba uzvaras panākšanai. Tas ļāva Gunāram Astram sacīt savā “Pēdējā vārdā”: “Es ticu, ka šis laiks izgaisīs kā ļauns murgs. Tas dod man spēku šeit stāvēt un elpot.”[10] Teiktais novieto viņu tuvu Mārtiņa Lutera sacītajam: “Te es stāvu un citādi nevaru!”

Otrs princips ir piederēšana patiesībai, sakušana ar to. Gunāra brālis Leons liecina: “Viņa dažādās rakstura šķautnes riņķoja ap vienu ideju – par Latvijas neatkarību, vēlēšanās atvērt citiem acis un tad likt paskatīties, kas notiek apkārt. Saprast, kas mēs esam, no kurienes nākam un kurp varētu iet.” Ar Gunāru Astru tas notika tik lielā mērā, ka viņš burtiski pārtapa par patiesības instrumentu. Te varēja redzēt piepildāmies sakāmvārdu, ka “spēks ir patiesībā, bet patiesība nav spēkā.” Patiesība ir stipra pati sevī, jo pēdējā instancē tā ir no Dieva. Ne velti Kristus saka: “Es esmu ceļš, patiesība un dzīvība” (Jņ. 14, 6). Šai patiesībai ir ļoti liels spēks, vispirms – atbrīvojošs: “Jūs atzīsit patiesību, un patiesība darīs jūs brīvus” (Jņ. 8, 32). Un lai arī viņš fiziski bija ieslodzījumā, “mazajā zonā” (par “lielo” lēģeros sauca visu PSRS), patiesība tomēr darīja Astru brīvu, bet viņa vajātājus un pratinātājus – ieslodzīja bailēs no tās.

Par patiesības iespaidu Padomju Savienībā Astra sacīja: “Jāņtārpiņi dod nojēgu, ka tumsā ir gaisma. Ja ir tumsa un nav nekādas gaismas, tad arī nav nojēgas par to. Tāpat ir ar disidentiem.[11] Disidenti ir tāpēc, lai radītu nojēgu, ka nav viss tā, kā mums saka, nav vienīgais tā sauktais padomju tautas viedoklis.”[12] Iegūtā patiesība kalpoja Dzimtenes atbrīvošanai no svešzemnieku okupācijas.

Varētu šķist, ko gan Astra ar dažiem domubiedriem spēja nodarīt pasaules lielvalstij, kas bija bruņojusies līdz zobiem un gatava jebkurā brīdī ar kodolieročiem saplosīt zemeslodi? Kādēļ gan tāda neproporcionāli agresīva reakcija pret dažiem oponentiem? Tādēļ, ka patiesībai tās dievišķās izcelsmes dēļ ir pārdabisks spēks. Tāpēc režīms tik paranoiski baidījās no patiesības un tās paudējiem. Kā sacīja kāds no Gunāra Astras konkursantiem: “Apspiesta brīvība ir viens no galvenajiem revolūciju un milzīgu pārmaiņu cēloņiem. (..) Brīvība ir spēks, bet apspiestā brīvībā divkāršs spēks.”

Pretestības kustības dalībnieks J. Rožkalns, komentējot mūsu nacionālo atbrīvošanas cīņu, rakstīja: “Mērķis šim darbam bija tieši tāds, kā to vēlāk mums ierakstīja tiesas spriedumā: “Nolūkā graut un vājināt padomju varu, sistemātiski nodarbojās ar pretpadomju aģitāciju un propagandu, un padomju varai diskreditējošu sacerējumu izplatīšanu.” Komunisti paši atzina, kas bija visbīstamākais padomju impērijai – patiesas informācijas izplatīšana.[13]

Kas Gunāru Astru uz to mudināja? Savā “Pēdējā vārdā” viņš sacīja: “Es (..) uzdrošinos teikt – [esmu] latvietis. (..) Mani šeit ir atvedusi mīlestība un cieņa pret manu tautu, kā arī varmācīgie pasākumi, kas vērsti uz manas tautas dvēseles noniecināšanu un noplicināšanu. (..) Man sāp, un es jūtos pazemots, kad redzu, ka aiz milzīgiem un spožiem burtiem augstu virs rūpnīcas “Straume”, ražošanas apvienību VEF un RER fasādēm slēpjas viens vienīgs krieviskums: rīkojumi, pavēles, informējoši uzraksti, lozungi, tehniskā dokumentācija – viss ir krieviski. (..) Man sāp, un es jūtos pazemots, kad man jākonstatē, ka manai dzimtajai valodai jāieraujas rezervātos – Brīvdabas muzejā, uz dažu teātru skatuvēm, masu informācijas darbībā. Un arī tur to lēni un pārliecinoši atspiež dižā krievu mēle.”[14]

“Brīvība ir ārkārtīgi dārga balva visai tautai, taču reti to izcīna visa tauta. Daudz biežāk brīvības šūpuli kar daži izcili, garā ārkārtīgi spēcīgi un reti gudri cilvēki. Kā Gunārs Astra,” sacīja viņa rīcību izpratušais jauneklis.

Militārā zinātne vēsta, ka Otrajā pasaules karā pirmajā uzbrukuma ķēdē kritušo skaits bija 80%, otrajā 50%, trešajā – 20%. Lai svinētu uzvaru, kādam vai kādiem ir jābūt pirmajiem. Tie parasti ir labākie – zinošākie, saprotošākie, drosmīgākie. Viņi ir kā zvaigznes, kas, tumsā spīdot, rāda gaismu un ceļu citiem.

Gunārs Astra par savu nelokāmo stāju samaksāja ar brīvību, veselību un beigās arī ar dzīvību. Pirmā ieslodzījuma garie gadi viņu nesalauza, tāpēc viņš prokuroram varēja sacīt: “Es vispār nedevu liecības, un neviens cilvēks ar manu palīdzību nav nonācis izmeklētāja kabinetā. To nevar piedot, un man nepiedod arī to, ka es jūsu priekšā nenoliedzu nedz savus draugus, nedz savu pārliecību.”[15]Apsūdzētā nopratināšanas protokoli uzrāda Astras dziļo izpratni par režīma un tā funkcionēšanas būtību. Tur lasām: “Atsakos piedalīties izmeklēšanā, jo uzskatu to par veltīgu un bezmērķīgu, jo, kā izmeklēšana gribēs, tā arī viss notiks”, “uz šo jautājumu es atsakos atbildēt”[16] vai “atbilde nesekoja”. Cīnītājs pilnīgi noliedza jebkādu šī režīma leģitimitāti, tāpēc uz aicinājumu “iepazīstieties un parakstieties nopratināšanas protokolā” atbildēja: “Paldies, iepazīties un parakstīties atsakos iepriekš minēto iemeslu dēļ.”[17] Viņš dzīvoja savu, no komunistu iekārtas neatkarīgu dzīvi. Gunāru Astru varēja ieslodzīt un sodīt, kas arī tika darīts, bet viņu nevarēja pārveidot: ne ar pārliecināšanu, ne ar piespiešanu, ne ar bailēm – nekādi! Tas bija pilnīgs nonkonformisms. Lasot Astras lakoniskos atteikumus nopratināšanas protokolos, nāk prātā apustuļa pamācība, kas, ja ne pēc burta, tad, iespējams, pēc gara, iedvesmoja cīnītāju: “Nevelciet svešu jūgu kopā ar neticīgiem. Jo kāda daļa ir taisnībai ar netaisnību? Kas ir gaismai kopējs ar tumsību?” (2. Kor. 6:14).

Pēc dzirdētā varētu noskurināties – tas ir par pagājību, mani tas neskar! Nē, Gunārs Astra nepavisam nav par vēsturi, daudz vairāk viņš ir par šodienu un vēl vairāk – par rītdienu. Viņš sacīja: “Informācijas bads cilvēku padara nespējīgu veidot pareizus spriedumus, nolemj viņa domāšanu atrofijai – ja domāšana vispār pagūst kaut cik attīstīties. Cilvēks ar atrofētu domāšanu ir nepilnvērtīgs, pazemots cilvēks, viņš ir manipulācijas objekts, rotaļlieta, vergs.”[18] Jautāsim: kas šodien ir tā patiesība, ko slēpj varas elites Briselē, Vašingtonā, Maskavā un Rīgā? Kādas jaunas ekonomiskā un informatīvā kara operācijas tiek gatavotas pret mums? Kas ir mūsu cīņa par Latvijas brīvību šodien? Ko es varu darīt savai valstij, lai mana tauta to nezaudētu, bet piedzīvotu uzplaukumu?

Man ir priekšlikums: kā nākamais jāveido piemineklis tam, par ko cīnījās un sevi upurēja Gunārs Astra un daudzi Latvijas patrioti pirms viņa: proti, visai latviešu nācijai.

Tam jāsākas Brīvības ielā, kur nojaucām Ļeņina pieminekli. Aleja līdz Brīvības piemineklim nav izmantota. Bareljefu var sākt ar uzvaru Saules kaujā 1236. gadā un turpināt ar citām 13. gadsimta un vēlāku laiku mūsu senču pretošanās kustībām un uzvarām. Un tā uz priekšu: valsts dibināšana, Neatkarības karš, Latvijas uzplaukums, nacionālās jaunatnes un partizānu cīņa pret okupantiem 1940.–1941. gadā, leģionāri, mežabrāļi, deportētie, reliģiskie un politiskie pretošanās kustības dalībnieki, Atmoda. Katrā posmā – izcelt noteiktus cilvēkus. Un noteikti parādīt kā simbolus – vecmāmiņu, vectētiņu, tēvu, māti, klusos varoņus, gan zināmos, gan nezināmos.[19]

Jo mūsu vēsture ir ne vien apspiesto un izmantoto vēsture, bet daudzkārt vairāk un svarīgāk – brīvības alku, pretošanās cīņu un uzvaru vēsture. Un Gunārs Astra ir viena no daudzām zvaigznēm pie mūsu brīvības cīņu debesīm.

Šīs pārdomas iesāku ar Sv. Rakstu vietu, kas vēstīja par zvaigzni, kas gudrajiem kalpoja kā ceļa rādītājs uz viņu mērķi – Kristu. Gunāra Astras ieroči bija ticība, patiesība un pašaizliedzība, tāpēc šodien viņš mums var kalpot par zvaigzni ceļā uz mūsu mērķi – latviešu kā Latvijas pamatnācijas valsti.

Jo astra latīniski nozīmē – zvaigzne.

Redakcijas piebilde: slavinājums Gunāram Astram izskan šodien, 15. decembrī, par godu vienai no spilgtākajām politiskajām runām Latvijas vēsturē, t.s. “Pēdējām vārdām”, ko okupācijas režīma tiesas priekšā Astra teica 1983. gada 15. decembrī. Jāatzīmē, ka nākamais gads ir izsludināts par Gunāra Astras gadu, savukārt pieminekli disidentam plānots atklāt nākamā gada janvārī, Barikāžu piemiņas pasākumu laikā.

[1] Rediģēts un papildināts 08.12.2021., t. i., Gunāra Astras vārda dienā.

[2] Gunāra Astras sievas māsa, Atmodas laika aktīviste.

[3] Kā svarīgākie minami Viktors Kalniņš (1938–2001), Juris Ziemelis (1941–1988), Marts Nikluss, Agris Šēfers (dz. 1940) un Jānis Rožkalns (dz. 1949).

[4] G. Astras līdzcīnītājs, Latvijas neatkarības kustības (LNK) vadītājs, Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieks, Latvijas Ordeņu brālības līdzpriekšsēdētājs.

[5] J. Rožkalns, “Gunārs Astra – dzīvē un cīņā”, referāts (manuskripts), nolasīts G. Astras 80 gadu piemiņas pasākumā Okupācijas muzejā 2011. gada 12. novembrī.

[6] Teherānas tikšanās (1943) sākumā Rūzvelts vēl ko bilda pret Staļinu vēlmi paturēt sev Baltiju. Beigās viņš tomēr jokodamies izmeta, ka tad, ja Staļins tās okupētu, viņš neplānotu to dēļ uzsākt karu. United States Department of State. Foreign Relations: Conferences at Cairo and Teheran, 1943, Washington, D.C.,1961, p. 594.

[7] Pašrocīgi izdots un izplatīts manuskripts, apejot oficiālo cenzūru. Padomju disidents Vladimirs Bukovskis (Владимир Буковский, dz. 1942) šādi definēja samizdatu: “Самиздат: сам сочиняю, сам редактирую, сам цензурирую, сам издаю, сам распространяю, сам и отсиживаю за него.” И возвращается ветер, NY: Хроника, 1978, c. 126.

[8] Ārzemēs publicēti Padomju Savienībā rakstīti manuskripti, konspirācijas nolūkos bieži parakstīti ar pseidonīmu.

[9]https://okupacijasmuzejs.lv/lv/aktualitates/gunara-astras-pedejais-vards-454/

[10]https://okupacijasmuzejs.lv/lv/aktualitates/gunara-astras-pedejais-vards-454/

[11] Šeit, acīmredzot, G. Astra jēdzienu “disidents” lieto tā visplašākajā nozīmē kā brīvdomātāju. Jāņem vērā, ka latviešu “pretestībnieki” (un arī G. Astra pats, kā liecina B. Javoišs) PSRS soda izciešanas nometnēs sevi definēja atšķirīgi no ieslodzītajiem reformu komunistiem. Tos viņi sauca par disidentiem, taču sevi – par brīvības cīnītājiem, jo viņi iestājās par neatkarīgu Latviju. Bruno Javoišs, kurš 1963. gada PSRS Konstitūcijas dienā – 5. decembrī Rīgas Radio tornī pacēla Latvijas valsts karogu, sacīja: “Lai tas būtu cars, nacisti, komunisti vai “demokrātiskā” Krievija, es [vienalga] kāptu tornī. Es cīnījos pret savas zemes okupāciju, nevis lai mainītu režīmu.” https://www.latvia.eu/lv/blog/latvias-got-personality-freedom-fighter-bruno-javoiss

[12] Citēts no: B. Eglīte, Kas jūs bijāt, Gunār Astra?, Rīga: Vērmaņparks, 1998, 153. lpp.

[13]http://lpra.vip.lv/lnkust.htm

[14]https://okupacijasmuzejs.lv/lv/aktualitates/gunara-astras-pedejais-vards-454/

[15]https://okupacijasmuzejs.lv/lv/aktualitates/gunara-astras-pedejais-vards-454/

[16] Citēts pēc M. Ruks, Divdesmitā gadsimta latvietis: Gunārs Astra, Rīga: Antava, 2011, 215. lpp.

[17] Ruks, op. cit., 124. lpp.

[18]https://okupacijasmuzejs.lv/lv/aktualitates/gunara-astras-pedejais-vards-454/

[19] Līdzekļus šādam projektam varētu iegūt, utilizējot Pārdaugavas vidi degradējošo monstru.

Par īsteno veselību

Žans-Klods Laršē, Slimības teoloģija. Jean-Claude Larchet, The Theology of Illness, tr. by John & Michael Breck, Crestwood, New York, St. Vladimir’s Seminary Press, 2002.

Veselība šodien kļuvusi par globāli aktuālu tēmu, tai līdzi – vispārēja norūpētība par cilvēku fizisko un garīgo labklājību un tendence pakļaut sistemātiskai ārstēšanai un uzlabošanai kā cilvēka ķermeni, tā psihi. Taču publiskajā sfērā vērojami dažādi un gandrīz pretrunīgi skatījumi uz fiziskajām un garīgajām slimībām, kā arī to ārstēšanas veidiem. Ja no fiziskajām ir labi atbrīvoties, preventīvi izsargāties vai pilnībā izskaust sterilā utopijā, tad mentālās veselības jomā gluži otrādi – apzināties tās un pieņemt kā dabiskas cilvēka vājības un noslieces, par kurām viņš pats nebūtu atbildīgs, un radīt pieņemošāku sabiedrību ap sirgstošo, nereti normalizējot psihotropu preparātu lietošanu, kuri maina cilvēka personību. Popularitāti gūst idejas par vieglo narkotiku legalizēšanu “terapeitiskos” nolūkos, kas cilvēku padara pieņemošu un fluīdu un nereti viņu atbrīvo nevis no problēmas, bet no tās nozīmes apzināšanās.

Te nu mums visiem ir kas kopīgs – pavisam vesels nav neviens. Katrs esam ar kaut ko slimojuši, vai tā būtu īsa saaukstēšanās, alerģijas, panika, depresija, iedzimta vai hroniska slimība – ārstējama vai tāda, ar ko ir jāsadzīvo atlikušajā dzīvē. Slimība ir daļa no dzīves, un pilnīga veselība ir drīzāk izņēmuma stāvoklis, nevis norma. Tomēr, kad slimība atnāk, rodas jautājumi: Kāpēc es? Kāpēc tagad? Kāpēc?.. Slimība liek uzdot jautājumus, pakļaut šaubām savu dzīvesveidu, nopietnākos gadījumos pat pilnībā mainīt vērtību sistēmu, jo pie horizonta parādās agri vai vēlu pilnīgi droši draudošā nāve. Lai saprastu, kas ir cilvēka veselība esamības mērogā, ielūkojos pareizticīgo teologa Žana-Kloda Laršē 1991. gada darbā Slimības teoloģija. Kā skatījums uz slimību kristīgās antropoloģijas gaismā, grāmata parāda tās būtību un nozīmi cilvēciskās realitātes kontekstā, kuru mūsdienu naturālistiskais pasaules tvērums un liberālā teoloģija pazaudē vai pat tiecas dzēst.

Kā visi Laršē darbi, Slimības teoloģija balstās Svētajos Rakstos un pareizticīgo liturģijas avotos un to caurvij grieķu patristiskās tradīcijas Svēto Tēvu gudrība. Nebūdams zinātnisks pētījums, šis darbs ikvienam ļauj iedziļināties vienā no sāpīgākajiem cilvēciskās pieredzes jautājumiem – par fizisko slimību, tās izcelsmi un nozīmi – Kāpēc?.. Teoloģija ir zinātne par Dieva atklāšanos vēsturē. Vārds “pareizticība” burtiski nozīmē “taisna mācība” vai “taisns dievkalpojums”, atvasināts no diviem grieķu valodas vārdiem: orthos – ‘taisns’ un doxa – ‘mācība’. Kā apgalvo Navpaktas metropolīts Hierotejs, pareizticīgo teoloģija nav saistīta ar filozofiju kā gudrības un likumu meklējumu, izmantojot cilvēka saprātu, bet ir tuvāka medicīnai. Ja medicīnā ir ārstēšanas metodes, ar kuru palīdzību cilvēks tiek vests pie veselības, tad pareizticīgo teoloģijā cilvēks dziedina savu prātu, lai cilvēkam varētu atklāties pats Dievs, un šis process arī nozīmē cilvēka dvēseles attīrīšanu un glābšanu. Pareizticīgo teoloģijā Dieva iepazīšana notiek aktīvā “darbībā” liturģijā, ticības dzīvē un askēzē, kur teorija ir arī prakse. Tāpēc pareizticība godina svētos, kuri savas dzīves veltījuši Dieva iepazīšanai un kuru zināšanas par cilvēka likteņa noslēpumiem šodienas garīgajā haosā un tukšumā sniedz laikā nemainīgus orientierus.

Teologs Džons Breks (John Breck) Slimības teoloģijas 2002.gada izdevuma ievadā atzīmē Baznīcas tradīcijas skatījuma uz slimību svarīgumu tieši mūsdienu kontekstā, kad medicīna ir sasniegusi ievērojamu attīstības līmeni profilakses, diagnostikas un terapijas jomās. Daudzas agrāk nāvējošas slimības ir izārstējamas vai izskaustas, tomēr problēmas nemazinās; un ne tāpēc, ka turpina parādīties jaunas slimības, bet drīzāk tāpēc, ka zinātnes un medicīnas progresam ir robežas. Šīs robežas parādās, sastopoties ar ētiskiem un antropoloģiskem jautājumiem ideoloģiju ietvaros, kas ir ārstēšanas metožu piemērošanas pamatā. Breks iezīmē neatliekamu pamatproblēmu, kura apstiprina tradīcijas aktualitāti šodien un no kuras izriet veidi, kā raudzīties uz slimību un kā to ārstēt. Un tā ir: kas ir cilvēks un ko nozīmē dziedināšana?

Viņš norāda uz diviem aspektiem, kuri veidojuši moderno medicīnu un tās attieksmi pret cilvēku, un to ieveduši liktenīgā strupceļā – naturālistisko perspektīvu un mērķi pilnībā atbrīvoties no ciešanām. Naturālistiskais skatījums medicīnā ir lietiskojis slimību, padarot to par šķietami objektīvu, no saslimušās personas neatkarīgu realitāti, fizioloģisku un izolētu problēmu. Rezultātā tā vietā, lai ārstētu cilvēku, tiek ārstēti orgāni vai orgānu sistēmas, vairumā gadījumu bezpersoniskās ārstēšanas praksēs, kas tikai palielina slimnieka stresu un atsvešinātību no pasaules un sava ķermeņa. Savukārt baudas kultūras tendence par katru cenu atbrīvoties no ciešanām pacientu padara par pasīvu medicīnas “patērētāju” un patiesībā ierobežo cilvēka spējas tikt ar slimību galā. Reducējot slimību un ciešanas uz tīri fizioloģisku realitāti, modernā medicīna nedara praktiski neko, lai palīdzētu pacientam tās pieņemt un apzināties savas dzīves kontekstā, liekot maldīgi uzskatīt, ka viņa liktenis pilnībā ir ārstu rokās. Modernais pacients kļūst par anonīmu un pasīvu ķermeni, kura vienīgā cerība uz dziedināšanu būtu meklējama tikai bezpersoniskā medicīnas sistēmā.

Jāmin gan, ka šodienas medicīna ir lietiskojusi ne tikai slimību, bet tiecas administrēt pašu dzīvību un nāvi, radot ilūziju, ka ir nepieciešams kontrolēt to, kā un vai cilvēks piedzims un nomirs. Cilvēks nav tikai ķermenis, taču cilvēks ir arī viņa ķermenis. Nav iespējams ievietot karantīnā cilvēka ķermeni, neievietojot tur pašu cilvēku. Tāpēc arī modernais cilvēks nereti redz un jūt, ka naturālistiska pieeja cilvēka veselībai ir ne tikai nepilnīga, bet bieži pat kaitē. Taču šādu skatījumu veicina ne tikai medicīnas sistēma, bet arī laikmeta gars un valdošās vērtības, kas pārvērtē bioloģiskās un materiālās dzīves nozīmību, to uzskatot par gandrīz vienīgo dzīves formu (par to liecina arī ‘eko-’ un ‘bio-’, spa, fitnesa un tūrisma patērēšanas kulti). “Mūsdienu” pasaulē psiholoģiskā un mentālā veselība tiek reducēta uz labklājības stāvokļa baudīšanu un izvairīšanos no patiesi dziļiem cilvēciskiem jautājumiem un liktenīgiem satricinājumiem, tos pārvēršot pseidoproblēmās. Taču bailes zaudēt savu labklājību un tās baudījumu tur mūs patoloģiskā nāves un sāpju noliegumā, lai gan tā nepieciešami ir brīva un atbildīga cilvēka dzīves daļa. Modernās kultūras anestezējošā atsvešinātība no realitātes un reālās dzīves veido baudkāru, infantilu un bezjēdzīgu patērētāju pūli bez pašapzināšanās un apjēgsmes par kultūras nozīmi.

Laršē izklāsta patristiskās teoloģijas skatījumu uz vienkāršiem, bet smagiem cilvēka esamības jautājumiem – ķermeņa un dvēseles slimību cēloņiem, veselības un slimības garīgo nozīmi, kristiešu ceļu uz dziedināšanu, sekulāro medicīnu un Kristus Dieva mūžīgo apsolījumu.

“Un Dievs radīja cilvēku pēc Sava tēla, pēc Dieva tēla Viņš to radīja” (1.Moz. 1:27).

Dievs neradīja slimības, un Dievs neradīja nāvi. Tas ir neapšaubāmais pamats slimības teoloģijai. Tāpēc jājautā, kādu tad Dievs radīja pirmo cilvēku, – jāatgriežas Paradīzē. Kāds bija Ādams pirms krišanas? Baznīcas Tēvi ir vienisprātis, ka “… cilvēks savas dabas pirmatnējā stāvoklī nezināja neko par slimību, nespēku, ciešanām vai sabrukumu.”[1](19) Ja modernais subjekts ir duāls – sašķelts materiālajā un garīgajā, organisms, kuru kustina neizprotami spēki vai nezināms gars (kartēziskais “spoks mašīnā”), tad bibliskajā izpratnē cilvēks ir trejāds – miesa, dvēsele un gars savā starpā ir noslēpumaini caurausti jau kopš dzīvības radīšanas brīža. Tieši tāpat Trīsvienīgā Dieva trīs personas Svētā Trejādībā noslēpumaini un aktīvi piedalās Radīšanā.

Pirmais cilvēks dzīvoja Paradīzē – vienotībā ar Dievu, un viņa dvēsele un ķermenis bija caurstrāvoti ar dievišķo enerģiju. Viņš bija apveltīts ar pārdabiskām īpašībām un tāpēc bija pasargāts no ciešanām, slimībām, haosa, dēmoniem un ārdošiem spēkiem. Cilvēks, radīts no nekā, no zemes, pēc savas ķermeniskās būtības bija nestabils un mirstīgs, tomēr pēc apsolījuma un Dieva žēlastības radīts neiznīcībai un nemirstībai – mūžīgajai dzīvei:

“[..]Cilvēks pēc savas būtības nebija vairāk mirstīgs, nekā nemirstīgs. Ja viņš jau no paša sākuma būtu radīts nemirstīgs, viņš būtu radīts dievišķs. [..] Ja viņš būtu radīts mirstīgs, tad izrādītos, ka Dievs ir viņa nāves cēlonis. [..] Viņš netika radīts nedz mirstīgs, nedz nemirstīgs; drīzāk, viņš bija spējīgs gan uz mirstību, gan nemirstību. Ja viņš būtu izvēlējies nemirstības ceļu, sekojot dievišķajam bauslim, viņš būtu saņēmis nemirstības dāvanu kā atlīdzību, un tādējādi viņš būtu kļuvis līdzīgs Dievam. Tā vietā viņš, nepaklausot Dievam, pievērsās nāves darbiem un kļuva pats par savas nāves cēloni.” (56)

Ādams pēc miesas bija mirstīgs, bet pēc Dieva žēlastības – nemirstīgs. Tātad viņš nebija pašpietiekams un nemirstīgs pēc būtības, bet brīvs un atbildīgs sava likteņa noteicējs Dieva priekšā. Ādama brīvība un atbildība bija palikt nemirstības stāvoklī, ko viņam dāvāja Dieva žēlastība vai arī noraidot zaudēt to, kas viņu turēja atšķirīgā stāvoklī no visas pārējās radības – būt radības kronim un pārvaldīt dabu. Šis stāvoklis ir Paradīze. Tam Tēvi pamatojumu rod Radīšanas grāmatā: “Un Dievs tas Kungs dēstīja dārzu Ēdenē, austrumos, tur Viņš ielika cilvēku, ko bija veidojis” (1.Moz. 2:8). Dievs cilvēku neradīja Paradīzē, Viņš to tur “ielika” – tātad Paradīze tiek nošķirta no pārējās zemes[2] un nozīmē gan garīgo stāvokli, gan vietu. Dieva žēlastības stāvoklis attiecas ne tikai uz Ādama dvēseli, bet arī uz miesu. Viņa ķermenim nepiemita miesas smagums un materialitāte, bet tas bija eņģelisks – iespējams, kā Kristus augšāmceltā miesa, par kuru Jaunajā Derībā Pāvils runā 1. vēstulē korintiešiem. Svētais Atanāzijs darbā Pret pagāniem vēsta, ka “cilvēks dzīvoja “nemirstīgu dzīvi”, un viņam “piederēja Dieva dāvanas un īpašs spēks, kas nāca pie viņa no Tēva Vārda.””[3] (21) Pirmais cilvēks “dzīvo[ja] no vārda, kas iziet no Dieva mutes” (Mt. 4:4), ar žēlastībā dāvinātu svētību piedalīties Vārdā, par ko liecina arī tas, ka Dievs Ādamam deva nosaukt vārdā pārējo radību: “Tad Dievs Tas Kungs veidoja no zemes ikvienu lauka zvēru un ikvienu putnu gaisā un pieveda tos pie cilvēka, lai redzētu, kādā vārdā viņš tos nosauks, un, kā cilvēks nosauktu ikvienu dzīvu radījumu, tāds lai būtu tā vārds.” (1. Moz. 2:19)

Ja Paradīzē Ādams bija “tērpies nemirstībā” – Dieva žēlastībā, tad pēc krišanas, apvilcis savas “ādas drēbes”, viņš kaunā stāvēja kails Dieva priekšā. Mēs kā Ādama pēcnācēji esam mantojuši šī grēka sekas un piedzīvojam tās kā slimības un ciešanas īslaicīgā un neparedzamā dzīvē, kuras galējā robeža ir nāve: “Tā kā Ādams ir cilvēka dabas “sakne”,[4] tās prototips, kas iemieso visu cilvēku eksistences principu,[5] viņš nodod savu stāvokli katram no saviem pēcnācējiem. Tādējādi nāve, bojāeja, slimības un ciešanas kļūst par visas cilvēces mantojumu.”(34) Baznīcas tradīcijā fizisko slimību sākotnējais cēlonis ir Pirmā cilvēka grēka mantojums visiem cilvēkiem kā izkropļota daba.

Kas ir grēks? Bieži ar to saprotam ļaunus un briesmīgus darbus, kad darām vispārpieņemti morāli aizliegtas lietas. Taču pirmais grēks Paradīzē bija nepareiza brīvās gribas izmantošana, kas sākās ar Dieva gribas un likuma nozīmes apšaubīšanu – lepnība. Grēks kā “nāves darbs” ir nepakļaušanās Dieva likumam, vēlmē būt pašpietiekamiem. Būt “kā dieviem”, bet bez Dieva: “Tai dienā, kad tu ēdīsi no tā [no laba un ļauna atzīšanas koka], tu mirdams mirsi” (1.Moz.2:I7) (burtiski: “tu mirsi no nāves”[6])”(29) Ja Paradīzē Ādama un Ievas miesa bija pārdabiska, jo dievišķās žēlastības gara caurstrāvota, tad pēc krišanas tā zaudēja šo pārdabisko stāvokli un kļuva neaizsargāta pret dabas spēkiem. Cilvēks burtiski saslima ar iznīcību, jo apmainīja mūžīgo dzīvību pret nāvi:

“Šī Labā noraidīšana, kas reiz bija notikusi, izraisīja visu ļaunuma formu parādīšanos: novēršanās no dzīves noveda pie nāves; atņemot sev gaismu, cilvēks iekrita tumsā; trūkstot tikumībai, viņa dzīvē parādījās ļaunums; un tādējādi visas labā formas vienu pēc otras nomainīja virkne pretēju ļaunumu.”[7]”(28)

Slimību, tāpat kā visu cilvēku nomācošo ļaunumu sakne ir cilvēka personīgajā gribā un tās nepareizā izmantojumā, kas samaitā cilvēka dvēseli un miesu un iemet miesīgajā – dzīvnieciskajā eksistencē. Tāpēc Tēvi Dieva bauslībā redz līdzekli, ko Dievs deva cilvēkam, lai izvairītos no šīs bojāejas, vienlaikus saglabājot brīvību, un uzsver, ka nemirstība un nāve, neaizskaramība un bojāeja patiesībā ir atkarīga no cilvēka izvēles. Nāves slimība, Ādamam pārkāpjot Dieva likumu, caur viņu sasniedz visu kosmosu[8]: “Tādējādi viņš dabā – un visā kosmosā kopumā – ieviesa pārmaiņas uz slikto pusi, kas raksturo tā pašreizējo stāvokli.”[9](31) Cilvēks kļuva atkarīgs no dabas spēkiem un stihijām, kā arī savām kaislībām un miesīgajām iegribām. Cilvēka miesas, gara un dvēseles trejādā vienotība sašķēlās dualitātē un kļuva par nežēlīgas cīņas lauku starp labo un ļauno, dzīvību un nāvi, slimību un veselību:

“Cilvēks un daba paliek [joprojām ir – aut.] daļēji aizsargāti caur Viņa providenci, kas nosaka zināmas robežas velna un viņa dēmonu[10] negatīvajai darbībai. Tādējādi Dievs stabilizē kosmosu tā virzībā uz nebūtību, ieviešot zināmu kārtību pašā nekārtības sirdī.[11] Pat ja cilvēks ir zaudējis Dieva “līdzību”, ko viņš bija sācis iegūt, viņš tomēr paliek dievišķā “tēla” nesējs, pat ja šis tēls ir aizklāts, aptumšots un deformēts.[12]”(33)

Ikviens cilvēks, nepakļaujoties Dieva likumam “domās, vārdos un darbos”, turpina piedalīties kosmiskajā traģēdijā un bezkompromisa nāves pievīlumā. Pievienojot savus individuālos grēkus Ādama grēkam, katrs uzņemas Ādama vainu, solidarizējas ar ļaunumu, kuram viņš pakļāvās un ir atbildīgs par sekām ne tikai attiecībā pret sevi, bet arī pret citiem cilvēkiem. Šādas grēka ontoloģiskā ļaunuma un cilvēka pilnīgas morālētiskas atbildības sakarā izcilais cilvēka gara dzīves “psihologs” Dostojevskis atgādina Zosimas starecu gudrību: “Katrs no mums visu priekšā ir atbildīgs par visiem un par visu.”[13] Šī viena Svēto Tēvu garīgā atziņa atmasko un pilnībā sagrauj modernitātes apgaismotā, revolucionārā un pašpietiekamā morālā subjekta projektu, kurš rīkojas autonomi un neatkarīgi no apkārtējo viedokļiem, sāpēm vai arhaiskiem “aizspriedumiem”, savu instinktu un kaislību vadīts. Taču kaislības meklē baudu, nevis patiesību un arī šī subjekta “..slimību cēlonis ir tās kaislības, kuras askētiskā tradīcija sauc par “ķermeniskām”, [..] piemēram, gastrimargia jeb rijība,[14] kā arī porneia, kas askētiskajā literatūrā apzīmē seksuālās kaislības kopumā.[15] Tām mēs varam pievienot akēdia, dvēseles nogurumu, kas izraisa bezdarbību, ķermeņa uzbudināmību, aizkaitināmību, kura savukārt rada fizioloģiskus traucējumus,[16] kā arī bailes[17] un skumjas.[18]” (51)

Nav grūti priekšstatīt cilvēces veselības stāvokli pasaulē, kurā valda individuālisma, jaunības, izklaides, personības kulti, pseidoreliģiskas mācības un miesīgas ezotērikas prakses – kaislību apmierināšanas ideoloģijas ar to apkalpojošām industrijām. Taču Baznīca vēsta, ka slimība var būt arī Dievišķās providences un Dievišķās pedagoģijas[19] izpausme cilvēka dzīvē un aicinājums ne tikai uz miesas dziedināšanu, bet arī uz dvēseles glābšanu – atgriešanos dzīvībā pēc Dieva apsolījuma Kristus Iemiesošanās un Augšāmcelšanās brīnumā.

“Tādējādi Viņš kļūst par jauno Ādamu, bet Ādamu, kas ir pilnīgi piepildīts, un tādējādi Viņš pilnībā īsteno dievišķo plānu, kuru pirmais cilvēks nespēja īstenot līdz galam.”[20](40)

Kristus ir vienīgais, kas ir jauns zem šīs saules. Ko nevarēja Ādams, to izdarīja Kristus. Kā patiess Dievs un patiess Cilvēks, Kristus vienīgais spēj atjaunot cilvēka dabas pilnību, atbrīvojot cilvēci no Ādama grēka sekām, jo ar Savu dievišķo iemiesošanos Viņš pārvarēja robežu starp radīto un neradīto, starp vēsturi un mūžību. Viņš ir atbrīvojis cilvēku no ļaunuma tirānijas un iznīcinājis grēka varu. Ar Savu nāvi Viņš ir triumfējis pār nāvi un postu. Ar savu augšāmcelšanos Viņš mums ir dāvājis mūžīgo dzīvi. Kristus ir vienīgais un patiesais Ārsts, jo dziedina ne tikai cilvēku, bet visu radību, atjaunojot to savā veselumā – apvienojot to ar Dievu Tēvu. Viņam pakļaujas visa radība, dabas spēki un stihijas. Kur bija šķelšanās, tur ir svētība, kur bija nekārtība – tagad ir harmonija, kur bija nāve – mūžīga dzīvība, kur slimības – pilnīga veselība.

Tad kāpēc slimības un nelaimes turpinās? Tāpēc, ka Dievs cilvēku radīja brīvu pašnoteikties, un Kristus nekādā veidā neaizskar cilvēka brīvību. Viņa pestījošais darbs nevienam nav uztiepts, bet tiek piedāvāts cilvēka brīvajai gribai un paliek kā iespējamība līdz brīdim, kad cilvēks pats savienojas ar Dievu caur Kristu. Cilvēka dabas atjaunošana un dievišķošana nevar notikt bez cilvēka paša aktīvas līdzdalības savu gribu izmantot pareizi – saskaņā ar Dieva gribu. Un tā kā visi cilvēki ir savstarpēji saistīti un kopīgi piedalās grēka sekās, tāpat viņi kopā piedalās apsolītās svētības atjaunošanā Baznīcā, kas ir Kristus Miesa, un Sakramentos ar Svētā Gara žēlastību. Grēknožēlā un lūgšanās. Laršē uzsver individuālo lūgšanu nozīmi, kas cilvēka sirdi atgriež pie Dieva, un stāsta par brīnumainām dziedināšanām. Tās Kristus joprojām veic pasaulē caur saviem svētajiem (un viņu svētajām relikvijām un ikonām), kuru lūgšanām piemīt īpašs spēks:

“Pēc tam, kad Kristus bija aicinājis savus divpadsmit mācekļus, Viņš viņiem piešķīra savu dziedināšanas spēku [un] padarīja viņus par tādiem pašiem ārstiem kā Sevi [..] Pēc apustuļiem šis dziedināšanas spēks tika nodots visiem, kas caur dievišķi cilvēcisko askēzi kļuva līdzīgi Kristum. Viņi ir svētie “dieva nesēji”, kuru Dzīves apliecina daudzos viņu veiktos dziedināšanas darbus un kuri, tāpat kā Viņš, tiks saukti par “ārstiem”. Tomēr Kristus ir “vienīgais ārsts”,[21] jo caur Apustuļiem un svētajiem Viņš vienmēr ir tas, kurš dziedina. Viņi spēj dziedināt tikai Viņa vārdā un uzskata sevi tikai par starpniekiem.”(84)

Slimība kā dievišķās Providences izpausme jāuztver “filozofiski”, t. i., svarīgi ir censties atklāt Dieva nodomus un mērķus attiecībā uz konkrēto cilvēku. Katrs cilvēks ir unikāls, un ikvienai dvēselei ir savas noslēpumainās attiecības ar Dievu, tāpēc katrs dziedināšanās ceļš ir dziļi personisks. Dziedināšanas pamatā ir nevis mukšana no draudošas slimības un izvairīšanās no sāpēm, bet visupirms slimības pieņemšana, jo cilvēks nevar izbēgt no Dieva gribas. Taču šī pieņemšana nenozīmē liktenīgu nolemtību pasīvā upura lomā, kurā paradoksālā kārtā cilvēku nostāda modernās medicīnas efektīvais racionālisms, bet gluži otrādi – garīgu cīņu, kurā transcendēt savu slimību, atgriežot savu dvēseli no pašpietiekamības ilūzijas un vēršoties pie Dieva: dvēseli samierinot ar Dievu. Cilvēka ne vienmēr skaļi izteiktie jautājumi lielu sāpju un slimību gadījumā ir šāda intuitīva sirdsapziņas tieksme pēc miesas un gara veseluma, ceļa meklējums ārā no sava personīgā strupceļa, kurā ir nonākusi ne jau miesa, bet dvēsele. Dostojevskis pat uzsver ciešanu lomu cilvēka sirdsapziņas atmodināšanā, kas paradoksālā kārtā arī ir vienīgais ceļš ārā no ciešanām: “Cilvēks ar sirdsapziņu ir cilvēks, kurš cieš.” Cilvēks savā “normālajā” dzīvē nemaz nespēj ieraudzīt savas dvēseles stāvokli, viņš ir kā pusmiegā, ieslēgts savā miesīgajā “realitātē”, kuras sniegtais mērenais apmierinājums patiesībā ir lēna nāve: “Vesels cilvēks vienmēr ir zemes, materiālais cilvēks… Bet, tiklīdz viņš saslimst un viņa organisma normālā, zemes kārtība tiek traucēta, viņam uzreiz atklājas citas pasaules iespējamība; un, slimībai saasinoties, viņa attiecības ar šo pasauli kļūst arvien ciešākas.”[22]Svētajos Rakstos atklājas garīgās dzīves paradoksālais raksturs, un tāds ir arī dvēseles ceļš, kurai ir dota iespēja iet Kristus ceļu no nāves dzīvībā, no slimības – pilnīgā miesas un gara veselībā: “Slimība ir dievišķās pedagoģijas izpausme, korekcija, ko Dievs uzliek cilvēkam viņa grēku dēļ.[23]”(61) Tas nav “sods”, bet grēcīgās cilvēka dabas taisnošana, lai caur miesas grūtībām un grēknožēlu dvēsele gūtu nepieciešamo attīrīšanos un izārstētos no lielākās slimības; tādā veidā tā kļūst par līdzekli dvēseles dziedināšanai. Kā vēsta Sv. Īzaks Sīrietis: “Esiet modri pār sevi un apsveriet daudzos līdzekļus, ko patiesais Ārsts sūta jums jūsu iekšējā cilvēka veselībai: “Dievs dod slimības dvēseles veselībai.””[24](61)

Kā jau minēts, naturālistiski ievirzītā medicīna darbojas saskaņā ar nepilnīgu modernitātes antropoloģiju, kurai raksturīgi uz pasauli skatīties materiāli utilitāri. Laimi tā saprot kā maksimālu izvairīšanos no miesas sāpēm un garīgām ciešanām, tiecoties pēc baudas un apmierinājuma, kam likumsakarīgi nepieciešama ātra un efektīva ārstēšana anestēzijas režīmā. Taču uzlūkot slimību kā parādību pašu par sevi, neatkarīgu no cilvēka garīgās pasaules un dzīves, nozīmē to redzēt negatīvi un sterili. Tas tikai palielina cilvēka morālo pārdzīvojumu, slimības situāciju skatot kā tukšu absurdu, kura kontekstā jautājums Kāpēc?… bez atbildes klusumā izraisa cilvēkā arvien kaitīgas kaislības – bailes un trauksmi, viņu vedot vēl dziļākā izmisumā. Baznīca māca, ka Dievs zina labāk nekā mēs paši, kas mums ir nepieciešams, tāpēc vienīgais dziedinātājs ir un var būt tikai Dievs, kurš mums ir devis dzīvību un kurš katram no mums dod to, kas ir garīgi visnoderīgākais. Dievs glābj katru cilvēku tādā veidā, kas vislabāk atbilst viņa personībai, konkrētajam stāvoklim un unikālajai situācijai. Ja Viņš izmanto slimību, tas ir tāpēc, ka slimība pēc savas būtības ir īpaši piemērots instruments, lai atmodinātu cilvēka garu, kas ir nonācis grēka miegā un lepnībā. Dievs slimībā māca cilvēkam pacietību un pazemību un caur miesīgi redzamajām izpausmēm liek apzināties neredzamo ļaunumu, kas nomāc viņa dvēseli; bez miesas ciešanām cilvēks paliktu vienaldzīgs pret savas dvēseles stāvokli:

“Ķermeņa slimība mums atgādina par visu mūsu kritušo dabu. Veselības zudums parādās kā paradīzes dzīves zaudējuma simbols un sajūtama zīme. Ieslogot dvēseli ķermeņa robežās, slimība un ciešanas iznīcina jebkādas ilūzijas par cilvēka pilnību un pašpietiekamību. [..] Cilvēks vairs nevar uzskatīt sevi par absolūtu, jo ir salauzts viņa fundamentālais lepnums.”(59)

Lai arī slimībai ir sava nozīme cilvēka dzīvē, tā ne vienmēr a priori ir individuāla grēka tiešas sekas; slimība nav nepieciešamas ciešanas cilvēka glābšanai. Par to liecina dažādās situācijas Evaņģēlijā, kurās Kristus dziedināja cilvēkus, kad staigāja pa zemi. Tāpēc, lai arī pielemta kā vajadzīga, slimība nav jāsaprot kā kaut kas vēlams, jo pēc būtības tā ir saistīta ar ļaunumu un tumsu; tā prasa daudz garīgā spēka, kas cilvēkam primāri ir nepieciešams dzīvei saskaņā ar Dieva likumiem – Dieva pielūgšanai un godināšanai arī ar savu miesas dzīvi. Turklāt Evaņģēlijs skaidri norāda, ka atgriešanās veselībā ir pirmām kārtām svarīga garīgu iemeslu dēļ, jo laimīga dzīve ir tikai vienotībā ar Dievu un nelaimīga – nošķirtībā no Dieva. Kristietība ir par pilnīgu un mūžīgu veselību, kas ir iespējama tikai kopā ar Dievu, jo Kristus ir “Ceļš, Patiesība un Dzīvība”.

Ņemot vērā dziedināšanas metodes, kuras pasaulei nes Kristus Baznīca, loģisks ir jautājums, kādas ir tās attiecības ar sekulāro medicīnu. Baznīcai vēsturiski ir bijusi ļoti nozīmīga loma sistemātiskas ārstniecības organizēšanā un slimnīcu attīstībā, kas bija moderno slimnīcu priekšteces un ir tieša vēsturiska liecība par Baznīcas un racionālās medicīnas sinerģiju. Evaņģēlists Lūka pēc profesijas bija ārsts, lai arī nav zināms, vai viņš šo mākslu praktizēja pēc atgriešanās; zīmīgi, ka cilvēka ārstēšanas prakse antīkajā un Bizantijas laikmetā tiek saukta par mākslu, akcentējot dziedināšanas unikālo un radošo raksturu – dzīvu un mīlestības pilnu attieksmi pret cilvēku viņa veselības atjaunošanas procesā. Tolaik “daudzi priesteri un ārsti bija apveltīti ar ne tikai ar priesterības godu, bet arī ar mākslu, kas dziedina ķermeni.”[25] Baznīcas tēvi, piemēram, Sv. Bazilejs un Sv. Jānis Zeltamute personiski iesaistījās slimnīcu celtniecībā Kapadoķijā un Cēzarejā. Bieži klosteros tika izveidotas klīnikas un māsu korpusi, monastiskās slimnīcas pirmajos kristietības laikos bija ļoti augstā profesionālā līmenī. Medicīna un cilvēka dziedināšana ir ļoti īpašs veids, kā praktizēt žēlsirdību un labdarību pasaulē – kā Origens jautā: “Ja visa gudrība nāk no Kunga, tad kura gan zinātne nāk no Viņa vairāk kā veselības zinātne?” (116)

Taču vēsturiski pastāvējušas arī skeptiskas pozīcijas pret laicīgo medicīnu kristīgā garīguma un askētikas prakses kontekstā. Arī šodien nereti dzirdēts par cilvēkiem, kuri atsakās no ārstēšanās tieši garīgu iemeslu vadīti; turklāt Baznīca principā piedāvā visu, kas nepieciešams cilvēka pilnīgai dziedināšanai. Piemēram, Tertuliāns, Taciāns un citi teologi savulaik radikāli iebilduši pret medicīnu, aicinot to atstāt pagāniem, jo jebkura ārstēšanās ar materiāliem palīglīdzekļiem esot maldi iepretim Dieva spēkam. Šādi uzskati nav kļuvuši ‘normatīvi’, taču monasticismā nozīmē īpašu garīgo cīņu un ticības Kristum apliecināšanas varoņdarbu, kas piemērots individuāli pēc cilvēka dvēseles garīgā stāvokļa, nevis visiem kristiešiem kā norma. Tomēr kristieša attiecības ar sekulāro medicīnu jāskata ticības ietvaros, jo medicīna var būt tikai palīglīdzeklis Dieva dziedināšanai. Laršē atstāsta liecību no Sv. Barsanufija dzīves, kurš bieži iestājies pret ārstu iesaistīšanu un medikamentu lietošanu. Vienam no saviem garīgajiem bērniem, kurš viņam jautājis, vai slimības gadījumā viņam vajadzētu izmantot ārstniecības līdzekļus, viņš atbildējis: “Visu savu cerību liec uz savu Skolotāju, un tu atradīsi mierinājumu.”[26] Citam viņš sacīja: “Tie, kas slimības laikā ir nonākuši līdz medicīnisko līdzekļu nicināšanai, ir sasnieguši visaugstāko ticības pakāpi.”[27] Kāds trešais viņam rakstīja: “Manas domas man saka: “Kad tevi piemeklē fiziska slimība, tev tā jāparāda ārstam, jo bez medikamentiem tu nespēj izveseļoties”.”(110) Ticības apliecinājums slimības gadījumā cilvēkā spēcina pacietības tikumu, kurš dzemdina cerību, uzticēšanos un pateicību Dievam, mieru dvēselē, caur ko arī var saņemt dvēseles dziedināšanu un slimības atkāpšanos. Tas liek ticēt, ka “Tas, kurš redz visas apslēptās slimības, spēj dziedināt arī manu slimību”. (111) Šāda garīgā cīņa netiek uzspiesta nevienam cilvēkam, tāpēc arī Svētie Tēvi mīlošā pazemībā pret cilvēka gara vājumu rekomendē atšķirīgus dziedināšanas ceļus. Arī Sv. Makārijs kādam savam garīgajam bērnam raksta: “[Dievs] ir devis šos līdzekļus šīs pasaules ļaudīm… viņu mierinājumam, dziedināšanai un ķermeņa kopšanai, un Viņš ir ļāvis tos lietot visiem tiem, kas vēl nevarēja sevi pilnībā uzticēt Dievam. Bet [..] tiem, kas ir pilnīgi, nav vajadzīgas zāles, jo viņiem Dievs ir viss visā, un viņi tiešā un unikālā veidā tiecas uz Dievu.[28]” (113) Šāds pilnīgs stāvoklis paredz arī to, ka cilvēks šajā garīgajā cīņā spēj saglabāt pazemību un izvairīties no lepnības domām, ka dziedināšana varētu būt viņa paša nopelns. Tāpēc tieši pazemībā arī svētie un mūki nereti izmanto ārstniecības līdzekļus, jo apzinās savu garīgo vājumu Dieva priekšā.

Šis ir izšķirošs princips, kas kristīgā pasaulē raksturo dziedināšanu – arī lietojot medikamentus, nedrīkst aizmirst, ka vienīgais dziedinātājs ir Dievs, bez kura gribas ārstēšanās vienkārši nenotiktu. Tāpēc Tertuliāna u.c. radikālie uzskati par sekulāro medicīnu jāvērtē pozitīvi – viņi baidījās, ka ticība ārstiem aizstās ticību Dievam un ka izveidosies sava veida elkdievība, cilvēkiem ticot un paļaujoties uz medikamentu materiālajām īpašībām. Tāpēc, lai novērstu šādu risku, kristiešiem, pieņemot sekulāro medicīnu, ir jāizveido un jāpraktizē tāda izpratne par veselību un dziedināšanos, kas nav pretrunā ar pamatpatiesību, ka Dievs ir vienīgais ārsts; kas paredz dalību Baznīcas sakramentālajā dzīvē. Svētie Tēvi uzsver, ka ārstniecības līdzekļi, kas atrodami dabā, to izgatavošana, tāpat kā māksla tos pareizi pielietot, ir no Dieva – kā dāvanas cilvēcei. Mums tie ir nepieciešami, lai mēs spētu saglabāt līdzsvaru un pretotos nelabvēlīgajiem apstākļiem materiālajā pasaulē, un tas attiecas arī uz medicīnu. Nav nejaušība, ka dabā ir atrodams gandrīz viss mūsu veselībai un ka cilvēkam dota šī medicīnas māksla, taču pati dziedināšana, lai gan ir dabisku procesu rezultāts, patiesībā nāk no Dieva: “Tādējādi kristiešu attieksme ir diametrāli pretēja naturālismam un par iluzoru uzskata ticību, ka medicīnas māksla un ārstniecības līdzekļi paši par sevi ir labi un efektīvi ārstniecības līdzekļi. Svētais Barsanufijs uzsver, ka “bez Dieva nekas nepalīdz, pat ne ārsts”.[29](117) Svētie Tēvi brīdina, ka pārlieka ticība un uzticēšanās ārstam vai medikamentiem ir Svētās Trejādības spēka zaimošana un ved cilvēku pašapmānā un pat garīgā nāvē. Šīs ir medicīnas un sekulārā ārsta robežas, kuram ““zināšanas piešķir [..] augstu stāvokli un [kurš] iemanto dižo apbrīnu” (Sīrahs 38:8), un iespējams, arī augstprātību. Taču “tiem, kas tic, ka dziedināšanas spēks nāk no viņiem pašiem vai tikai no medicīnas zinātnes, Ījabs kliedz: “Tiešām, jūs neesat nekas vairāk kā melu izgudrotāji, jūs visi esat nederīgi ārsti.” (Ījaba 13:4)” (119)

Breks Slimības teoloģijas ievadā norāda, ka šāda attieksme ir raksturīga mūsdienu sekulārajai medicīnai, kuras revolucionārās bioloģiskās un ģenētiskās tehnoloģijas “mudina padarīt ārstu par jaunu priesteri, par modernā laikmeta ķēniņu, par ķēniņu, kura rokās ir vara pār dzīvību un nāvi, un galējā likteņa pravieti.” Tieši tas arī izskaidro šo tehnoloģisko prakšu absurdumu, kas solītās paradīzes vietā spēj atvest tikai “jaunās brīvās pasaules” elli: “Tā ir laikmeta gara izpausme, kas kalpo, lai apmierinātu tā prasības.” (12) Baznīcas Tēvi atzīst un novērtē medicīnu un jebkuru dabas zinātni, taču atzīmē arī to ierobežotību parādību līmenī iepretim lietu cēloņiem un patiesās būtības: “Sv. Īzaks Sīrietis attiecina viszemāko zināšanu pakāpi uz jebkuru zinātni vai tehniku, ko “pārvalda ķermenis”, kas “nodarbojas tikai ar šo pasauli” un “neredz, ka mūs vada Dieva providence”.”(119) Tas attiecas uz jebkurām zināšanām, kas liek cilvēkam ticēt, ka caur viņa paša pūlēm viņš var dziedināties, glābties vai ka viņa talanti kādā mākslā būtu viņa paša nopelns – ticēt cilvēka pašpietiekamībai. Visa cilvēka eshatoloģija atklāj medicīnas ierobežojumus ne tikai attiecībā uz tās spēju izprast slimību vai slimo cilvēku, bet arī attiecībā uz tās iespējām ko izārstēt. Zāles var palīdzēt uz kādu laiku, taču mūsu ķermeņus ietekmēs citas slimības. Un cilvēks nav tikai ķermenis.

Kristietībā slimība, un nu arī medicīniskā iejaukšanās kļūst gan par simbolu, gan aicinājumu: “Medicīnas māksla simbolizē dvēseles dziedināšanas mākslu, un tā pirmām kārtām jāsaprot kā tēls rūpēm, ko esam parādā savām dvēselēm.” (123) Caur fiziskajām dziedināšanām Kristus pauž savu žēlsirdību, mīlestību un vēlmi atbrīvot no slimības un fiziskā nespēka. Bet papildus ķermeņa dziedināšanai Viņš dziedina arī dvēseli. Kā saka svētais Jānis Zeltamute: “Jēzus Kristus visvairāk vēlas dziedināt mūsu garīgās slimības, jo Viņš dziedina mūsu miesas, lai pēc tam turpinātu dziedināt mūsu dvēseles.” (125) Tā paralizētais un viņa nesēji (Mt. 9:1-8; Mk. 2:1-12; Lk. 5:17-26) nāk pie Kristus, lai paralizētais tiktu dziedināts no savas fiziskās slimības, “vēloties tikai miesas veselību”. Bet tā vietā, lai apmierinātu viņa lūgumu, Jēzus saka: “Mans bērns, tavi grēki tev piedoti.” Cilvēka Dēlam ir vara uz zemes, lai piedotu grēkus, un Viņš saka paralizētajam: “Celies!” (Mt. 9:6; Mk. 2:10; Lk. 2:10) un dziedina arī viņa fizisko nespēju. Dieva acīs, kurš mīlestībā vēlas atgriezt mūs mūžīgā dzīvē, garīgā slimība ir daudz nopietnāka nekā fiziskā. Pēc paralītiķa dziedināšanas Kristus viņam sacīja: “Negrēko vairs, lai nekas sliktāks tev nenotiktu.” Šis “kaut kas” ir grēka sekas, tādēļ Kristus saka: “…nebīstieties no tiem, kas miesu nokauj un dvēseli nevar nokaut; bet bīstieties vairāk no Tā, kas miesu un dvēseli var nomaitāt ellē” (Mt. 10:28). Pateicoties Kristus uzvarai, nāve cilvēkam nav beigas. Tā vairs nav galīga ķermeņa atdalīšanās no dvēseles, nedz arī neatgriezenisks sabrukums. Turpmāk, kā saka Sv. Jānis Zeltamute, “nāve ir tikai sabrukuma nāve un nāves iznīcināšana.”(128)

Pēc miesas uzmodināšanas un atjaunošanas Dievs to padarīs nemirstīgu, “jo tam, kas šeit iznīcīgs, jātērpjas neiznīcībā, un tam, kas šeit mirstīgs, jātērpjas nemirstībā” (1.Kor. 15:53). Tad mēs “tiksim pārvērsti” (1 Kor. 15:52). Taču tas nenozīmē, ka mēs uzvilksim citu miesu, un tas nenozīmē ne dvēseļu ceļošanu, ne reinkarnāciju. Katrs tiks ietērpts savā miesā, brīvā no nepilnībām, slimībām un mirstības. Ķermenis no “fiziskā ķermeņa” kļūs par “garīgo ķermeni”, dievišķo enerģiju caurstrāvotu. Paša Kristus vārdiem, mēs atkal būsim “kā eņģeļi debesīs” (Mk. 12:25; Mt. 22:30; Lk. 20:35-36) – Augšāmcelšanās bērni.

[1] Jēdzienam “miršana”, “lēna nāve”, “sabrukums”, “iznīcība” (gr. φθορά, phthora) ir divas atšķirīgas nozīmes: no vienas puses, tas apzīmē ķermeņa izzušanu pēc nāves, no otras – jebkāda veida ķermeņa (un plašākā nozīmē – dvēseles) izmaiņas. Šī otrā nozīme var attiekties uz slimībām, ciešanām, nogurumu u.tml. Skat. St. John of Damascus, Orthodox Faith, IlI.28.

[2] St. Maximus, Ambigua 41; PG91.1305A&D.

[3]Against the Pagans 2.

[4] St. Mark the Hermit, On the Hypostatic Union, 18; St. Gregory Palamas, Homilies, LII.

[5] St. Gregory of Nyssa, On the Creation of Man, XVI, 185B un XXII, 204, CD; St Gregory Palamas, Homilies, V, 151, 64–65.

[6]On the Incarnation of the Word, III, 5.

[7]Catechetical Discourse, VIII.19.

[8] St. John of Damascus, The Orthodox Faith, II, 30. Sk. arī V. Lossky, Mystical Theology of the Eastern Church (New York: SVS Press, 1991), pp. 132–133; Théologie Dogmatique, p. 227.

[9]Letters, X; PG 91, 449B.

[10] Tas skaidri parādās Ījaba grāmatas prologā.

[11] V. Lossky, Théologie dogmatique, p. 27.

[12] St. Gregory Palamas, Theological and Ethical Chapters, 39; PG 151.II48B; Origen, Homilies On Genesis, XIII; St. John Chrysostom, Exhortations to Theodore, 1, 3.

[13]BrāļiKaramazovi, citēts pēc franču izdevuma Les frères Karamazov, Paris: Gallimard, 1972, p. 320.

[14] St. John Chrysostom, Homilies on John, XXXVIII. l; Treatise On virginity, 69; St. Basil, Longer Rule, 19; St. Maximus, Centuries On Love, II, 74; St. Nicholas Stethatos, Centuries, 1, 88; St. Symeon the New Theologian,

Catechism, XX, 132–133.

[15] St. John Chrysostom, Homilies on Philippians XIV.2; St. Maximus, Commentary on the Lord’s Prayer, PG 90, 889B.

[16] Jēdziens akēdia ietver daudzas nianses, tostarp riebumu, garlaicību, panīkumu, nogurumu, gļēvulību, neapmierinātību, apātiju vai miegu. Skat. St. John Chrysostom, Homilies on John, XXXVIII, I.

[17] St. John Chrysostom, Homilies on Acts, VI, 3; Homilies on John, XXVI, 3; St. Gregory of Nazianzus, PG 37, 816A and 948A; Discourse, XXXI, 1, 27; St. John Climacus, Ladder, VII1, 5; St. John of Damascus, The Orthodox Faith, II, 16.

[18] St. Gregory of Nazianzus, Discourse XXXII, 27.

[19] Baznīcas Tēvu lasījumā termins “pedagoģija” ir atvasināts no grieķu vārda paidagogia, kas papildus vārdam ‘audzināšana’, ‘izglītība’ apzīmē arī aprūpi, ko sniedz slimam cilvēkam. Aleksandrijas Klēments tādējādi sauc Kristu par paidagogos, kas nozīmē “Tas, kurš izglīto un vada”, un arī “Tas, kurš ārstē slimniekus”.

[20] Kristus Sevī īstenoja to, ko Tēvi uzskatīja par cilvēka radīšanas galīgo mērķi: cilvēka dievišķošanu, kas bija sākotnēji Ādamam uzticētā misija. Tomēr, lai cilvēks varētu piepildīt šo viņa dabas galīgo mērķi, ir nepieciešams, lai šī daba būtu tādā stāvoklī, kas to spēj sasniegt, proti, lai tā būtu tādā stāvoklī, kādā bija Ādama daba pirms grēkā krišanas. Tādēļ, ja Iemiesošanās galīgais mērķis bija īstenot cilvēka dievišķošanu, tad šī dievišķošana paredz cilvēka dabas atjaunošanu, grēka varas un velna tirānijas iznīcināšanu, uzvaru pār nāvi un iespējamu neaizskaramības un nemirstības atjaunošanu cilvēcei, ko Ādams zināja sākumā, – tāds ir pirmais Iemiesošanās mērķis.

[21] St. Ignatius of Antioch, Ephesians, VI1, 2; Clement of Alexandria, Paidagogos, 1, 6, I;St. John Chrysostom, Homily on the Demons, 1, 5.

[22]Noziegums un sods, šeit atsauce uz franču izdevumu, Crime et châtiment, Paris: Gallimard, 1950, p. 342.

[23] St. Barsanuphius, Letters, 78, 513, SIS, 516, 521, 613; St. John of Gaza, Letters, 148.

[24]AsceticDiscourse, 8.

[25] Theodoret of Cyrus, Letters, II, 4.

[26]Letters, 32.

[27]Letters, 529.

[28] St. Gregory Palamas, loc. cit.

[29]Letters, 770.

Pēdējās paaudzes laikā notikusī Rietumu kristietības dekristianizācija. Jura Rubeņa piemērs

Pat paviršs skats uz Rietumu vispārējo kristietību ved pie secinājuma, ka to ir skārušas nopietnas pārmaiņas, no kurām, šķiet, pamanāmākā ir arvien lielāko lomu daudzās pasaules baznīcās ieņemošā un tradicionāli kristietībai svešā sieviešu garīdzniecība. Turklāt šīs zīmīgās izmaiņas notikušas pēdējo 30 gadu laikā, t. i., paaudzes vai pusotras laikā. Piemēram, pirms šiem pašiem 30 gadiem centrālā anglikāņu kopiena Lielbritānijā visumā uzskatīja, ka tā neieviesīs sieviešu ordināciju – it īpaši ekumēnisko sarunu ar Romu dēļ. Tomēr jau 1992. gadā Anglijas sinode pieņēma sieviešu ordināciju atļaujošu lēmumu. 1994. gadā pirmās sievietes tika ordinētas, un ceturtdaļgadsimtu vēlāk (2019. gadā) jau 30% garīdznieku Anglijas anglikāņu baznīcā bija sieviešu kārtas.

Visu teoloģisko pārmaiņu apraksts Baznīcas vēstures kopainā vēl ir priekšā (trūkst vēl perspektīvas, laika distances), bet kādas detaļas jau var apskatīt no laikabiedra un aculiecinieka puses.

Šīs teoloģiskās izmaiņas piedāvāju aprakstīt ar viena ietekmīga un Latvijā labi pazīstama garīdznieka – dr. theol. Jura Rubeņa – pausto uzskatu izmaiņas piemēru. Juris Rubenis kā piemērs izvēlēts tādēļ, ka ap 1990. gadu Rubenis būtu raksturojams kā visumā konservatīvs kristīgs teologs, bet viņa publiskie izteikumi un dažādi nozīmīgi rakstu darbi rāda, ka 2021. gadā viņš apliecina no kristietības patālu stāvošu, iespējams, New Age garīgumu. Šeit summāri apskatīsim Jura Rubeņa nozīmīgāko grāmatu garīgi/kristīgi dogmatisko saturu.

Biogrāfiska skice

Cilvēki nepastāv atrauti no sava laikmeta. Skatoties plašāk uz baznīcu virzību cauri vēsturei, arī varētu uzsvērt, ka Baznīcu nevar neietekmēt laikmets, kurā tā pastāv. Tāpēc, lai labāk saprastu cilvēku un arī Baznīcu, vismaz minimāls ieskats cilvēku (un Baznīcu) ietekmējošajos notikumos nāk tikai par labu.

Juri Rubeni ir ietekmējusi ļoti plašas amplitūdas vēsturisko notikumu buķete, kuru viņš pats tiešākā vai pastarpinātākā veidā bieži piemin, tādējādi apliecinot tās nozīmi.

Juris Rubenis ir dzimis tādā kā okupācijas laika epicentrā – 1961. gadā, Ņikitas Hruščova laikā, kad bija likvidēta latviešu nacionālo komunistu kustība un komunistiskās partijas valdīšana PSRS sāka ieiet stagnācijas stadijā. Juris Rubenis, paša vārdiem runājot, ir audzis ateistiskā ģimenē un jau bērnībā izjutis vilkmi uz pārlaicīgām lietām. Vēl nesasniedzis 21 gadu vecumu, viņš ne tikai bija uzsācis, bet jau bija tik ievērojami sevi apliecinājis Luteriskās baznīcas mācītāju sagatavošanas iestādes, Teoloģijas semināra, studijās un praksē, ka viņu ordinēja pretēji tā laika Baznīcas noteikumiem.

Jaunais mācītājs bija kritisks pret okupācijas režīmu un iekļāvās citu jaunu mācītāju grupā, kura vairāku gadu garumā iekšējās diskusijās un ārējā Baznīcas darbā veicināja opozīcijas veidošanos. Šī grupa, kuru vēlāk nosauca par “Atdzimšanu un atjaunošanos”, bija pastāvīgā represīvās okupācijas varas uzraudzībā, kura mēģināja to tieši un netieši ietekmēt. Pateicoties lielākām sabiedriski politiskām kustībām PSRS un okupētajā Latvijā, grupa panāca vairākas nozīmīgas baznīcpolitiskas izmaiņas.

Jura Rubeņa politiskā darbība pārgāja citā līmenī, kad viņš pievienojās ļaudīm, kuri veidoja Latvijas Tautas fronti. Tur viņa darbība bija ļoti pamanāma. Tieši Jurim Rubenim daudzi pateicas par 1989. gadā novērsto šīs organizācijas sašķelšanos. Trešās Atmodas rezultātā Juris Rubenis ne tikai guva politisku pieredzi, bet arī kļuva ļoti populārs – arī kā garīdznieks. Tomēr pēc neatkarības atgūšanas Juris Rubenis nav turpinājis redzamu politisko darbību, lai arī vairākkārt ir bijis saistīts ar kādiem politiskiem spēkiem.

Neatkarīgās Latvijas laikā Juris Rubenis turpināja garīdznieka darbību, ņēma aktīvu dalību teoloģiskās izglītības veicināšanā, baznīcas vadības darbā un ekumeniskos pasākumos. Lielu atpazīstamību Jurim Rubenim atnesa viņa biežā parādīšanās dažādās slavenībām veltītās lapās žurnālos, regulāra publicēšanās sava laika avīžniecības milzī “Diena” un Latvijas radio svētbrīžu vadīšana. Kopš 1990. gada Juris Rubenis ir izdevis vairākas populāras garīgiem tematiem veltītas grāmatas. Attiecīgi Juris Rubenis ir uzskatāms par vienu no pazīstamākajiem ar garīgumu saistītās vides cilvēkiem mūsdienu Latvijā.

Kalpojošā garīdznieka plašā atpazīstamība bija viens no stūrakmeņiem Rīgas Lutera jeb Torņakalna draudzes popularitātei vairāk nekā divdesmit gadu garumā. Tur Juris Rubenis kā mācītājs kalpoja no 1989. gada.

Savu aktīvo mācītāja kalpošanu Juris Rubenis noslēdza apmēram pirms desmit gadiem. Viņš izstājās no luterāņu mācītāju kopības pirms aptuveni pieciem gadiem. Kopš tā laika, arvien nereti izmantojot titulu teoloģijas doktors, Juris Rubenis sevi vairāk pozicionē kā terapeitisku domātāju.

Tālāk tekstā aprakstītā Jura Rubeņa garīgo uzskatu maiņa ir drīzāk process, kura sākumu varētu konstatēt ap 1990. gadu pirmo pusi un noslēgumu – ap 2005. gadu.

Jura Rubeņa dzīve tiktāl ir diezgan tipiska mūsu zemes vēstures kontekstā: okupācijas laikā viņš piederēja pie vidusslāņa, aktīvi iestājās pret pastāvošo režīmu, bet neatkarības gados varēja veiksmīgi attīstīt savu izvēlēto karjeru, gūstot ievērojamus panākumus. Šobrīd Juri Rubeni var raksturot šādi: šī gada 20. decembrī viņam paliek 60 gadi, viņš ir savas jaunākās grāmatas reklāmas kampaņas procesā, viņš regulāri veido video uzrunas un ir “Integrālās izglītības institūta” direktors.

Ar Rietumu kristietību ir stipri līdzīgi. Tā vēl pirms 30 gadiem bija visumā skatāma kristīgās tradīcijas ietvaros, taču šodien lielākā daļa baznīcu ir apstiprinājusi prakses, kuras tolaik pat nebija iedomājamas. Līdzīgi kā pati sabiedrība, Rietumu kristietība ir izgājusi cauri politiskās eiforijas fāzei pēc Berlīnes mūra krišanas, kurā kristietībai bija zināmi nopelni.

Dogmatisma izaicinājums, terminoloģija un lasītājs

Iepazīstoties ar Jura Rubeņa pamatdarbiem: Vai migla klīdīs? (otrais izdevums 1990. gadā), Dievs ir tepat (1997), Ievads kristīgajā meditācijā (2008) un Viņa un viņš (2016), var konstatēt kopsakarības, kas laikmeta garam atbilstoši ir cieši saistītas ar autora lietoto valodu – laiku pa laikam tiek uzsvērta un visumā ir klātesoša autora izvairīšanās no dogmatiskas valodas un noteikts valodas lietojums. Šie abi parametri arī nosaka, kas šīs grāmatas visdrīzāk lasīs vai citādi patērēs. Tā kā šie parametri lielā mērā izsaka šobrīd valdošo domu un diskursu, tad tie ir raksturīgi arī daudziem citiem mūsdienu garīguma pārstāvjiem.

Kārdinošais nedogmatisms

Jurim Rubenim ir ārkārtīgi svarīgi izvairīties no jebkuras asociācijas ar dogmatismu. Nevar nepamanīt šo daudzkārt atkārtoto, reizēm pat nedaudz nogurdinošo uzsvaru uz dogmatisma neiederību un lasītāja pārliecināšanu, ka Jura Rubeņa rakstītajā šāda dogmatisma neesot.

Ticams avots šādai pieejai ir komunistiskās okupācijas laika dogmatiskais konteksts. Tas neapšaubāmi kalpoja vismaz par vienu no atgrūšanas iemesliem, kas tolaik jauno Juri Rubeni padarīja par okupācijas laika sistēmas kritiķi un opozicionāru. Tāpat, ja šāds minējums ir adekvāts, var saprast, ka tieši dogmatisms, Jura Rubeņa ieskatā, varētu atgrūst viņa klausītāju vai lasītāju. Un sava daļa saprotamības tajā noteikti ir.

Taču dīvaini paša Jura Rubeņa kontekstā ir tas, ka viņš piebiedrojās kristīgajai Baznīcai – dogmās balstītai ticīgo kopienai. Dīvaini tas ir tāpēc, ka, šķiet, pats Rubenis neapzinās šo ļoti tiešo pretrunu. Vēl dīvaināk ir tas, ka Juris Rubenis gandrīz trīs gadu desmitus bija šīs ticīgo kopienas mācītājs – t. i., dogmu sludinātājs. Viņa aizstāvībai būtu jāsaka, ka diez vai šajā pasaulē pastāv kaut kas, kas nav definējams ar kādu pozitīvu un/vai negatīvu aksiomu – to pašu dogmu, tikai maskētu vai citā vārdā nosauktu. Šim apskatam ir ļoti svarīgi precizēt šo (galveno) atšķirību starp filozofiju un reliģiju – reliģija piedāvā atbildes, kas vienmēr būs dogmatiskas. Protams, arī reliģijas atbildēs ir sava daļa meklējuma, jautājumu un domas paplašinājumu iespējas, bet šādi meklējumi ir piedāvāto un katehētiski viegli sniedzamo (atkal jau – dogmatisko) atbilžu ierobežoti.

Visu šo savstarpējo pretrunu iznākumā Juris Rubenis uzsvērti norobežojās no dogmatisma, taču būtībā nekļuva nedogmatisks – viņa dogmatisms tikai ietērpās krietni maigākos formulējumos. Precizēsim, ka šis nav pārmetums. Bet šo faktu ir ārkārtīgi svarīgi paturēt prātā, lasot Jura Rubeņa darbus vai viņu uzklausot. Šajā aspektā Juris Rubenis ir ļoti meistarīgs sava laikmeta – varētu pat teikt, postmodernisma pārstāvis, dogmatismu noraidošs dogmu paudējs.

Terminoloģija kā panākums un zaudējums

Juris Rubenis ir viens no mācītājiem ar visizkoptāko valodu. Viņa valodas izjūtu un taktu var novērtēt ikviens. Visticamāk, tajā ir savijušies kopā kvazireliģiskie starpkaru Latvijas valodas perfekcijas artefakti ar populārajiem okupācijas laika dzejas un teātra kultūras elementiem. Tā bez šaubām ir viena no izglītoto cilvēku uzrunājošākajām Jura Rubeņa publiskās darbības pazīmēm.

Ņemot vērā pūles, kādas Juris Rubenis iegulda savā valodas lietojumā, un sasniegumus, ir pārsteidzoši konstatēt, ka daudzus svarīgus terminus un jēdzienus viņš lieto ļoti aptuveni un brīvi. Savā ziņā tas izriet no it kā nedogmatiskās centības un mēģinājumiem lietot filozofisku valodu. Tāds izteiksmes veids ir plašs (reizēm pat pārāk plašs) un ietverošs, taču vienlaikus pasaka par daudz un sniedz pārāk pretrunīgu vēstījumu.

Viens no iemesliem, kāpēc Juris Rubenis savā valodā vienlaikus ir gan rūpīgs, gan vaļīgs, ir teoloģiski filozofiskais skatījums, kuru aplūkosim vēlāk. Bet tas tomēr liek jautāt, cik godprātīgi ir apzināti lietot jēdzienus divdomīgi un daudznozīmīgi, ja tiem ir skaidrs un noteikts nozīmes lauks?

Kā minēts iepriekš, Jura Rubeņa valodā tomēr netrūkst dogmatisma. Tas ir slēptāks nekā vairumam reliģisko autoru, un filozofiskā valoda to mēģina retušēt. Šī dogmatisma apstiprinošo pusi veido, pirmkārt, pats Jura Rubeņa (dogmatiski) vēstāmā pieminējums vai apraksts; to gan varētu uzskatīt par neizbēgamu jebkurā darbā. Vēl dogmatisms ir manāms konkrētos pamudinājumos. Savukārt opozīcijā paliek atsevišķi tekstā atrodami apgalvojumi, kuriem trūkst atbalsta un iztirzājuma tekstā, un protams, nepieminētais.

Vēl viens, ne mazāk par valodas lietojumu vērā ņemams aspekts ir Jura Rubeņa kristīgā valoda kā tāda. Viņš formāli izsakās tā, kā pierasts runāt kristiešiem. Viņš ļoti ilgi ir bijis baznīcas daļa, tāpēc turpina runāt tā, it kā joprojām būtu baznīcā, kuras ticību viņš vairs neapliecina un ko var konstatēt, tikai uzdodot precizējošus jautājumus. Šī ir neierasta prakse mūsu sabiedrībā, kurā populāri cilvēki kā likums izsakās sekulāri humānistiskā veidā, un tā daudziem kristiešiem liek domāt, ka Juris Rubenis vēl arvien apliecina kristīgo ticību, tāpat kā viņi. Arī nekristiešiem, kuriem kristīgās valodas saturiskā precizitāte nav zināma, šāds valodas lietojums liek domāt, ka Juris Rubenis vēl aizvien pārstāv kristiešus.

Auditorija, kas lasa un citādi patērē Jura Rubeņa darbus

Katrs rakstnieks un sabiedrisks darbinieks piesaista to sabiedrības daļu, ar kuru šī cilvēka darbība rezonē. Jura Rubeņa grāmatās ir vairākas dominējošās līnijas, kuras norāda uz potenciālo lasītāju loku.

Par kritēriju ņemot Jura Rubeņa filozofisko izteiksmes stilu, var droši sacīt, ka jau ļoti agri viņš piesaistīja daudz plašāku lasītāju un klausītāju loku, nekā parasti izdodas luterāņu (vai kādas citas kristīgās konfesijas) garīdzniekiem. Viņa alūzijas uz teātri Vai migla klīdīs? noteikti bija tuvas un saprotamas okupācijas laika teātra mīļotājiem. Viņa psiholoģiskais saturs grāmatā Viņa un viņš noteikti piesaistīja šīs literatūras cienītājus, kas, šķiet, pārsvarā ir sieviešu kārtas. Viņa jautājošais rakstīšanas stils noteikti bija saistošs augstāko izglītību ieguvušiem vidusslāņa pārstāvjiem. Jāsecina, ka Jura Rubeņa tipiskais lasītājs nav, tā sacīt, vienkāršs darba cilvēks, bet ir izglītots un veiksmīgs, tātad sabiedrības vidējā un augstākā slāņa pārstāvis. Šādu minējumu, šķiet, apstiprina arī tas, ka viņa kalpošanas laikā Rīgas Lutera draudzē bija vidējai kristīgai draudzei netipiski liels sabiedrībā pazīstamu un turīgu ļaužu procents.

Garīgais ceļš

Tagad pievērsīsimies Jura Rubeņa garīgā ceļa aprakstam, kas vērojams iepriekš minētajās četrās grāmatās. Kāpēc ceļa? Tāpēc, ka Jurim Rubenim tas ir mīļš termins, ar kuru aprakstīt garīgumu, dzīvi garīgajā realitātē vai dzīvi ar garīgo realitāti.

Hronoloģiski iepazīstoties ar grāmatām, tās var sarindot savstarpēji saistītos pāros. Vai migla klīdīs? un Dievs ir tepat ir ļoti izteiktas kristīgās katehēzes (tas ir, vienkāršākā līmeņa dogmatikas) grāmatas, kurās Juris Rubenis, pedagoģiski pārejot no vispārīgā uz partikulāro, savu lasītāju ievada kristīgajā mācībā. Savukārt Ievads kristīgajā meditācijā un Viņa un viņš ir reliģiskā ziņā netradicionāli kristīgas (ja vispār ir kristīgas!) un ir drīzāk praktiski, varētu arī teikt – psiholoģiski – orientētas. Pirmās divas apoloģijas vajadzībām filozofisku un kristīgi filozofisku izklāstu lieto ļoti ierobežoti un, ja tādu lieto, tad to līdzsvaro ar pietiekami nepārprotami tradicionāliem kristīgā dogmatisma apgalvojumiem. Turpretī otrā grāmatu pāra pamata izteiksmes forma ir filozofiska vai pat psiholoģiska. Taču arī darbs Viņa un viņš nav vairījies no nepārprotamiem katehēzes segmentiem, tikai jau jaunā Jura Rubeņa garīguma ievaros.

Līdz ar to var novērot tādu kā kustību no kristīgajām pozīcijām, kādas ieņem Vai migla klīdīs? un Dievs ir tepat, uz ar kristietību īsti nesaistāmu darbu Viņa un viņš. Ja par pirmajām divām var nešauboties sacīt, ka tās ir kristīga autora darbi, tad par pēdējo jāsaka: tas pilnīgi noteikti nav kristīga autora darbs. Trīs teoloģiski nozīmīgi aspekti palīdz saskatīt šo kustību: (1) attieksme pret avotiem jeb grāmatā sacītā pamatošanai izmantotie materiāli; (2) cilvēka apraksts (antropoloģija); un (3) Dieva apraksts (teoloģija).

Vispirms, avoti.

Ja iepriekš tekstuālie avoti Jurim Rubenim kalpoja kristietības aizstāvēšanai (apoloģijai) un cilvēku vešanai uz kristīgo draudzi, līdz pat tam, ka Dievs ir tepat noslēdzas ar tādu kā aicinājumu pieņemt Jēzu par savu personīgo pestītāju, tad šobrīd svarīgie avoti ir piemeklēti populārajā NewAge vai citā psiholoģiski reliģiskā strāvojumā. Ja iepriekš cilvēks sevi pakārtoja Bībeles vēstij, tad tagad cilvēks pats piemeklē to, kas viņā vai ar viņu rezonē.

Tad, cilvēks.

Ja Dievs (vai “dievs”) Jura Rubeņa aprakstos (un arī izteikumos, bet tos te nevar apskatīt laika un telpas ierobežojuma dēļ) ar gadiem kļūst arvien izplūdušāks un mazāks, tādējādi attālinoties no Bībeles apraksta, tad cilvēks un cilvēka nozīme pieaug. Turklāt cilvēks pieaug substanciāli. Sākotnēji, piemēram, grāmatā Vai migla klīdīs? cilvēks ir meklējošais subjekts, kurš domā meklējam Dievu kā objektu un to atrod kā subjektu – Radītāju, Pestītāju, Svētdarītāju. Taču tagad, vispirms jau darbā Viņa un viņš, cilvēkam dievs ir vairs tikai līdzeklis citu starpā. Juris Rubenis ar subjektu (cilvēku) runā par objektu (dievu/elku), kurš tā arī paliek objekta statusā – turklāt ļoti parocīgā labklājības un patērētāju ideoloģijai. Turklāt šis cilvēks ir cilvēks – visu lietu centrs un mērs, kurš nosaka, vai dievs Jēzū Kristū ir sevi kaut kā attaisnojis vai arī nav.

Visbeidzot, Dievs.

Jura Rubeņa aprakstītais Dievs jau grāmatā Vai migla klīdīs? ir diezgan problemātisks, ja to vērtē pēc pašiem striktākajiem kristīgās dogmatikas kritērijiem. Jura Rubeņa dievapraksta problēma ir iezīmīga ar to, ka Juris Rubenis nevēlas sekot tradicionālajai valodai – tā viņa izpratnei neder. Taču tad, kad Juris Rubenis sāk pielāgot valodu savam lietojumam, tā sāk stipri atgādināt jau senbaznīcā nosodīto modālismu,[1] proti, uzskatu kopumu, ka Dieva Trīsvienība izpaužas viena Dieva darbībā trijos dažādos veidos (modos) – kā Tēvam, kā Dēlam un kā Svētajam Garam. Iepretī šai maldu mācībai senbaznīca uzsvēra Trīsvienību – nedalītu vienību, kas izpaužas trijās pilnvērtīgās Dieva personās. Neticīgam un ar kristietības teoloģijas terminiem nepazīstamam lasītājam šis var likties kā strīds par sīkumiem, matu skaldīšana. Tomēr kristīgajai mācībai bija ļoti skaidri jānodala sevi no politeisma, tāpēc valoda tika izvēlēta ļoti apdomīgi. Šī izvēle gadsimtu gaitā ir vētīta, un nekas labāks nav atrasts. Juris Rubenis, kā var noprast, nav bijis šīs tradīcijas sekotājs ne Vai migla klīdīs?, nedz arī Dievs ir tepat. Tomēr, atšķirībā no vēlāk rakstītā, gan Vai migla klīdīs?, gan Dievs ir tepat ir pilns ar tradicionāli kristīgiem iespraudumiem, nenogurstošu atkārtošanos par Dieva vienumu, Trīsvienumu un Trīsvienību. Vai migla klīdīs? pat iet tiktāl, ka vairākkārt lielajiem burtiem ievieto Apustuļu ticības apliecību. Šādu kristīgu iespraudumu Ievadā kristīgajā meditācijā un Viņa un viņš vairs nav. Nav arī nekādas atsauces uz tradicionālo kristīgo izpratni, ir Dieva (jeb tomēr “dieva kā elka”) nekonkrēts un pārlieku vispārīgs apraksts, kāds tas var būt un arī ir atrodams daudzviet ārpus kristietības.

Te, raugoties jau krietni plašāk par viena cilvēka, lai cik tas būtu ietekmīgs, attīstību, rodas jautājums visai tai kristīgās baznīcas daļai, kura ir nomainījusi reiz tai svarīgo pamatu – Vecās un Jaunās Derības Svētos Rakstus Bībelē – pret kaut ko citu. Kāpēc?

Šādu kāpēc? var veltīt arī arvien vadošām teoloģiski pētnieciskām iestādēm, kurās vairs nav reiz tur atrodamais kristīgo apliecību pamats. Protams, vispārējās kristietības kustība prom no Bībeles kā uzticama avota nav momentāna, bet gadu, gadu desmitu un pat gadu simtu process, ar savdabību un lokālu kolorītu daudzos globālās kristietības nostūros. Kaut kur pa ceļam, iespējams, ir bijusi vēlme iepludināt teoloģijā vairāk filozofijas, psiholoģijas vai socioloģijas un citus uzsvarus. Kaut kur tā ir bijusi pārprasta ekumēniskā kustība vai starpreliģiju dialoga intensitāte, kas ir novedusi pie sinkrētisma un pēc tam arī veidojusi jaunu garīgumu.

Jaunais garīgums

Pievēršoties tam, kā Juris Rubenis pats summē savus reliģiskos uzskatus, par pamatu varam ņemt populāra autora – Horena Stalbes – vadītu sarunu ar Juri Rubeni, kas publicēta 2021. gada 21. jūnijā.[2]

Šajā sarunā, jautāts par pašu svarīgāko, Juris Rubenis vērsās pie universālām patiesībām – pazemības un mīlestības. Viņš uzsvēra aicinājumu, kas skan līdzīgi tā sauktajam zelta bauslim: dari citam to, ko vēlies, lai dara tev. Juris Rubenis, precizējot, ko viņš saprot ar šiem vārdiem, tos aprakstīja: pazemība ir tā, kas pieņem ļoti daudz ko (uzreiz gan jāprecizē: tikai ne ekskluzīvismu, kāds raksturīgs kristietībai pašā tās kodolā), un mīlestība ir tāda kā labestības forma. Piedāvātās definīcijas un skaidrojums vairāk saistījās ar psiholoģiju un tādu reliģijas formu, kas ļoti atgādina rietumnieku izpratni par budismu. Īsāk, kaut ko tādu, ko reizēm sauc par New Age vai atpazīst kā senbaznīcas lielo konkurentu gnosticismu. Tas viss ir ļoti tīkams patērētājam, mūsdienu labklājības pārmāktam cilvēkam, kuram patīk ap sevi pūkaina, salda vate; bet tam nav gandrīz nekā kopīga ar kristietību, kuru Juris Rubenis reiz pārstāvēja.

Te ir nepieciešams atkal atgriezties pie iepriekš izvēlētajiem trim apskatāmo jautājumu lokiem: par avotiem, par cilvēka aprakstu un par Dieva attēlojumu. Salīdzinājums šajos trīs aspektos palīdzēs saskatīt atšķirības starp Jura Rubeņa piedāvāto jauno garīgumu un tradicionālo kristīgo mācību.

Runājot par attieksmi pret avotiem, ir svarīgi uzsvērt, ka par neapstrīdamu kristietības avotu cauri vēsturei ir uzskatīta Bībele. Proti, dažādas konfesijas var vienu un to pašu vietu lasīt gana atšķirīgi (reizēm pat pretrunīgi), bet tās tomēr runā par Bībeli. Iekarsušas diskusijas oponenti to var neatzīt, bet vairumā gadījumu kristieši aptuveni zina citu kristiešu, vismaz tuvāko konfesiju, nostājas atšķirības un daudz maz respektē attieksmi pret Bībeli. Turklāt vairumā gadījumu ir runa par Bībeles izpratnes centieniem, kuri kaut kādā veidā ir saistīti ar Baznīcas vēsturē notikušām diskusijām. Piemēram, Latvijas lielākās konfesijas – luterāņi un Romas katoļi – abas uzskata, ka vienīgais (luterāņiem) vai viens no mācības avotiem (romiešiem) ir Bībele. Tāpēc daudzi pamata jautājumi ir līdzīgi (vai tādi paši): vai Dievs ir viens un trīsvienīgs, vai kristieša dzīve līdz nāvei uz zemes ir pakārtota kristieša dzīvei pēc nāves paradīzē un tamlīdzīgi. Protams, ir teoloģiskas domstarpības par pestīšanas veidu, par cilvēka grēcības aspektiem, bet pietiekami daudzos pamatjautājumos romieši un luterieši var vienoties.

Jura Rubeņa grāmatās ir vērojamas pārmaiņas izmantotajos garīgās vai reliģiskās argumentācijas avotos un attieksmē pret Bībeli kā kristīgās atklāsmes pamatu. Vai migla klīdīs? un Dievs ir tepat Bībele (galvenokārt, Jaunā Derība) ir pamata avots. Ievadā kristīgajā meditācijā Bībeles atsauces jau izmantotas citādi nekā iepriekšējās divas – ignorējot to tradicionālo nozīmi, bet pakārtojot tās grāmatai nepieciešamajam. Viņa un viņš uz Bībeli atsaucas reti, tikai atsevišķos tematos un atšķirīgi no tradicionālās interpretācijas.

Cilvēka apraksta nozīmīgums ir tajā, ka tas parāda (vai, attiecīgi, – neparāda) cilvēka nepieciešamību pēc Dieva žēlastības. Savukārt nekristīgās reliģijas cilvēku veido kā noteiktu uzdevumu izpildītāju, lai panāktu svētlaimi vai jebko citu, kas apsolīts. Kristīgā mācība sākas ar apziņu, ka cilvēks ir kritis grēkā un no šī grēka cilvēku (proti, grēcinieku) var glābt tikai Jēzus Kristus. Viskarstākās teoloģiskās diskusijas starp dažādām kristietības grupām ir par to, tieši cik grēcīgs ir cilvēks, vai grēcinieks var meklēt Dievu vai arī tikai Dievs var būt aktīvais šajā procesā. Visbiežāk kristieši ir kaut kur pa vidu – it kā grēcinieks bez Jēzus Kristus nevar, bet, atkal jau, pašam arī ir jācenšas. Protams, ja cilvēks, kas reiz ir bijis kristietis, vēlāk vairs neapliecina Kristu, krustā sisto, tad diskusija par cilvēka grēcīgumu būtībā nav ar īpašu nozīmi.

Juris Rubenis pat agrīnajās minētajās grāmatās sevi nav apliecinājis kā augustīniskās jeb bezcerīgi grēcīgās cilvēces mācības piekritēju. Savos sākotnējos darbos Juris Rubenis ir bijis to autoru starpā, kuri diezgan noteikti runā par kristiešu atbildību savas pestīšanas nopelnīšanai (tātad pelagiāniskā skatījuma piekritējs). Šāds uzskats ar gadiem ir tikai pastiprinājies. Šobrīd, kad Juris Rubenis sevi vairs neapliecina kā kristieti, no kristīgā skatu punkta it kā nav īstas nozīmes, kāds ir viņa skatījums uz cilvēku. Un tomēr, pie kaut kāda secinājuma nonākot, jāatzīst, ka cilvēka brīvības jautājumā Juris Rubenis noteikti ir evolucionējis, tikai kādreiz pa vidu bija arī Kristus, kura šobrīd vairs nav.

Visbeidzot, kāds tad ir Jura Rubeņa aprakstītais Dievs? Klasiski Dieva apraksts kristietībā ir ar ļoti skaidru nošķīrumu starp Dievu un grēcinieku. Turklāt, un tas ir svarīgi, kad diskusija notiek filozofiski jautājošā gaisotnē, svarīgas ir nevis neskaidrības un jautājumi, bet atbildes – ticības apliecība. Šo robežu uzsvērti iezīmē tādi Bībeles atklātās realitātes apzīmējumi kā “Radītājs Dievs” iepretī “radībai cilvēkam”. Bībele ir ļoti precīza un skaidra, kad ir jānodala Dieva svētums no cilvēka nesvētuma jeb grēcības. Pie šī attēloto pretnostatījumu bloka ir ļoti svarīgi arī pieskaitīt atšķirību starp Trīsvienīgo Dievu un vienvienīgo cilvēku.

Jau Jura Rubeņa darbības ietvaros (īpaši pēdējos gados) svarīgi šajā sakarā uzreiz piebilst, ka Bībele ļoti uzsvērti izvairās no jebkādiem duālistiskiem attēlojumiem. Visa ar šādu izpratni saistītā doma, ja arī kaut kur atrodama Bībelē, ir pret Dieva atklāsmes būtību un vai nu ataino kādu ārpus Bībeles kalpošanas minētu lietu, vai arī var tikt tā interpretēta, tas ir, pret Dieva dotās bauslības pamatu – Dievs ir viens (sal. ar 5. Moz. 6:4, 32:12). Tātad Dievs ir viens – Trīsvienīgs un Bībeles vēsts par cilvēka grēkā krišanu, it kā radot tādu kā dualitāti, rāda kaut ko tādu, kas ir aktuāls šobrīd, bet nebija sākumā un vairs nebūs, kad pasaules laiku noslēgs Pastarā tiesa. Detaļas cilvēcīgi izzināt un aprakstīt nav iespējams, var gūt tikai miglainas vīzijas par to no praviešu darbiem par laiku noslēgumu – Daniēla, Jesajas un Jāņa atklāsmes grāmatās. Dievs caur Jēzu Kristu ir pārvarējis grēka radīto temporālo dualitāti, kas ir nosacīta un īslaicīga un nevar dot nekādu pamatu Jura Rubeņa jaunsludinātajai dualitātes pārvarēšanai integralitātē.

Visbēdīgākais ir tas, ka Juris Rubenis, kurš pats ilgāku laiku ir bijis Jaunās Derības pasniedzējs dažādās augstākās mācību iestādēs, šodien tik klaji vēršas pret Jaunās Derības vēsti, labākajā gadījumā rodot kaut kādu dualitātes atbalsi jau senbaznīcas laikā nosodītā manihejismam līdzīgajā argumentācijā. Savā ziņā, šo dualitātes meklēšanu un it kā atrašanu var saprast. Šobrīd Jura Rubeņa sludināšanā tik aktuālo dualitāti kā mācības pamatu nes budisms, kas, šķiet, ir integrāls šī Rubeņa garīguma elements.

Jura Rubeņa Dieva aprakstā ir svarīgi pamanīt, ka Bībelē Dievs ļoti augstu liek vērtēt Dieva Personvārdu un to apsargā ar Otro bausli. Tomēr Otrais bauslis nav tikai ierobežojošs, kā pirms Kristus Vecās Derības tauta maldīgi domāja, cenšoties pat neizrunāt Dieva svēto Personvārdu, un kā tas reizēm ieskanas Jura Rubeņa sacītajā par Dieva apraksta ierobežojumu. Otrais bauslis ne vien neierobežo Dieva Personvārda lietojumu pateicībai, slavai un ikvienai labai darbībai, bet to iedrošina un pat pavēl. Svētais Dieva Personvārds, tāpat kā Dieva mācība Bībelē, protams, nonākot grēcinieka mutē, var tikt izmantoti nepareizam nolūkam, kā to katrs var viegli piedzīvot. Šo bīstamību apzinās arī Dieva uzrunātie, tomēr Dievs šo pareizi norādīto bīstamību Pats arī novērš (piemēram, Jes 6:5-7, Ech 2:4-3:4, u. c.) un aizbildināšanos pildīt Dieva pavēli ar savu nepilnību neuzskata par pamatotu (piemēram, 2Moz 6:13-13-7:2). Ne mazāk svarīgi ir tas, ka Dieva Personvārda un mācības pilnveidošana grēcīgā cilvēka lietojumā ir tā sfēra, kurā darbojas Svētais Gars – Viņš cilvēku nepilnīgos un kuslos vārdus padara par līdzekli, ar kuru Dievs nes vissvarīgāko patiesību – Pestīšanas iespēju.

Noslēdzot aprakstu par Jura Rubeņa pasludināto jauno garīgumu, jāsecina vairāki fakti. Galvenokārt tas, ka jaunās paaudzes pārstāvji, kuriem Juris Rubenis agrīnajā savas darbības posmā nav bijis pazīstams vai viņi nav tā laika darbus (piemēram, Vai migla klīdīs? un Dievs ir tepat) lasījuši, var šī brīža Jura Rubeņa izteikumus nekritiski pieņemt par dotumu. Savukārt gados vecāki un viņu iepriekš pazinuši cilvēki var jautāt un nereti arī jautā:

Kāpēc Bībele pēc tās pētīšanas gadu desmitiem Jura Rubeņa garīgajā darbībā ir tā degradēta? Vai, nosaucot par kristīgu kaut ko nebiblisku, tas liecina par pietiekamu Bībeles pazīšanu? Vai tiešām Bībelē pašā nav pietiekami daudz un skaidri atrodams tas, kas kristietim ir nepieciešams te, tagad un arī mūžībā? Vai Juris Rubenis tik tiešām ir sapratis Bībeles mācību? Ja ir, tad kā viņš šo sapratni ir pazaudējis vai iemainījis pret kaut ko citu?

Kāpēc tāds nepamatots pozitīvisms Jura Rubeņa veiktajā cilvēka aprakstā? Vai tiešām pēc pastorālās kalpošanas gadiem vēl var ar tādu optimismu paļauties uz cilvēka spējām pašam atrisināt dzīves vissvarīgākos jautājumus? Turklāt ne tikai atrisināt savas problēmas, bet pat pēc sava prāta Dievu pakalpināt šo problēmu risināšanai?

Kāpēc Jurim Rubenim ir tik izplūdusi valoda, kur bija un ir vajadzīga konkrētība? Vai tā ir intelektuāla augstprātība, runājot par Dievu, iedomāties, ka visas kristīgās vēstures gaitā aprobētie termini nav tā vērti, lai tos izmantotu, bet viens cilvēks pēkšņi ir atradis zelta atslēdziņu izteikumiem par Dievu? Iepriekšējo kristiešu paaudžu domātāji un arī Bībelē atrodamais Otrais bauslis vedina secināt, ka Bībeles Dievs ir jāizsaka un to vislabāk ir izteikt ar Bībeles piedāvātajiem terminiem. Protams, var kļūdīties, bet nelietot Dieva doto terminoloģiju cilvēkam ir tikpat kaitīgi, kā to lietot nepareizi, un tas ir Otrais bauslis.

Šādi un līdzīgi jautājumi skrien cauri galvai un sirdij daudziem kristiešiem. Mūsu laikos, protams, ir labi, ka cilvēki uzdod šādus jautājumus – arī paši par sevi. Tomēr, atkārtojoties, ir svarīgi paturēt prātā nošķīrumu starp filozofiskiem jautājumiem un nepieciešamajām reliģiskajām atbildēm.

Nav jau tā, ka Bībele ar kaut ko tādu – patiesības un slavas meklējumiem ārpus Dieva gudrības – nebūtu saskārusies jau iepriekš. Vai gan citādi svētais Pāvils būtu rakstījis 1Kor 1:18-31 atbildes uz jautājumiem par cilvēciskās gudrības un Dieva gudrības pretstatu? Apustuļa vienkāršā formula arī palīdz katram kristietim saprast, kur Juris Rubenis un šāda modernā kristietība tik smalki – reizē nemanāmi, bet nopietni – novērš cilvēkus no Bībeles kristietības skaidrajām un cilvēciski tik nepieciešamajām atbildēm, vedot uz kādu jaunu, ar kristietību nesaistītu un neskaidru garīgumu.

Kopsavilkums

Juris Rubenis nav izvēlēts apskatam tāpēc, lai nomelnotu viņa vārdu. Gluži pretēji, šis apraksts uzsver, ka ir daudz laba, ko Juris Rubenis kā cilvēks un savulaik kā kristietis un kristīgs mācītājs ir darījis. Tomēr nekonstatēt šodien viņu raksturojošo pakāpenisko izmaiņu no kristīgas apliecības uz nekristīgu vai pretkristīgu garīgumu nozīmē līdz galam nepateikt kaut ko ļoti svarīgu. Šim apskatam ir tikai viens iemesls – saprast mūsdienu kristietības novirzīšanos no Dieva Vārda Bībelē. Juris Rubenis ir pazīstamākais piemērs, lai uzskatāmi ilustrētu šo procesu, kuru daudzi atpazīs savā pieredzē. Kā tāds, apskats var noderēt kā brīdinājums par gaidāmu bīstamību – atmest pašu svarīgāko reliģiskajā (kristīgajā!) izziņā – Vecās un Jaunās Derības Rakstu skaidrību.

Protams, te nevar sniegt atbildi visiem un katram gadījumam, bet divi kontroljautājumi ir skaidri un var palīdzēt cilvēkam, kurš meklē kristīgu patiesību drošajā pamatā – Vecās un Jaunās Derības Svētajos Rakstos. Šo jautājumu noskaidrošana palīdz arī atrast atbildes uz jautājumiem, kuri ir tik aktuāli mūsdienu kristietībā.

Pirmkārt, kas ir Dievs? Vai par Dievu saucam Viņu, kas atklājas Bībelē, vai par dievu saucam kaut ko cilvēku pašu izdomātu? Jāatzīst, ka izdomātais dievs jeb elks ir mums ļoti parocīgs, jo lokāms pēc mūsu prāta. Turpretī Bībeles Dievs nepakļausies mūsu prātam, Viņš grēciniekam ticībā liek pieņemt Sevi tādu, kādu Viņš Sevi atklāj. Izvēle šajā jautājumā arī vedīs grēcinieku vai nu pie patiesu mīlestību (tas ir, pestīšanu) piedāvājoša Bībeles Dieva, vai pie kāda sevis paša izdomāta dieva/elka, kurš cilvēkam neko īsti nevar dot.

Otrkārt, kas ir Kristus? Un galvenokārt, kā Viņš kalpo? Vai Viņš kalpo Dieva mīlestības plānam pestīt grēcinieku, vest viņu atpakaļ uz Debesu mājām? Vai arī viņš ir jēzuliņš, kurš kalpo mūsu grēkam, klusi stāv stūrītī, kad grēkojam, un cenšas mūs visādi iepriecināt un mums izdabāt? Ja Jēzus nav Viņš, kurš izpērk grēcinieka grēkus pie krusta, Viņš, kurš Dieva svētumu ir gatavs aizstāvēt ar pletni rokās, tad tas ir kāds iedomāts pasaku tēls. Tad jēzuliņš var būt noderīgs kā psiholoģiska komforta avots, bet tas nekad nebūs Pestītājs.

Šādi svarīgi kontroljautājumi palīdz katram kristietim (pieļauju, arī centīgiem un kristietības patiesību meklējošiem nekristiešiem) paskatīties aiz terminoloģijas virsējā slāņa, kas ir klātesošs tik daudzu baznīckungu un kundžu terminoloģijā, bet sen vairs nenes līdzi kristīgo saturu.

Rezumējot, visa šī tik daudzu baznīcu kustība prom no Bībeles patiesības pie šodienai un šeit noderīgā ir līdzīga izredzētās tautas krišanai grēkā ar zelta teļu (2Moz. 32), kuru tauta sāka pielūgt, kad domāja, ka tās vadonis Mozus ir pazudis (32:1). Šajā notikumā ir daudz visādu nianšu, un daudzas no tām ārkārtīgi līdzinās mūsu laika garīguma atbildēm. Izredzētā tauta ar zelta teļu krita grēkā, no kura bija grūti novērsties – to bija grūti atstāt. Stipri līdzīgi ir ar mūsdienu garīgumu, no kura mums ir grūti novērsties un atgriezties. Bet, tā kā izredzētā tauta toreiz tomēr varēja atgriezties, arī kristīgā baznīca šodien var atgriezties. Patiesībā Kristus baznīca atgriezīsies, jo ar viņu ir Dieva apsolījums – elles vārti to neuzvarēs. Bet vai mūsu Ticības apliecība mūs vēl uzturēs Kristus draudzē? Tas lai paliek mums katram jautājums, uz ko atbildēt šeit un tagad, un Pastarās tiesas priekšā (sal. ar Mt 10:32).

Soli Deo gloria! Dievam vien lai ir gods!

[1] Skat. Kristietības vēsture, Rīga: Zvaigzne ABC, 2005, 113. lpp. Šīs grāmatas izdevuma latviešu valodā zinātniskais konsultants ir J. Rubenis.

[2] “Juris Rubenis. Par mācītāju lomu, Čekas maisiem, dzenbudismu un homoseksuālo laulību”, YouTube, apmeklēts 2021. gada 2. jūlijā. Cita, līdzīga saruna: https://www.lsm.lv/raksts/dzive–stils/sarunas/ar-vardu-ticiba-esmu-loti-uzmanigs-saruna-ar-juri-rubeni.a424762/?fbclid=IwAR2r2yKCxxBINEwy9px0WutiweAMJjwfabZWway5rH1tUoX62kw_utjdAgc, skatīta 2021. gada 10. oktobrī.

Brīvība kā apzināta izvēle

Atzīmējot Latvijas brīvības cīnītāja Gunāra Astras 90. dzimšanas dienu, 2021. gada 15. decembrī Latvijas Nacionālajā bibliotēkā notika konference “Pretestība un Latvijas Republikas valstiskums. Vakar. Šodien. Rīt”. Daži dalībnieki nedrīkstēja piedalīties klātienē, taču iesūtīja savas uzrunas. Ivetas Šimkus, kura bija arī viena no pasākuma rīkotājām, sagatavotā uzruna tika nolasīta, taču diemžēl ne pilnībā. Publicējam visu tekstu.

Gunārs Astra sevi apzinājās kā brīvības cīnītāju, nevis disidentu vai citādi domājošo. Viņš apliecināja vērtības, kuras pats bija izvēlējies. Būt brīvam nozīmēja uzturēt spēkā šīs vērtības.

Šodien domāt par Gunāra Astras personību nozīmē uzdot sev neērtus jautājumus.

Vai tam ir tikai politisks konteksts, vai tomēr tas sakņojas mūžīgajā, hamletiskajā, eksistenciālajā izvēlē? Ikviena sabiedrība piedzīvo jau arhetipiski iezīmētu sava laikmeta drāmu, kad laiks gāžas laukā no eņģēm un katram ir jāizšķiras, kā rīkoties – iekļauties notiekošajā, samierināties vai cīnīties, pārvarot šaubas, kaut skaidri zināms, ka uzvarēt nav iespējams.

Kādēļ sabiedrības vairākumam tik pašsaprotami šķiet pielāgoties, bet tikai daži to nedara? Varbūt tā ir iedzimtība, gēni, temperaments, audzināšana? Vai varbūt gaumes jautājums, kur ētiskais ir tikai estētiska kategorija? Varbūt kāds mistisks hēgelisks gars izvēlas upuri, lai caur viņu tautā un pasaulē notiktu būtiskas pārmaiņas? Cilvēks saka “jā”, un pārmaiņas notiek. Bet jau Rainis rakstīja: “Kodols mans darbs, atmesta čaumala – es”. Un tas nozīmē samierināšanos ar cilvēciskas laimes, miera un labklājības neesamību. Vēl vairāk – ar vientulību, izstumtību un nodevību. Gribas jautāt – vai kāds ir tik stiprs, lai pazemībā un no brīva prāta to pieņemtu?

Padomju laikā, kad notika Gunāra Astras pēdējā tiesa, bija skaidrāks par skaidru – neviens normāls cilvēks tā nedarītu. Neviens. Un, ja darītu, tad nebūtu normāls. Tā apgalvoja padomju psihiatrija, tā domāja cilvēks parastais. Jo gribēja izdzīvot un dzīvot, jo necerēja un neticēja. Visur valdošo absurdu, melus un divkosību pieņēma kā normu. Dzīvoja ar iekšējo pašcenzūru, bija svēti pārliecināts, ka citādi nevar un nedrīkst. Lasīja grāmatas, kur cildināta varonība, krietnums, godīgums, bet tā bija paralēlā dimensija, tas derēja rakstiem, bet ne dzīvei. Jā, pie svētku galda uzdziedāja kādu pusaizliegtu dziesmu, slepus notrausa asaru par radu vai paša moku ceļiem Sibīrijā, par pasaulē izklīdušiem tautiešiem. Bet tad cēlās un gāja dzīvē, kur “viss jau priekšā uzrakstīts”, kur bez “paldies partijai un valdībai” neiztika neviena godināšana, kur tā saucamā inteliģence līdz pēdējam sargāja savas privilēģijas, griežot galvu uz otru pusi, izliekoties, ka tai darāmas svarīgākas lietas un ka ar trakajiem nav pa ceļam. Mēs gribētu izskaistināt šo versiju. Un katrs sev esam sarūpējuši ticamus attaisnojumus, ka darījām, ko varējām. Būtu parocīgi tā domāt. Ja nebūtu Gunāra Astras.

Tomēr – vai citi uzvedības un reaģēšanas modeļi ir tikai noliedzami un nosodāmi? Četrtūkstošgadīgajās Vēdās ir teikts, ka jārīkojas saskaņā ar to, kas tu esi. Kareivim jācīnās, zemniekam jāaudzē labība, svētajam – jāgremdējas lūgšanā un apcerē. Cilvēka nopelni tiek izvērtēti nevis pēc rīcības, bet pēc patiesā motīva, no kura izaugusi rīcība.

Ja pieņemam šo domu, apslēpts nepaliek nekas un visam ir savs svars – gan Berklava centieniem, gan Gorbunova mieram, gan mākslas elitārismam un Ēzopa valodai, gan arī mērenajai kolaborācijai kā vienai no izdzīvošanas stratēģijām. Mūsu patiesais mērķis ir saistīts ar pašu dziļāko motivāciju, kura mūs vada un virza – vienalga, vai tā būtu godkāre, pašlabums vai izpratne par mazāko iespējamo ļaunumu. Latvieši esot līdzenumu tauta, kura ar aizdomām skatās uz virsotnēm – tā rakstījusi Zenta Mauriņa. Šajā atziņā iekļaujas gadu simtos apstiprinājusies patiesība: nereti par varonību un drosmi svarīgāka ir vienkārši izturība. Kā nevēlama blakne šai atziņai ir vēlēšanās pielīdzināt, pazemināt vai, smalki izsakoties, dekonstruēt, varbūt pat aizmirst savas lielās personības. Vai tās būtu Ulmanis, Rainis vai Gunārs Astra.

Lasot “Pēdējo vārdu”, izgaismojas pašas svarīgākās vērtības – latviešu valoda un Latvijas valsts. Tās nav abstraktas frāzes par brīvību, bet Gunāra Astras izvēle uzturēt spēkā patiesību un taisnīgumu: Latvijas valsts tika vardarbīgi iznīcināta, okupēta un kolonizēta; par to liecina vēstures notikumi, slepenie protokoli, rietumvalstu nodevība; valoda ir svēts mantojums, paaudžu vienotāja, tautas patības, kultūras un garīgās enerģijas izpausme. Astra to atgādina ar apbrīnojami racionālu domas skaidrību, bezbailību un visdziļāko mīlestību pret savu tautu.

Domājot par Gunāra Astras likteņa atbalsi šodien, atceros, kādas izjūtas pārņēma mūs, tā sauktos neformāļus, kad Atmodas izskaņā arvien uzstājīgāk tika spriests, kādās politiskās partijās pārveidosies Vides aizsardzības klubs, Neformālā tautas fronte un Nacionālās neatkarības kustība. Toreiz šķita, ka tiek piedāvāts kaut kas zaimojošs, pēc būtības pretējs Atmodas garam. Franču intelektuāļu autoritāte Simona Veila (1909–1943) šo partejiskuma sērgu atmasko skaudri, rakstot, ka “Akla sekošana partijas garam padara cilvēku kurlu pret taisnīgumu, un pat visgodīgākie cilvēki var kļūt par nežēlīgiem nevainīgu upuru mocītājiem”. Cilvēki partiju ietekmē iemācās domāt “par” un “pret” kategorijās, tikai piemeklējot argumentus jau gatavai, šaura cilvēku loka virzītai nostājai. Tas aizstāj, pat noliedz domāšanu. Šī garīgās spitālības sērga, pēc Veilas domām, saindē visas sabiedrības struktūras, arī mākslu un literatūru. Partijas, kuru vienīgais mērķis ir pašu, t. i., neviena cita, neierobežota labklājība, uzkurina kaislības, tracina sabiedrību, radot “elles troksni, kurā pat uz sekundi nav iespējams sadzirdēt taisnīguma un patiesības vārgo balsi”. Vērts atcerēties, ka šo nesaudzīgo kritiku Simona Veila izteica 1940. gadā, vēl nezinot gaidāmās humānās katastrofas mērogu, bet redzot, ka Hitlera totalitārisms ir izaudzis no partejiskās demokrātijas divkosības un mazspējas.

Atskatoties uz atjaunotās Latvijas partiju darbību, gribētos izvērtēt, cik lielā mērā tās ir sekmējušas valsts un tautas ilgstošu pastāvēšanu un cik – darbojušās pašlabumam.

Jautājums, kuru nevajadzētu padarīt triviālu, ir: ko darītu vai nedarītu Gunārs Astra šodien?

Vai viņš būtu kādā no mūsu laika partijām?

Kādu nostāju viņš izvēlētos, lai varētu kalpot savai valstij un cilvēku patiesajām vajadzībām, nevis izdabāt korporatīvu interešu grupām? Nav šaubu, ka viņš turpinātu apliecināt un aizstāvēt vērtības un sistu pa pirkstiem katram, kurš tās grib tikai izmantot politiskajā tirgū.

Un, redzot, cik maz vietas šodienas Latvijas publiskajā telpā ir brīvi paustam, neangažētam viedoklim, paredzu, ka viņš būtu un paliktu margināls.

Tomēr. Kamēr ir Latvijas valsts un kamēr tiek sargāta latviešu valoda, kultūra, mūsu garīgā kopība, cilvēka brīvība un cieņa, Gunāra Astras upuris nav veltīgs.

Mums ir piemiņa un mantojums – izvēle būt drosmīgiem, ticēt un nebaidīties. Domāt kā brīviem cilvēkiem un aizstāvēt vērtības, kuras nav tikai neprātīgu ideālistu, bet katra cilvēka uzdevums cilvēcības un nākotnes vārdā.

Vai mēs to spējam? Vai mēs to gribam? Tāds ir jautājums.

Ziemassvētki kā aicinājums mājup

Ziemassvētki vairumam cilvēku nozīmē ģimenes svētkus, kas saistās ar visu burvīgo, smaržīgo un garšīgo. Piparkūkas, mandarīni, karstvīns, Ziemsvētku dziesmas, smaržīgas svecītes un svētku egles ar saviem spožajiem rotājumiem. Visi grib sildīties šajā siltajā un omulīgajā sajūtā, kuru sniedz mājas un ģimene svētku laikā.

Ziemassvētki suģestē arī nereliģiskus cilvēkus. Pat ja viņi noraida evaņģēlija vēsturiskos notikumus, viņus lielākoties iejūsmina Bētlemes ainiņas ar Jāzepu, Mariju un jaundzimušo. Viņiem patīk viss estētiski piemīlīgais, kas ar to saistīts, – svētās ģimenes attēlojumi, zīdainis, kas tik jauki dus silītē debesu starmešu apspīdēts, Austrumu gudrie ar savām bagātīgajām dāvanām un vienkāršie gani, kas nāk apraudzīt Jēzu.

Kur slēpjas šo svētku lielais pievilkšanas spēks? Tas saistīts ar pozitīvām emocijām – ar visām labajām, skaistajām un cilvēciskajām asociācijām, kuras izraisa Ziemassvētku notikumi. Domāju, ka cilvēkus fascinē tieši ģimeniskā māju sajūta. Un vārds “mājas”, kā zināms, simboliski ir ļoti piesātināts. Jo mājas jau nav tikai telpa vai miteklis, bet ļoti īpaša un ģimeniska vieta, kas silda un aizkustina līdz pašiem dziļumiem. Ikviens, kuram ir mājas, tur allaž priecīgs atgriežas, bet tas, kuram māju nav, pēc tām arvien tiecas un ilgojas.

Tāpēc mēģināsim iedziļināties – ko sākotnējie Ziemassvētki vēsta par šo tik bieži pieminēto mājas un ģimenes sajūtu? Šeit uzreiz ieraugām kaut ko pārsteidzošu. Kad lasām vēsturiskos evaņģēlijus, tur redzam dažādus elementus, tikai ne idillisko māju sajūtu. Pirmajos Ziemassvētkos nesmaržoja ne piparkūkas, ne karstvīns. Tur nebija ne vēsts no siltuma un omulības. Un tā vien šķiet, ka pārspīlēti idilliskais šo notikumu atspoguļojums ir radies vienīgi mākslas, tradīcijas un populārās kultūras iespaidā.

Kāds iespaids tad rodas no evaņģēlijiem? Ļoti skarbs. Apstākļi bija galēji nelabvēlīgi, un jaunā ģimene piedzīvoja milzīgas neērtības. Jāzeps un Marija tiek rādīti kā nabadzīgi ceļotāji, kuri tautas skaitīšanas sakarā bija devušies uz Bētlemes miestu, taču pūļa drūzmēšanās un savas nabadzības dēļ viņi nevarēja tur neko atļauties. Acīmredzot tieši šo apstākļu dēļ viņus kā nevēlamus dzenāja no vienas vietas uz citu. Tomēr pats nepatīkamākais bija fakts, ka nelielais miests nespēja piedāvāt mājvietu jaunajai sievai, grūtniecei Marijai, kurai jau bija pienācis laiks dzemdēt. Tāpēc dzemdības reāli notika ārā – aukstā un nepatīkamā kūtī.

Šeit vērojam pārsteidzošu bezmāju stāvokli, kas iezīmē šī notikuma vēsturisko īstenību. Pirmie Ziemassvēki atnāca sūri un nemājīgi. Īpaši jau pēc mūsdienu standartiem Jēzum nācās piedzimt pilnīgi nesanitāros, nepiemērotos apstākļos. Šodien mēs dzīvnieku klātbūtni pat uzlūkotu kā reālu draudu bērna veselībai! Bet padomāsim nopietnāk – kā tas nākas, ka šis notikums ir kļuvis par māju un ģimeniskuma simbolu cauri laikiem un tautām? Kā esam nonākuši pie šiem omulīgajiem, baudpilnajiem un saldajiem Ziemassvētkiem?

Vēsturisko apstākļu skaudrumu evaņģēlijos īpaši uzsver apstāklis, ka jaundzimušais nav kurš katrs bērniņš, bet visādā ziņā īpašs – izredzētais. Aukstajā kūtī dzimušais ir Vecajā derībā pravietotais un sengaidītais mesija, kurš pretendē kāpt Dāvida dinastijas tronī, tātad – tērpties ķēniņa godā! Taču visi ārējie apstākļi liecina par pretējo. Jau kopš bērna ieņemšanas brīža viņa eksistenci pavada tikai aizdomas, nosodījums un negods. Turklāt Jēzus piedzimšana norisinās pavisam pazemojošā bezmāju izstumtībā Bētlemē.

Ja mēs gribam tiešām iejusties pirmajos Ziemassvētkos, tad mums drīzāk būtu jādodas uz kādu sociālo namu vai patversmi, pie nabagiem un bezpajumtniekiem, nevis jāsēž siltumā un omulībā pie klātiem galdiem un jādala dāvanas. Proti, šo notikumu vēsturiskā īstenība aplej mūs kā ar aukstu ūdeni un neļauj Jēzus piedzimšanu padarīt par pasaulīgas omulības simbolu.

Bet ko īsti evaņģēliji grib mācīt un vēstīt? Varbūt tieši to, cik ļoti grēcīgā cilvēce ir nemājīga, atsvešinoša un nepieņemoša – tik ļoti, ka pat dievišķais nācējs neatrod mājvietu. Tieši to mēs arī lasām citviet evaņģēliju skaidrojumos: Gaisma spīdēja tumsībā, tomēr tumsība to neuzņēma. Viņš nāca pie savējiem, bet tie viņu neuzņēma (sal. ar Jņ. 1:5;11). Tā ir būtiska Bībeles atziņa, ka grēcīgu cilvēku sirdis ir cietas un nepieņemošas – īpaši pret dievišķo gaismu, patiesību un mīlestību. Jo arī pats Dievs, nākdams šajā pasaulē, neatrod te patiesas mājas.

Arī turpmāk Jēzus gaitās vērojam to pašu atsvešinātības un nepieņemšanas trajektoriju, kurai sekojot, īstenojas viņa misija. Pēc aroda sākumā būdams namdaris un amatnieks, Jēzus tomēr neuzbūvēja sev namu un neizveidoja laicīgu ģimeni, bet rīkojās sava Debestēva lietās (Lk. 2:49). Tas rāda, ka viņš negrasījās iekārtoties un atrast sev paliekošu mājvietu, bet kļuva par apkārt ceļojošu skolotāju un pravieti, kurš patiesības dēļ bija gatavs ciest un pat atdot savu dzīvību.

Kādā raksturīgā epizodē – kur kāds aizkustināts farizejs vēlējās kļūt par viņa mācekli – Jēzus raksturoja savu situāciju un izvēlēto dzīves ceļu, sakot: “Lapsām ir alas, putniem apakš debess ir ligzdas, bet Cilvēka Dēlam nav kur savu galvu nolikt”(Mt. 8:20). Lai arī te nav lietots vārds “mājas”, tomēr doma ir skaidra, proti, dievišķais Cilvēka Dēls šeit neatrada mājas un dzīvoja virs zemes tikai un vienīgi ar debesu “garantijām”.

Kādā citā epizodē vērojam, kā Jēzus atbild savai mātei un brāļiem, kuri uzskatīja, ka viņu radinieks ir pārāk ambiciozi izvērsis savu publisko skolotāja darbību un viņu vajadzētu mazliet “savaldīt”. Jēzus atbilde norāda, ka visas viņa šīszemes saites ir pakārtotas Debesu valstības jaunajai kopībai. “Kas ir Mana māte un Mani brāļi?” Un Viņš visapkārt uzlūkoja tos, kas ap Viņu sēdēja (mācekļus), un sacīja: “Redzi – Mana māte un Mani brāļi. Jo, kas Dieva prātu dara, tas ir Mans brālis un māsa, un māte.”” (Mk. 3:31-35)

Tāpēc Ziemassvētku notikumi šajā ziņā nav jāuzlūko kā izņēmums, bet gan likumsakarība. Jo grēka atsvešinātā pasaule viņam nevarēja kļūt par īstajām mājām. Tāpēc Jēzus attieksme pret pasauli ir it kā divējāda. No vienas puses – tā ir laba, viņa Tēva radīta, uzturēta un svētīta pasaule, bet no otras puses – kritusi un samaitāta pasaule, kas dzīvo no Debestēva atsvešinātu dzīvi un ir nonākusi dumpības, grēku un dēmonisko spēku varā.

Ierazdamies šajā pasaulē, Jēzus ienāca ienaidnieka pārvaldītā teritorijā un cīņas laukā. Jau kopš dzimšanas viņš nāca kā pazemīgs mīlestības karotājs. Visa Jēzus dzīve mērķtiecīgi veda viņu pretī ciešanām un vajāšanām, sabiedrības noraidījumam un galu galā krusta nāvei. Tāpēc kristīgā tradīcija ir nesaraujami saistījusi kopā silīti un krustu – Ziemassvētkus un Lieldienas. Jo viņš, kurš piedzima Ziemsvētkos, bija nācis ciest un nest lielo mīlestības upuri, lai glābtu grēciniekus no ļauno dēmonu varas un atsvešinātības.

Šī iemesla dēļ mēs tomēr varam runāt par Ziemassvētkiem arī kā par mājas un ģimenes svētkiem. Jo Jēzus pameta savas godības mājas, lai vestu mūs, pazudušos un maldīgos, atpakaļ uz patiesajām mājām. Daudzas kristīgās dziesmas šajā laikā runā tieši šādu valodu – proti, ka viņš pameta augsto godību un debesu valstību, lai nonāktu pie mums, šajā aukstajā un nemājīgajā pasaulē, un atgrieztu mūs mājās, Dieva tuvumā. Arī eņģeļu dziesma Ziemassvētku naktī vēsta, ka vienīgi šī bērna nākšanas dēļ “Dievam uz mums ir labs prāts, un viņa miers mums sludināts” (Lk. 2:14).

Jo mēs visi taču esam labāku māju meklējumos. Ilgas pēc mājām ir dziļas un neremdināmas. Tās caurvij itin visas kultūras un reliģijas. Filozofs Mārtins Heidegers tās izteicis ar vācu vārdu Unheimlichkeit – tā ir sajūta, it kā dzīvotu pasaulē, kura ir sveša un nespēj piepildīt cilvēka dziļākās ilgas. To pazīst katrs cilvēks – šo sajūtu, ka nekas līdz galam neapmierina. Pat tad, kad ir jumts virs galvas, silts ēdiens uz galda un ģimenē visi veseli, – cilvēkā vēl aizvien ir nepietiekamības un nepilnības mieles. Tāpēc ilgas pēc mājām šajā pasaulē paliek kā nepiepildīts sapnis.

Kristīgie Ziemassvētki ļoti labi pazīst šo atsvešinātības un izdzīšanas stāvokli. Tomēr vienlaikus šie svētki ir ļoti priecīgi un apsolījuma pilni. Jēzus ir dzimis Bētlemes vēsumā un izstumtībā, lai šādi sasildītu cilvēci ar Dieva mīlestību. Viņš kļuva nabags, lai darītu mūs bagātus; viņš tika atraidīts, lai mēs tiktu pieņemti; viņš tika nicināts, lai mēs tiktu apžēloti, – tā māca Bībele. Citiem vārdiem sakot, Jēzus nāca šajā bezmāju pasaulē, lai mūsu atsvešinātība no Dieva beigtos, lai mūsu dziļākās ilgas tiktu piepildītas un lai mēs beidzot atrastu savas Debestēva mājas.

Priecīgus Ziemassvētkus!

Patiesība nacionālismā

Fragments no britu vēsturnieka, domātāja un literāta sera Rodžera Skrūtona (1944–2020) grāmatas Kā būt konservatīvam tulkojuma, kas šajos Ziemassvētkos iznācis apgādā “Kodoka”un ir nopērkams arī grāmatveikalos Jānis Roze un Globuss.

Kad franču revolucionāri izlauzās uz pasaules politikas skatuves, viņi deklarēja, ka turpmāk nevis valsts kā suverēns, likums vai dievs pieprasīs no pilsoņa lojalitāti, bet gan nācija. Abats Sjejess savā kaismīgajā 1789. gada pamfletā Kas ir trešā kārta? šo domu izteica kodolīgi: “Nācija ir svarīgāka par visu. Tā ir visa avots. Tās griba vienmēr ir likumīga… Veidam, kādā nācija īsteno savu gribu, nav nozīmes; galvenais ir, ka to īsteno; jebkurš paņēmiens ir pieņemams, un nācijas griba vienmēr ir augstākais likums.” Pēc divdesmit gadiem un diviem miljoniem bojāgājušo, kad franču nācijas griba Napoleona iekarojumu veidolā bija izpletusies pa visu Eiropu, kļuva skaidrs, ka Eiropas apziņā ir ienākusi pilnīgi jauna izpratne par politisko dzīvi. Visur kontinentā nacionālistiskas kustības aicināja ļaudis celties kaujai pret vietējiem monarhiem un imperiālajiem īpašumiem, pulcējot viņus fiktīvu rases un radniecības ideju vārdā, nostādot vienu valodu pret citu un savu dzīvesveidu – pret kaimiņu dzīvesveidu un vispārīgi satricinot jebko, kas vēl bija satricināms pēc Napoleona radītā jucekļa.

Sekojošā postaža aprakstīta Ādama Zamoiska darbā Svētaisneprāts, un tā ir bijusi neizsmeļamu komentāru priekšmets tiem vēsturniekiem, kuri meklē cēloņus diviem pasaules kariem.[1] Pēc 1945. gada, kad tika panākts miers un Vācija bija drupās, bet Austrumeiropas nācijvalstis stingrā padomju kontrolē, jaunajā politiskajā šķirā, kurai bija uzdots atjaunot sakautās nācijas, sāka nostiprināties zināma vienprātība. Proti, Eiropu ir sarāvis gabalos nacionālisms un kontinenta nākotne būs nodrošināta tikai tad, ja nacionālās saites, kas radījušas tik lielu kareivīgumu, klusi un nemanāmi aizstās ar kaut ko citu. Tieši kas varētu būt šis cits, ir atsevišķs jautājums, taču to tik dziļi ieraka Eiropas integrācijas projekta pamatos, ka uz to vairs nav iespējams atbildēt.

Bet vai reakcija pret nacionālismu bija pareiza? Mana atbilde īsumā būtu šāda: nacionālisms kā ideoloģija ir bīstams tieši tādā pašā veidā, kādā ir bīstama jebkura ideoloģija. Tas ieņem no reliģijas atbrīvoto vietu un tādējādi gan aizrauj īstenticīgo nacionālās idejas pielūgsmē, gan liek viņam nacionālajā idejā meklēt to, ko tā nespēj sniegt, – dzīves augstāko jēgu, ceļu uz pestīšanu un mierinājumu visās bēdās. Tāda ir Sjejesa piesauktā nacionālā ideja, un šādi tā parādās arī nacistiskās Vācijas literatūrā. Taču tā nav tā nācijas ideja, kas redzama Eiropas tautu ikdienas dzīvē. Parastajiem ļaudīm, kas brīvi biedrojas ar saviem kaimiņiem, “nācija” nozīmē vienkārši vēsturisko identitāti un noturīgu savstarpēju lojalitāti, kas viņus apvieno politiskā veselumā. Tā ir kopienas daudzskaitļa pirmā persona. Nacionālās jūtas var uzkurināt karš, pilsoniskā aģitācija un ideoloģija, un šai uzkurināšanai ir dažādas pakāpes. Tomēr savā normālformā šīs jūtas ir ne tikai miermīlīgas pašas par sevi, bet arī sava veida miers starp kaimiņiem.

Tieši tāpēc, ka varam savu piederību definēt teritoriāli, mēs Rietumu valstīs baudām elementāras brīvības, kas ir mūsu politiskās iekārtas pamats. Valstīs, kuras balstās reliģiskā, nevis sekulārā paklausībā, sirdsapziņas brīvība ir reta un apdraudēta. Taču mēs baudām ne tikai brīvību publiski nepiekrist citiem ticības un privātās dzīves jautājumos, bet arī brīvību zoboties par nopietnību un izsmiet muļķību – arī reliģiska rakstura nopietnību un muļķību.

Ap septiņpadsmitā gadsimta beigām, apgaismības ietekmei izplatoties visā kristīgajā pasaulē, piekrišanu sāka gūt uzskats, ka mēs kārtojam savas darīšanas šajā pasaulē, paši pieņemot savus likumus, un ka šie likumi ir cilvēka radīti, sekulāri un, cik vien iespējams, neitrāli attiecībā pret dažādajām reliģijām, kas valsts ietvaros savā starpā konkurē. Ja izceltos acīmredzama sadursme starp laicīgo likumu un reliģisko paklausību, mūsu sabiedrībā ir pieņemts, ka laicīgais likums gūtu virsroku. Ir pastāvējusi cerība, ka divas pienākuma sfēras – garīgā un laicīgā – ir pietiekami nošķirtas, lai to pārklāšanās jebkurā gadījumā būtu neliela vai pat nekāda. Vienkāršoti runājot, reliģija mūsu sabiedrībā ir kļuvusi par privātu lietu, kas neizvirza nekādas prasības pret sabiedrību kā kopumu.

Nevajadzētu šaubīties, ka mantotais laicīgais likums ir vērtīgs un ka pie tā būtu jāpieturas daudzu apdraudējumu priekšā. Tā ir mūsu galvenā aizsardzība pret Tokvila un Džona Stjuarta Milla nosodīto vairākuma tirāniju. Vairākuma viedoklis var būt nepareizs; vairākuma vēlmes var būt ļaunas; vairākuma spēks var būt bīstams. Ir kaut kas svarīgāks par vairākumu, proti, cilvēks, kurš tam nepiekrīt. Šis cilvēks ir jāaizsargā. Viņš ir tas, kurš var uzdot jautājumu, ko pūlis nevēlas dzirdēt – proti, jautāt, vai pūlim ir taisnība. Ja opozīciju neaizsargā, tad nav nevienu durvju, pa kurām saprāts varētu iekļūt valdības darīšanās. Bet kas aizsargā opozīciju? Kas nodrošina to, ka cilvēki var “piekrist cits citam nepiekrist”?

Ģimenē cilvēki bieži sanāk kopā, lai apspriestu kopīgi nozīmīgo. Ir dažādi viedokļi, konfliktējoši nodomi, pat šķelšanās. Tomēr laimīgā ģimenē visi pieņems, ka galīgais lēmums ir saistošs, pat ja viņi tam nepiekrīt. Tā tas ir tāpēc, ka palikšana kopā ir būtiska viņiem visiem. Kaut kas viņiem ir svarīgāks nekā pašu viedoklis, un tā ir ģimene – ģimene, kuras labklājību un nākotni viņi ir sanākuši kopā apspriest. Citiem vārdiem sakot, ģimene ir daļa no viņu identitātes – tā ir lieta, kas nemainās, lai gan viņu viedokļi mainās un saduras. Kopīga identitāte izslēdz no domstarpībām sāpīgāko. Kopīga identitāte ir tas, kas padara iebilšanu un tādējādi arī racionālu diskusiju iespējamu; tā ir pamatā jebkādam dzīvesveidam, kas par normu pieņem kompromisu, nevis diktatūru.

Tas pats attiecas arī uz politiku. Opozīcija, domstarpības, brīva iebildumu paušana un kompromisa likums – tā visa priekšnoteikums ir kopīga identitāte. Jābūt daudzskaitļa pirmajai personai – “mēs”, lai, par spīti domstarpībām, vairāki indivīdi spētu palikt kopā, pieņemot cits cita viedokli un atšķirīgās vēlmes. Šādu daudzskaitļa pirmo personu sniedz reliģija: es varu sevi definēt kā kristieti vai musulmani, un ar to ir gana, lai es būtu saistīts ar pārējiem ticīgajiem, pat ja mēs cits citam nepiekrītam, kā ikdienas līmenī jādarbojas valstij. Taču šādu reliģisku daudzskaitļa pirmo personu ir grūti samierināt ar demokrātisko politiku. Jo īpaši tā noraida fundamentālo nesaderību valsts iekšienē – starp ticīgajiem, kuri pieņem valdošo doktrīnu, un neticīgajiem, kuri nepieņem.

Tieši tāpēc demokrātijām ir nepieciešams nacionāls, nevis reliģisks vai etnisks “mēs”. Nacionālā valsts, kādu to mūsdienās iedomājamies, ir blakusprodukts cilvēku kaimiņattiecībām, kuras “neredzama roka” izveido no neskaitāmajām piekritībām starp cilvēkiem, kas runā vienā valodā un dzīvo līdzās. Tā rodas no kompromisiem, kas panākti daudzu strīdu rezultātā, un atspoguļo lēni veidojošos vienošanos starp kaimiņiem – lai dotu cits citam brīvu telpu un lai aizsargātu šo telpu kā kopīgu teritoriju. Tā ir apzināti uzsūkusi un pielāgojusies teritorijā iekļautajām etniskajām un reliģiskajām minoritātēm, savukārt tās ir pielāgojušās nacionālajai valstij. Tā ir atkarīga no vietējām paražām un kopīgas iecietības kārtības. Tās likums ir drīzāk teritoriāls nekā reliģisks, un tas neapelē ne pie viena varas avota, kas būtu augstāks par iedzīvotājiem kopīgajiem netaustāmajiem labumiem.

Šīs iezīmes arī veido nacionālas valsts spēku, jo to avots ir elastīga pirmspolitiska lojalitāte. Ja cilvēki neidentificējas vai pagaidām vēl neidentificējas ar valsti, tās teritoriju un tās kultūras mantojumu – veidā, kas līdzīgs tam, kā viņi identificējas ar ģimeni –, kompromisu politika nevar rasties. Mums mūsu kaimiņi ir jāuztver nopietni – kā cilvēki, kuriem ir vienlīdzīgas tiesības uz aizsardzību un kuru labā mums izšķirīgos brīžos var nākties būt gataviem pakļaut sevi nāves briesmām. Mēs to darām tāpēc, ka uzskatām, ka esamkopā mūsu kopīgajāsmājās. Pasaules vēsture pierāda: kur vien cilvēki identificējas ar tādiem apzīmējumiem, kas neietver kaimiņos dzīvojošos, valsts sabrūk no pirmā nopietnā trieciena; tā tas mūsdienās ir noticis bijušajā Dienvidslāvijā, Sīrijā, Somālijā un Nigērijā.

Ir vēl cits un dziļāks iemesls pieslieties nācijai kā tiesisko pienākumu avotam. Tikai tad, ja likums izriet no nacionālās suverenitātes, tas spēj pielāgoties mainīgajam cilvēku stāvoklim. Tas skaidri redzams mūsdienu islāmisko valstu veltīgajā mēģinājumā dzīvot saskaņā ar šariatu. Sākotnējās islāma tieslietu skolas, kas radās pēc Pravieša valdīšanas Medīnā, ļāva juristiem atklāsmes doto likumu pielāgot mainīgajām sabiedrības vajadzībām, izmantojot rūpīgu apdomāšanu, kas pazīstama kā idžtihāds jeb pūles. Taču šķiet, ka tas beidzās mūsu ēras astotajā gadsimtā, kad tobrīd valdošā teoloģiskā skola apgalvoja, ka visi svarīgie jautājumi ir nokārtoti un “idžtihāda vārti ir aizvērti”.[2] Šķita, ka tas ir vienīgais veids, kā saglabāt Dieva absolūto un mūžīgo dekrētu autoritāti cilvēku samaitātības un atkrišanas realitātē. Tāpēc šodien, kad varu pārņem garīdznieki, likums atsaucas uz priekšrakstiem, kas izstrādāti sen zudušas kopienas pārvaldei. Juristiem ir lielas grūtības pielāgot šādu likumu mūsdienu cilvēku dzīvei.

Īsāk sakot – laicīgie likumi pielāgojas, reliģiskie likumi nemainās. Turklāt tieši tāpēc, ka šariats nav pielāgojies, neviens īsti nezina, ko tas saka. Vai tas mums liek laulības pārkāpējus nomētāt ar akmeņiem? Daži saka, ka jā, daži – ka nē. Vai tas mums māca, ka naudas ieguldīšana uz procentiem visos gadījumos ir aizliegta? Daži saka, ka jā, daži – ka nē. Kad likumus rada Dievs, likumi kļūst tikpat noslēpumaini kā Dievs. Kad likumus radām mēs un pieņemam tos saviem mērķiem, to nozīme mums ir nepārprotama. Tad vienīgais jautājums paliek: “Kas ir šie mēs?” Mūsdienu apstākļos atbilde uz šo jautājumu ir nācija. Bez šīs atbildes nekas vairs nav saprotams.

Kā jau atzīmēju, pēc Otrā pasaules kara beigām sakauto nāciju politiskā elite kļuva skeptiska pret nācijvalsti kā tādu. Eiropas Savienība radās no pārliecības, ka Eiropas karus izraisījušas nacionālas jūtas un ka ir vajadzīga jauna pārnacionāla valdības forma, kas cilvēkus apvienotu viņu kopīgajā vajadzībā mierīgi pastāvēt līdzās. Diemžēl cilvēki ne ar ko tādu sevi nespēj identificēt. Nav tādas daudzskaitļa pirmās personas, kas politiski izpaustos kā Eiropas institūcijas. Eiropas Savienība ir dibināta līgumā, un līgumi savas pilnvaras iegūst no līgumu parakstītājiem. Šie parakstītāji ir Eiropas nācijvalstis, kurām Eiropas tautas arī ir lojālas. Savienība, kas nolēmusi transcendēt šo lojalitāti, cieš no pastāvīgas leģitimitātes krīzes.

Dieva dotajiem likumiem raksturīga to autora nemainība un neizdibināmība. Taču tas pats attiecas arī uz likumiem, kas ierakstīti līgumos. Līgumi ir kā bezspēcīga roka, kurai būtu jāuzgulst valsts plecam tikai konkrētu un izšķirošu jautājumu gadījumā un nekad kā valsts pārvaldītājai. Kad 1957. gadā tika parakstīts Romas līgums, tajā bija iekļauts pants, kas atļauj brīvu kapitāla un darbaspēka kustību starp parakstītājvalstīm. Tolaik ienākumi un iespējas nedaudzajās valstīs, kuras parakstīja līgumu, bija aptuveni līdzīgas. Taču tagad situācija ir ļoti atšķirīga. Eiropas Savienība ir paplašinājusies (bez vēlētāju mandāta) un iekļauj lielāko daļu bijušo Austrumeiropas komunistisko valstu; to pilsoņiem tagad ir likumīgas tiesības apmesties Lielbritānijas valsts teritorijā un konkurēt uz darba vietām laikā, kad Lielbritānijā ir vairāk nekā divi miljoni bezdarbnieku un tās infrastruktūra un pilsētvide liecina par pārapdzīvotības spriedzi. Visai daudzi Lielbritānijas pilsoņi ar to ir neapmierināti. Bet, tā kā likums, kas to atļauj, ir ierakstīts līgumā un līgums ir pārāks par parlamentā pieņemtajiem likumiem, neko nevar darīt. Tas ir gluži tā, it kā arī pār britiem valdītu sava veida dievišķs likums, kurā Dieva griba izskan caur katru ediktu, liedzot veikt pat pašas nepieciešamākās lokālās izmaiņas vārdos neizpaužamu iemeslu dēļ.

Bet kāpēc federālas pārvaldes eksperiments, kas Eiropā ir novedis pie impērijas, kura neviena priekšā nav atbildīga, Amerikā radīja dzīvotspējīgu demokrātiju? Atbilde ir vienkārša: tāpēc, ka amerikāņu federālisms radīja nevis impēriju, bet nacionālu valsti. Tas notika par spīti strīdam par pavalstu tiesībām, par spīti pilsoņu karam, par spīti verdzības un etnisko sadursmju sekām. Tas notika tāpēc, ka Amerikas kolonija iedibināja laicīgu likuma varu, teritoriālu jurisdikciju un kopīgu valodu vietā, kuru cilvēki ar pārliecību sauca par savām mājām. Amerikas kolonijās cilvēkiem citam pret citu bija jāizturas pirmām kārtām kā pret kaimiņiem – nevis kā pret vienas rases, šķiras, etniskas grupas vai reliģijas pārstāvjiem, bet kā pret biedriem – kopīgas zemes kolonistiem. Viņu uzticība politiskajai kārtībai izauga no kaimiņattiecību saistībām; un strīdi starp viņiem bija jārisina ar zemeslikuma palīdzību. Likumam bija jādarbojas teritoriālās robežās, ko noteica iepriekšējas cilvēku attiecības, nevis kāda pārnacionāla birokrātija, ko varētu sagrābt cilvēki, kuriem šīs robežas neko nenozīmēja.

Īsumā, demokrātijai ir vajadzīgas robežas, un robežām ir vajadzīga nācijvalsts. Visiem veidiem, kādos cilvēki savu identitāti definē caur piederībuvietai, ir sava loma nācijas apziņas nostiprināšanā. Piemēram, anglosakšu tiesībām, kurās likumi izriet no vietējo strīdu atrisinājumiem, nevis suverēna gribas, ir bijusi liela loma angļu un amerikāņu izpratnes veicināšanā par to, ka likums ir visu tā jurisdikcijā esošo cilvēku kopīpašums – nevis priesteru, birokrātu vai karaļu izgudrojums. Kopīgai valodai un kopīgai mācību programmai ir līdzīga ietekme; tās padara pazīšanos, būšanu līdzās un ikdienas paradumus par savstarpējas pieķeršanās avotiem. Nācijām būtiskais ir tas, ka tās aug no apakšas, no brīvas biedrošanās paradumiem starp kaimiņiem, un rezultējas lojalitātēs, kas ir drīzāk piesaistītas vietai un tās vēsturei nekā reliģijai, dinastijai vai, kā Eiropā, sevi atražojošai politiskai šķirai. Nācijas var pārveidoties sarežģītākos veselumos – kā apvienojās Velsa, Skotija un Anglija – vai arī sašķelties, kā čehi un slovāki vai kā Apvienotā Karaliste tajā dienā, kad skoti atgūs suverenitāti. Nacionālās robežas var būt vājas vai stipras, caurlaidīgas vai necaursitamas, taču visās formās tās sniedz cilvēkiem identitāti, kas nosaka viņu kā pilsoņu tiesības un pienākumus, un uzticību tiem, no kuriem visvairāk ir atkarīga valsts miermīlīga dzīve.

Šeit arī, manuprāt, slēpjas patiesība nacionālismā. Ja uzdodam sev jautājumu, kam mēs piederam un kas nosaka mūsu lojalitātes un saistības, atbildi mēs nerodam kopīgā reliģiskā paklausībā un vēl jo mazāk cilts un dzimtas saitēs. Atbildi mēs rodam lietās, kurās dalāmies ar līdzpilsoņiem, un it īpaši tajās, kas palīdz uzturēt likuma varu un piekritībā balstītās politikas formas.

Pirmā no šīm lietām ir teritorija. Mēs uzskatām, ka apdzīvojam kopīgu, likumā definētu teritoriju, un uzskatām, ka šī teritorija ir mūsējā – ka tā ir vieta, kur mēs esam un kur pēc mums būs arī mūsu bērni. Pat ja mēs šeit būtu ieradušies no citurienes, tas nemaina faktu, ka esam uzticīgi šai teritorijai un tās ietvaros vismaz daļēji definējam savu identitāti.

Teju tikpat svarīga ir vēsture un paražas, kurām sekots, apmetoties šajā teritorijā. Ir īpaši rituāli un paražas, kas raksturo doto vietu un kaimiņus sasaista kopīgā māju sajūtā. Šie rituāli un paražas var ietvert dievkalpojumus, taču tie nekādā ziņā nav izšķiroši un var tikt interpretēti jaunā veidā, ja ir nepieciešams iekļaut kaimiņu, ar kuru nesaista kopīga ticība. Tāpēc stāsti un paražas no dzimtenes aizvien biežāk ir laicīga rakstura. Stāsti var nebūt burtiski patiesi; tie var būt lielā mērā mītiski, kā franču leģendas par Žannu d’Arku, par Bastīliju un par revolūciju vai skotu stāsti par Robertu Brūsu un par jakobītu sacelšanos. Stāsti nevis rada kopīgu lojalitāti, bet gan izriet no tās: lojalitāte nerodas no tā, ka stāstiem tic; stāstiem tic tādēļ, ka tie ir nepieciešami lojalitātei. Un stāsti mainās, lai pielāgotos tautas mainīgajai daudzskaitļa pirmajai personai. Tie, kā izteicās Platons, ir cildenie meli – burtiskas nepatiesības, kas pauž emocionālas patiesības. Saprātīga būtne redzēs tiem cauri un tomēr tos cienīs, tāpat kā ciena reliģiskās pārliecības, kurām nepiekrīt, un citu nāciju varoņus.

Tādējādi nacionālajiem mītiem parasti ir trīs veidi – teiksmas par slavu, par upurēšanos un par atbrīvošanos –, un tie visi atspoguļojas attiecīgā laika posma vēstures grāmatās. Viktorijas laikmeta vēsture stāsta par Svētīto salu un tās aizstāvēšanu, par Dižo revolūciju un lielās impērijas celtniecību, kurā saule nekad nenorietēja. Uz šo slavas teiksmu fona parādās teiksma par upurēšanos – nacionālais mīts, kas stiprināja britu tautu abos pasaules karos. Pāreju no slavas uz upurēšanos visskaudrāk iemieso EalingStudios filma AntarktīdasSkots. Tā uzņemta 1948. gadā, lai iemūžinātu to garu, kas izveda britu tautu caur Otrā pasaules kara grūtībām. Mūslaikos mēs spriestu, ka Skota ekspedīcijai nebija citu motīvu kā vien skolas puiku sāncensība; tie bija pilnīgi veltīgi centieni, kuros angļu tikumi tika pakļauti visaugstākajam pārbaudījumam. Skots un viņa komanda iemiesoja “krietnā zaudētāja” pārpasaulīgo tēlu – varoni, kurš visu upurē ar smaidu uz lūpām un guļ aprakts tālu no mājām bez jebkādiem sasniegumiem, izņemot cildeno rīcību, kas viņu noveda nāvē. Uzvara Otrajā pasaules karā britu tautai bija maksājusi visu, kas viņiem bija. Taču Skota nāvē tika saskatīts mistisks apliecinājums tam, ka zaudējums ir ieguvums.

Kopš tā laika upurēšanās stāstu ir nomainījis emancipācijas mīts un no jauna pārrakstītas vēstures grāmatas. Tagad Lielbritānijas stāsts sākas ar vergu atbrīvošanos, virzās caur strādnieku emancipāciju līdz sufražistēm un sieviešu emancipācijai un visbeidzot nonāk pie ikkatra emancipācijas šodienas vienlīdzīgajā sabiedrībā. Šis mīts tika izrādīts Denija Boila režisētajā 2012. gada Londonas olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā, un tautas masas to uzņēma ar lepnumu. Šis mīts arī nosaka jauno vēstures mācību programmu mūsu skolās, un, lai gan tajā nav gandrīz nekāda patiesības grauda, tam ir vienreizēja priekšrocība (kopīga ar franču stāstiem par revolūciju): to viegli pieņem kreisie, un tādējādi tas kļūst par mūsu kopīgās identitātes saistvielu.

Mūsu nacionālais stāsts var mainīties, taču tā pamatā ir kaut kas, kas vienmēr paliek spēkā, – laicīgais likums. Mūsos, kas esam uzauguši angliski runājošajā pasaules daļā, ir iesakņojusies doma, ka likuma uzdevums ir nodrošināt taisnīgumu starp individuālajām pusēm, nevis lai uzspiestu vienveidīgas pavēles. Arī citas Rietumu sistēmas ir stiprinājušas pilsoņu pieķeršanos politiskajai kārtībai – piemēram, romiešu tiesības un to daudzie atvasinājumi (kuru starpā ir arī Napoleona likumkodekss). Jau kopš pašiem kristietības pirmsākumiem bija skaidrs, ka Jaunā Derība nav mēģinājums aizstāt impēriskās varas likumu, bet gan mēģinājums atbrīvot telpu garīgai izaugsmei tā ietvaros. Savās līdzībās Kristus uzsvēra, ka laicīgais likums ir jāievēro un ka pienākums pret Dievu neprasa, lai mēs nepakļautos laicīgajam likumam vai to aizstātu. Tāpat mums nevajadzētu pievērst pārāk lielu uzmanību sīkajām un smalkajām Toras prasībām, jo “sabats ir iecelts cilvēka dēļ, nevis cilvēks sabata dēļ”.

Kādam, kurš audzināts saskaņā ar doktrīnu, ka leģitīms likums nāk no Dieva un ka paklausība Viņam ir pāri visam, laicīgās jurisdikcijas prasības labākajā gadījumā var šķist nesaistošas, bet sliktākajā gadījumā – varas uzurpēšana. Tāds ir Saijida Kutba grāmatu vēstījums, jo īpaši Ceļa pavērsienos (ma‘ālim fī t-tarīq, 1964). Šajā grāmatā Kutbs nosoda laicīgos likumus, nacionālo identitāti un mēģinājumu ieviest tīri cilvēka noteiktu politisko kārtību, bez atsauces uz jau atklāto Dieva gribu; Kutba acīs tie visi ir zaimi. Kutba sekotāju vidū bijuši Usāma Bin Lādins un viņa pēctecis Aimans az Zavāhirī, kuri abi vēlējās Arābijas pussalā nostiprināt Dieva valdīšanu – tā, lai Pravietim atklātais likums vispirms valdītu Pravieša dzimtenē un tad, no turienes izplešoties, valdītu visur citur. Pagaidām viņu bāze – al-qā‘ida – ir izveidota kibertelpā – atbilstošā vietā pūlēm, kas neatrodas nekur konkrēti, bet tajā pašā laikā ir it visur. Islāmistu kustība saviem piekritējiem sola nevis pilsonību teritoriālā jurisdikcijā, bet gan brālību – ihvān – Dieva ķēniņistē. Kaut arī sludinātais mērķis ir pasaules islāma umma, tas ir, kopiena, kurā visi ticīgie būtu apvienoti kopīgā paklausībā, faktiskā brālības prakse ir šķirojoša un izslēdzoša; tā nekad neizplatās sevišķi tālu, nepakļaujot sevi pēkšņam un vardarbīgam noraidījumam. Brāļu biedrība nav jauna organizācija – korporācija, kas var vest sarunas savu biedru vārdā. Tā vienmēr paliek daudzskaitlī: ihvān ir vārda ah, ‘brālis’, daudzskaitlis, un parasti ar to apzīmē līdzīgi domājošu cilvēku sapulci, ko vieno kopīga apņemšanās, nevis kādu iedibinājumu, kurš varētu pretendēt uz varu pār viņiem vai pārstāvēt viņus pasaules priekšā. Brāļi nepilda pavēles: viņi rīkojas kopā kā ģimene, līdz sāk strīdēties un kauties.[3]

Šie mani nošķīrumi starp Rietumu politisko mantojumu, kas balstās laicīgajos likumos, pilsonībā un nācijvalstī, un tradicionālo islāmisko uzskatu, kas balstās dievišķā likumā, brālībā un paklausībā universālai ticībai, protams, ir tikai daļa no stāsta. Islāmiskā pasaule ir mainījusies dažādos jaunos virzienos, un starp tādu valsti kā Irāna ar savulaik disidentisko šiītu ticību un ilgu reliģisko studiju un humanitārās izglītības vēsturi un tādu valsti kā Jemena, kur dzīve dažviet joprojām atgādina Pravieša laikus, atšķirība ir tikpat liela kā starp islāma un Rietumu valstīm dažādos salīdzinājumos. Neskatoties uz to, islāmiskā pasaule joprojām ar aizdomām izturas pret nacionālajiem sadalījumiem, ko tajā ieviesušas Rietumu lielvaras un Apvienoto Nāciju Organizācija. Tāpēc ir neizbēgami, ka islāmisti vērš savu aizvainojumu pret Rietumiem kā svešas politiskās kārtības radītājiem un uzspiedējiem.

Tomēr pretošanās nācijas idejai nenāk tikai no ārpuses. Ja paraugās uz viedokļu līderiem Lielbritānijā un Eiropā, kā arī uz institūcijām, piemēram, universitātēm, kur izpaužas un tiek attīstīta šībrīža Eiropas sabiedrību pašapziņa, gandrīz visur valda noraidīšanas kultūra. Aplūkojiet jebkuru Rietumu mantojuma iezīmi, ar kuru lepojās mūsu senči, un jūs atradīsiet universitātes kursus, kas veltīti tās dekonstrukcijai. Aplūkojiet jebkuru pozitīvu mūsu politiskā un kultūras mantojuma daļu, un gan plašsaziņas līdzekļos, gan akadēmiskajā vidē atradīsiet saskaņotus centienus ievietot to pēdiņās un likt tai izskatīties pēc krāpšanas vai viltus. Un kreiso pusē pastāv nozīmīgs politiskā viedokļa segments, kas tiecas atbalstīt šo kritiku un pārvērst to politikā. Nesenie uzbrukumi nacionālajai valstij un nacionālajai idejai mums jāsaista tieši ar šo “noraidīšanas kultūru”, kā es to saucu. Taču konservatīvisms ir apliecināšanas kultūra. Tā pamatā ir lietas, kuras mēs novērtējam, un lietas, kuras vēlamies aizstāvēt. Uzskatu, ka ikviens, kurš saprot, kas ir uz spēles šobrīd briestošajā globālajā konfliktā, redzēs, ka nācija ir viena no lietām, kas mums jāsaglabā.

[1] Adam Zamoyski, Holy Madness: Romantics, Patriots, and Revolutionaries, 1776–1871, London: Weidenfeld, 2001.

[2] Skat. Robert Reilly, The Closing of the Muslim Mind, Wilmington, DE: ISI Books, 2011.

[3] Šis punkts ir saistīts ar korporatīva personiskuma neesību islāma likumos. Par tā sekām skat. Malise Ruthven, Islam in the World, Oxford: Oxford University Press, 1984, 3rd ed. 2006.

Kā cīņa par latgaliešu valodu ietekmēja latviešu valodas statusu

Autors pievienojas tiesību zinātniekam Jānim Plepam, kurš savā rakstā par latgaliešu valodu un Satversmi (Jurista vārds, 25.10.2011. Nr. 43) norāda, ka “sava raksta ietvaros vienkāršības labad autors lieto formulējumu “latgaliešu valoda”, taču tas nenozīmē, ka līdz ar to viņš ir paudis viedokli par to, vai latgaliešu valoda uzskatāma par patstāvīgu valodu vai dialektu”. Līdzīgu nekonsekvenci var lasīt arī Egila Levita rakstā “Par latviešu valodu Satversmes 4. pantā nacionālas valsts kontekstā. Latgaliešu valoda kā valsts valodas paveids”, kas norāda uz šo specifisko valststiesību problēmu (E. Levits, Valstsgriba. Idejas un domas Latvijai 1985‒2018, Latvijas Vēstnesis, 2019, 555.–559. lpp.) Arī šī raksta autors brīžiem ir nekonsekvents, ļaujot ar šī formulējuma galējo redakciju tikt skaidrībā valodniekiem, likumdevējam, tiesnešiem un pašiem latgaliešiem. Jāpiebilst, ka Satversmes sapulces stenogrammās var lasīt abus formulējumus – gan “latgaliešu valoda” gan “latgaliešu izloksne”.

“Latgaliešiem blakus to latviskai nacionāli kulturālai identitātei,
kas ir kopēja visai latviešu nācijai,
pastāv vēl arī to specifiskā kultūrvēsturiskā identitāte.”[1]
Latvijas Republikas Valsts prezidents Egils Levits

Ievada vietā

Latvijas Republikas Satversmes pirmo daļu Satversmes sapulce trešajā lasījumā bija jau atbalstījusi 1922. gada 15. februārī, un 1922. gada 5. aprīlī notika otrās Satversmes daļas trešais lasījums. Pēc divu dienu ilgušām debatēm Sapulce bija sekmīgi tikusi galā ar divdesmit astoņām (89–117) Satversmes normām. Balsošana, kā jau ierasts no Tautas padomes laikiem, notika, pieceļoties kājās. Sēdes vadītājs un Satversmes sapulces prezidents Jānis Čakste nosvērtā balsī lūdza piecelties tos, kas ir par Satversmes II daļas pieņemšanu kopumā, tad tos, kuri ir pret, tad tos, kuri atturas.

Saskaitot balsis, kļuva skaidrs, ka 5. aprīlis nebūs Satversmes pieņemšanas datums, jo atturējušos ir pārāk daudz un pietrūkst sešu balsu.[2] Līdzko bija paziņots balsojuma rezultāts, Čakste deva vārdu Sapulces sekretāram, sociāldemokrātam Robertam Ivanovam rakstiska paziņojuma nolasīšanai par “balsošanas motīviem”. Atšķirībā no Satversmes sapulces vairākuma, kas balsojumā atturējās vai balsoja pret likumprojektu, tikai Latgaliešu zemnieku partijas frakcijas un Latgales bezpartejisko grupa izvēlējās izmantot šo iespēju – stenogrammā iemūžināt savus politiskos iemeslus. Šajā paziņojumā nešaubīgi bija jaušams zināms dramaturģijas elements, jo pat ar pusi no organizēto latgaliešu balsīm[3] būtu pilnīgi pieticis, lai šim Latvijas konstitucionālismam svarīgajam balsojumam būtu pozitīvs iznākums. Latgalieši pielika punktu divus gadus ilgušai Satversmes otrās daļas rakstīšanai, paskaidrojot, ka viņi “atturējās tāpēc, ka, minēto Satversmes daļu caurskatot, tika noraidīts priekšlikums par Latgales apgabala pašvaldību, kā arī nepieņemti citi uz Latgali attiecošies pārlabojumi un papildinājumi”. Pēc paziņojuma nolasīšanas sēžu zālē zināmu laiku valdīja klusums. Tad J. Čakste paziņoja, ka sēde tiek slēgta.[4] Līdz ar to par Satversmes pieņemšanas datumu kļuva 15. februāris.[5]

Ir diezgan daudz jautājumu, kas pat simts gadus pēc 1922. gada 5. aprīļa Satversmes sapulces balsojuma tā arī paliek neatbildēti. Kad tieši latgalieši izlēma atturēties? Vai patiesi primārais iemesls šādai rīcībai bija jautājums par Latgales apgabala pašvaldību 99. pantā vai tomēr izšķirošais lēmums tapa, kad augstprātīgi tika noraidīta prasība Satversmes 115. pantā ietvert latgaliešu valodas savdabību? Kuram esam pateicību parādā par šo balsojumu? Piezīmēsim, ka sociāldemokrātu apzinātā latgaliešu tracināšana, piemēram, mēģinājums aizliegt Jezuītu ordeni, bija bērnišķīgs. No otras puses, kas traucēja Satversmes rakstītājiem kaut nedaudz nākt pretī latgaliešu prasībām? Vai attieksme pret latgaliešu prasībām tiešām bija balstīta aizspriedumos (vai, Frenča Kempa vārdiem izsakoties, šovinismā) vai arī tas bija nelielas, tikko izveidotas, vājas, unitāras valsts centieni pasargāt sevi no separātisma aizmetņiem?

Šis raksts nav mēģinājums interpretēt vēsturi. Tas vēlas, balstoties faktos, paskatīties kritiskāk uz Latvijas konstitucionālisma vēsturi. Par pamatu rakstam ir ņemts jau iepriekš citētais skaidrojums par latgaliešu balsošanas motīviem. Tā kā arī paši latgaliešu deputāti savā paziņojumā Sapulcei kā centrālo iemeslu uzrādīja priekšlikumu par Latgales apgabala pašvaldību, sāksim ar tā aplūkošanu.

Latgaliešu priekšlikumi par Latgales apgabala pašvaldību

Latgales jautājums nebija īpaši aktuāls Tautas padomes laikos (1918–1920). Tas arī ir saprotami, jo šajā laika periodā latgaliešiem nekas nevarēja būt svarīgāks par Latgales atbrīvošanu no boļševikiem. Pēc Latgales atbrīvošanas un Satversmes sapulces vēlēšanām latgaliešiem sava reģiona interešu aizsardzība kļuva par primāro misiju jaunās valsts galvaspilsētā Rīgā. Satversmes sapulces stenogrammās var lasīt par diviem visai mērķtiecīgiem latgaliešu mēģinājumiem papildināt Satversmes projektu ar īpašām atrunām par Latgales autonomiju. Ņemot vērā Satversmes apstiprināšanas specifiku,[6] latgalieši sava reģiona autonomijas ideju sākumā centās iekļaut pirmajā Satversmes daļā, taču, kad tas neizdevās, – otrajā. 1921. gada 5. oktobrī Satversmes sapulces kopsēdē, otrajā lasījumā caurskatot Satversmes pirmo daļu, latgalieši iesniedza priekšlikumu Satversmes 4. pantu izteikt sekojošā redakcijā: “Latgale bauda apgabala pašvaldības tiesības, kuras nosakāmas ar atsevišķu likumu.”[7]

1922. gada 4. aprīlī Satversmes sapulces kopsēdē, trešajā lasījumā caurskatot Satversmes otro daļu, latgalieši mēģināja līdzīga satura redakciju ietvert Satversmes 99. pantā: “Latgale bauda plašas apgabala pašvaldības tiesības, kuras robežas nosaka atsevišķs likumu.”[8] Skatot pirmo reizi Latgales autonomijas priekšlikumu, tas tika noraidīts ar visai loģisku un pārliecinošu pamatojumu. To vēlāk atzina arī paši latgalieši.[9] Satversmes izstrādes komisijas priekšsēdētājs Marģers Skujenieks, kurš Sapulcei arī prezentēja Satversmes pirmās daļas projektu, sēdē paskaidroja, ka priekšlikums par Latgales autonomiju tiek noraidīts tāpēc, ka “jautājums par pašvaldību neietilpst Satversmes pirmā daļā, bet tas ir jautājums, ar kuru nodarbojas otrā daļa”.[10] Satversmes otrā daļā būšot gan pašvaldību, gan valodu jautājums.

Kad arī Satversmes otrās daļas trešajā lasījumā visi latgaliešu priekšlikumi bez jebkāda pamatota skaidrojuma tika noraidīti, latgaliešu iespējas panākt sev vēlamu rezultātu izzuda. Latgalieši nebija lētticīgi un īpašas ilūzijas neloloja jau no debašu uzsākšanas sākuma: “Mēs [latgalieši] esam mazākumā un, zināms, tiksim pārbalsoti. Bet mēs savu ideju, kā turējām, tā turēsim.”[11] Abi priekšlikumi Sapulcē tika noraidīti, un par latgaliešu priekšlikumiem tika nodotas vien pašu 18 balsis. Latgaliešu Satversmes sapulcē bija 15,35%, un sabiedroto tiem nebija.

Lielākā daļa Satversmes sapulces frakciju pret latgaliešiem izturējās neitrāli vai rezervēti, un nacionālās minoritātes latgaliešu lietās centās nejaukties. Latviešu Zemnieku savienība un pārējie politiskie spēki, izņemot sociāldemokrātus, centās ieturēt korektu attieksmi un pārliecīgās debatēs par autonomiju vai valodu neieslīga. Savukārt sociāldemokrāti pret latgaliešu iecerēm izvērsa plašu fronti, ko var izskaidrot vai nu ar antipātijām pret personālijām (piemēram, viņus kaitināja latgaliešu izloksnē teiktās Franča Trasūna runas, kas brīžiem pārauga garos, pamācošos sprediķos), vai ideoloģiju (latgalieši neslēpa savas simpātijas pret Romas katoļu baznīcu). Īpaši liels latgaliešu oponents bija sociāldemokrātu spices runātājs Fēlikss Cielēns, kurš veikli izmantoja pašu latgaliešu savstarpējās domstarpības autonomijas jautājumā.[12] Gandrīz katrā diskusijā, kurā pacēla Latgales autonomijas jautājumu, centās uzstāties arī Franča Trasūna brāļadēls Jezups Trasūns (“Darba partija”), kurš, lai arī latgalietis, vienmēr noraidīja Latgales autonomiju, uzrādīdams to kā šauras politiķu grupas ideju.

Satversmes otrās daļas trešajā lasījumā Cielēns centās savu ideoloģisko oponentu darbību reducēt uz priekšvēlēšanu aktivitātēm,[13] apgalvojot, ka latgaliešiem esot iekšējās nesaskaņas, tāpēc neesot skaidrs, ko paši latgalieši vēloties. Sociāldemokrātu orators latgaliešu jautājumu mēģināja padarīt par farsu: “Šīs debates, šīs savstarpējās apkarošanās starp latgaliešiem ir diezgan interesantas un interesantas tai ziņā, ka mēs redzam, ka Latgalē nav kaut kas kārtībā (Jautrība zālē).”[14] Satversmes sapulces vairākums uzmanīgi klausījās debatēs, autonomijas jautājumā arvien vairāk saskatot vienīgi “separātisma ideju”, ko, protams, noraidīja kā Latvijas vienotībai nevēlamu.[15]

Lai labāk izprastu tā laika atmosfēru, jāatgādina, ka Satversmes sapulces darbības laikā lielā daļā Latvijas vēl nebija atcelts kara stāvoklis un visus biedēja jebkāda karadarbība.[16] Turklāt, kā vēlāk izrādījās, baumas par Polijas iespējamo hegemoniju[17] nebija gluži bez pamata. 1931. gada 8. jūnijā izveidotās 3. Saeimas Pārpoļošanas parlamentārās izmeklēšanas komisijas darbības laikā[18] parlamentārie izmeklētāji Saeimas kopsēdē ziņoja, ka Latgales Ilūkstes apriņķa iedzīvotāji ir poļu iebiedēti un pārpoļošanā iesaistījušās arī pašvaldības. Polijai esot imperiālistiskas tieksmes, tādēļ liela atbildība par pārpoļošanu jāuzņemas Romas katoļu garīdzniekiem.[19] Leģendārais Latvijas armijas ģenerālis, bijušais Saeimas deputāts un minētās komisijas priekšsēdētājs Jānis Balodis savos memuāros neslēpj, ka Latgalē pārpoļošanai esot bijis spēcīgs atbalsts, kas nācis no Varšavas.[20]

Iemesli, kādēļ latgaliešu prasība pēc autonomijas palika nesaprasta, ir jāsaista ne tikai ar bailēm, bet arī ar aizspriedumiem. Jāsaprot, ka pārējā Latvija bija “citāda” nekā Latgale. Šīs atšķirības noteica ne tikai zemais izglītības līmenis, bet arī reliģija un valoda. Cenšoties uzsvērt sava reģiona atšķirības, latgaliešu deputāti no tribīnes pie Sapulces lielākoties vērsās latgaliski. Tas bija iezīmīgi un iederējās kopējā atmosfērā (Satversmes sapulcē un vēlāk arī pirmā neatkarības laika Saeimās parlamentā pieļāva uzstāšanos arī vācu un krievu valodā), taču vēstījums bieži vien nenonāca līdz adresātam. Francis Kemps (“Latgales ļaužu partija”) to atzina, sakot, ka ir neizpratnē, kāpēc tad, kad viņš sāk runāt latgaliski, liela daļa Satversmes sapulces locekļu pamet savas vietas.[21] Latgaliskā izloksne taču ir skaista un bagāta![22] Kemps arī norāda, ka latgaliešu valodas izsmiešana, ko latgalieši jūtot sev visapkārt, neesot nekas cits kā vien “šovinisms pašas tautas priekšā”.[23]

Lūk, ieskatam daži pašu latgaliešu runu fragmenti par Latgales autonomijas priekšlikumiem: “Tas pārmetums par separātismu nāk no tiem, kas gribētu visus sakausēt vienā podā – ne tikai visas tautas daļas, bet arī katru personisku uzskatu. (..) Mēs, latgalieši, prasām, lai mūsu darīšanās mums būtu noteicoša balss. Nevar, mani kungi, Latgali nostādīt otrās šķiras pilsoņu kārtā, kā tas bija līdz šim. Latgalei ir savas īpatnības. (..) Visiem zināms, ka baltiešu priekšstāvji Latgalei to autonomiju arī apsolīja. Bet šai konstitūcijā, mani kungi, mēs no tā absolūti nekā nedzirdējām. Mēs tikai skatījāmies avīzēs par latgaliešu separātismu, bet par Latgales tiesībām, par tās autonomiju un pašvaldību mēs nekā nedzirdējām.” (F. Trasūns)[24] “Beidzamā laikā (..) tiek izvesta politika, ka latgaliešu izloksni vajag asimilēt, sakausēt kopā ar lielo baltiešu izloksni. Dažās iestādēs tas tiek izvests konsekventi, ka no augstākiem, tā arī no zemākiem valsts ierēdņiem tiek propagandēts, ka baltiešu izloksne ir vienīgā. Tas nav pareizi!” (F. Kemps)[25] “Negribu teikt, ka Latgalē nav tādu grupu, kuras piekopj separātisma idejas. Separātisma tieksmes Latgalē ir, bez šaubām. (..) Bet tas, ka tāda separātisma tieksme zināmā grupā pastāv, tas nemaz nerunā vēl par to, ka Latgalē nav pielaižama apgabala pašvaldība.” (J. Pabērzs)[26]

Latgaliešu taisnošanās par separātisma neesamību atsevišķiem Satversmes locekļiem likās aizdomīga.[27] Nekādu dialogu ar latgaliešiem pārējie Satversmes sapulces locekļi neveidoja. Fransis Trasūns (“Latgales ļaužu partija”, arī “Letgalīšu demokratisko dorba liaužu partija”; “Letgolas sociālistu dorba ļaužu partija”) pūlējās panākt, lai Satversmes likumprojektu nodotu atpakaļ Satversmes izstrādes komisijā, lai tas tiktu papildināts ar nodaļu par Latgales apgabala pašvaldību.[28] Arī tas nevainagojās sekmēm. Noslēdzot šo tēmu, jāuzsver, ka savu aktualitāti tas nav zaudējis vēl joprojām, jo arī mūsdienās ir spēki, kas Latgales autonomijas idejas kārti ir gatavi likt galdā un izmantot.[29]

Kas bija “citi papildinājumi”, ko noraidīja Satversmes sapulce?

Latgales autonomijas jautājums nebija vienīgais priekšlikums, par ko latgaliešu deputāti Satversmes sapulcē cīnījās, tomēr jau citētajā 1922. gada 5. aprīļa ziņojumā par balsošanas motīviem pārējie netika atsevišķi norādīti, vispārināti ierakstot “kā arī nepieņemti citi uz Latgali attiecošies pārlabojumi un papildinājumi”.

Cenšoties saprast, kas īsti slēpjas zem šī vispārinājuma, un pārlapojot Satversmes sapulces stenogrammas, uzdūros kādam priekšlikumam, kuru latgaliešu deputāti sparīgi apkaroja un kurš, spriežot pēc Sapulces debatēm, aizskāra tieši latgaliešus. Priekšlikums bija papildināt Satversmes 112. pantu: “Jezuītu ordeņa darbība Latvijā ir aizliegta” (turpmāk – Jezuītu pants). Jezuītu pants Satversmes otrās daļas projektā parādījās īsi pirms otrā lasījuma Satversmes sapulcē, kur tas tika svītrots un neviens to vairs necentās reanimēt. Jāsaka, jo vairāk cenšas iedziļināties šajā Satversmes projekta normā, ko iesniedza sociāldemokrāti un kas noteica konstitucionālu aizliegumu Jezuītu ordenim[30] darboties Latvijā, jo neskaidrāks šķiet šīs normas tvērums un mērķis. Norma bija izteikti anti-katoliska, un vienīgais racionālais izskaidrojums Jezuītu panta tapšanai ir tā iesniedzēju vēlme publiski izsmiet Romas katoļu baznīcu un aizskart ticīgo reliģiskās jūtas. Ņemot vērā to, ka starp latgaliešu deputātiem bija arī katoļu garīdznieks Francis Trasūns, sociāldemokrātu izklaides mērķis visticamāk bija tieši viņš.

Šķetinot šo odiozo priekšlikumu par Romas katoļu baznīcas ordeņa aizliegšanu, jāsāk ar to, ka konkrētā katoļu institūcija Jēzus Sadraudzība jeb Jezuīti ir dibināta XVI gadsimta sākumā un Latvijas teritorijā darbojās kopš 1582. gada. Lai arī Krievijas impērijas varas iestādēm ar šo ordeni bija domstarpības, Latvijas varas iestādēm tā slēgšana nebija aktuāla ne 1922. gadā, ne arī jebkad vēlāk. Visticamāk, Satversmes normas ar šādu redakciju parādīšanās pašiem katoļiem bija liels pārsteigums. Jezuītu pants atšķirībā no citām likumprojekta normām apgāja ierasto procedurālo kārtību un netika apspriests Satversmes izstrādes Otrajā apakškomisijā, kuras kompetencē bija Satversmes otrās daļas sagatavošana.[31] Priekšlikums pēkšņi parādījās 1921. gada 21. novembra Satversmes komisijā, kur tas tika ietverts likumprojektā pirms tā iesniegšanas Satversmes sapulcē uz otro lasījumu. Minētajā sēdē slīpēja un saskaņoja atsevišķu pantu redakcijas. Visai neticama šķiet iespējamība, ka komisijas sēdē, kurā piedalījās Fr. Trasūns un J. Pabērzs, šāds priekšlikums, kas tik asi vērsās pret Romas katoļu baznīcu, iekļuva Satversmes projekta pamattekstā. Turklāt no protokola redzams, ka komisijā ir noritējušas aktīvas diskusijas par citiem priekšlikumiem.

Par Jezuītu pantu komisijas protokolā ir paskops ieraksts: “Cielēns iesniedz sekojošu jaunu pantu – 115.9 pants (komisijas sākotnējā numerācijā) “Jezuītu ordeņa darbība Latvijā ir aizliegta – to pieņem”.[32] Viss! Fēlikss Cielēns pievieno Satversmei konstitucionālu aizliegumu, un nevienam nav ne mazāko iebildumu? Tas šķiet neticami, jo abi latgalieši bija aktīvi Romas katoļu baznīcas aizstāvji un vēlāk, 1922. gada 7. februārī, kad likumprojektu caurskatīja otrajā lasījumā, Satversmes sapulces kopsēdē abi uzstājas pret Jezuītu pantu. Dīvaini šķiet arī tas, ka Trasūns šajā sēdē pantu saistīja ar Friča Mendera atriebību par latgaliešu aktīvu nostāju valsts un baznīcu regulējošo normu sakarā. Iespējams, minēto var izskaidrot arī ar protokola nepilnībām, tomēr kaut kas te nav tīrs…

Satversmes sapulces sēdē 1922. gada 7. februārī latgaliešu deputāti F. Trasūns, F. Kemps un J. Pabērzs iestājās par panta svītrošanu no Satversmes projekta. F. Trasūns no tribīnes pauda vērtējumu, ka Jezuītu pants ir atriebība viņam personiski, bet J. Pabērzs uzskatīja, ka šāds izlēciens ir organizēts, lai izjauktu konkordāta parakstīšanu.[33] Šeit jāpaskaidro, ka aplūkotie notikumi attīstījās tieši tajā laikā, kad Latvijas un Svētā krēsla līgums – konkordāts[34] – tika gatavots svinīgai parakstīšanai.

Satversmes sapulces stenogrammā ir fiksēts, ka sēde noritēja lielā jautrībā.[35] Jau sēdes vadītājam J. Čakstem piesakot apspriešanai minēto pantu uz otro lasījumu, no sēžu zāles atskanēja līksmi izsaucieni. Pirmajam runāt piesakoties F. Trasūnam, bija dzirdamas ovācijas: “Ahā! Oho!”. Trasūns, kā ierasts, runāja latgaliešu izloksnē un saņēma daudz starpsaucienu (piemēram, lai Trasūns “ejot kancelē”, ka viņš ir komunists, ka jezuītiem pieminekli jāceļ, ka latgaliešu autonomiju atnesīs Polija, utt.). Uz to atbildot, Trasūns kritizēja pašus sociāldemokrātus, kas viņus uzjautrināja vēl vairāk. Trasūna ķircināšanā iesaistījās pat vienmēr savaldīgais Satversmes sapulces sekretārs, sociāldemokrāts Roberts Ivanovs, kurš Trasūna runas laikā no savas vietas izkliedza vārdu: “Autonomija!”. Trasūns turpināja runu, atbildot uz Ivanova starpsaucienu: “Jā, autonomiju, un mēs to autonomiju panāksim. Tā autonomija mums varbūt nebūtu vajadzīga, ja mēs varētu dzīvot Latvijā kā brīvi pilsoņi, bet, mani kungi, jūs, sociāldemokrāti, gribiet mums nākt pretīm ar despotismu, gribiet apspiest mūsu kulturālo dzīvi, gribiet apspiest.” Uz ko Ivanovs, jau sadusmots, kliedza no vietas: “Neārdiet valsti!” Galarezultātā J. Čakste bija spiests runātājam aizrādīt: “Es, runātājs, to nevaru pielaist, ka jūs aizķeriet tādas lietas!”

Valdot šādai atmosfērai, Trasūns pacietīgi skaidroja, ka, pateicoties jezuītiem, latgaliešiem ir parādījušās grāmatas un jezuīti uz Latgali ir atnesuši lasītprasmi. Beigās Trasūns sacīja, ka daudzus sociāldemokrātus esot jāaizsūta uz Kamčatku un pašus jāpadzen no Latvijas. Citējot stenogrammu, zālē Trasūna runas laikā valdīja “vispārēji smiekli, jautrība un starpsaucieni”.[36] Šo parlamentāro teātri izbeidza vien Zemnieku savienība, kura paziņoja, ka Latvijas valstij esot pilnīgi nevietā baidīties “no kaut kāda jezuītu ordeņa”, turklāt vēl cenšoties šādas bailes iemūžināt konstitūcijā. Trasūns lika priekšā balsot par Jezuītu panta svītrošanu no projekta. Četrdesmit piecas balsis tomēr bija pret šo priekšlikumu. Balsojumu paziņojot zālē, kāds iesaucās: “Lai dzīvo jezuīti!”[37] Uz trešo balsojumu šāda satura normas vairs nebija.

Kāds bija F. Cielēna patiesais nolūks, iesniedzot Jezuītu pantu, nav zināms; to var tikai nojaust. Viņš neapšaubāmi jau tolaik bija parlamentārās kaujās rūdīts politiķis, kurš spēlēja ievērojamu lomu Satversmes tapšanā. Piemēram, tieši Cielēns, manevrēdams starp Satversmes izstrādes komisiju un apakškomisiju, panākdams pārbalsošanu un normu redakcijas, pārliecinādams svārstīgos kolēģus ar lieliskām runām no tribīnes, panāca, ka Valsts prezidents ir parlamenta, nevis tautas vēlēts.[38] Cielēna rokrakstu Satversmē var redzēt arī citviet. Ir vērts citēt viņa pašrocīgi rakstīto atzīšanos vēlāk trimdā izdotos memuāros. Tur Cielēns neslēpj savu patieso ietekmi uz Satversmes tapšanu: “Var teikt, ka Latvijas satversme ir kollektīvs darinājums, kur galveno darbu gan veikuši M. Skujenieks un es (..). Sociāldemokrāti ir Latvijas satversmes galvenie autori.”[39]

Cielēns nevarēja kļūdīties vai nesaprast, ka Jezuītu pantam pirmām kārtām iztrūkst konstitucionālas loģikas, uz ko Satversmes sapulces sēdē nekavējās norādīt arī viņa kolēģi. Arī pats Cielēns, lepojoties ar savām likumdošanas prasmēm, atmiņās raksta, ka Satversmes normu veidošana bija komplicēts darbs, jo tās vajadzēja izteikt “tik noteiktos vārdos, lai vēlāk satversmes pantus nevarētu iztulkot citādi, nekā domājuši tās veidotāji”.[40] Vai tiešām Cielēns gribēja Latvijā aizliegt Jezuītu ordeni? Savos memuāros, protams, ikviens cenšas saviem pēctečiem šķist labāks, nekā varbūt ir bijis dzīvē, un neko par Jezuītu ordeņa aizliegšanu, vēršanos pret latviešu valodu kā valsts valodu vai bezkompromisa cīņu pret latgaliešu jautājumu mēs tur atrast nevaram.

Tomēr F. Cielēna patiesā attieksme šur tur ir visai skaidri jūtama. Piemēram, savos memuāros sadaļā par Satversmes sapulces periodu viņš raksta ironiskas piezīmes par maz pieredzējušiem garīdzniekiem no Latgales. Citviet viņš nenovaldās un, tēlaini aprakstot kādu Latgales deputātu, piezīmē, ka viņam ārēji neizpaužoties latgaliskas iezīmes.[41] Tāpat viņš neslēpj savu ne pārāk optimistisko skatījumu uz Latgali kā sociāldemokrātu vēlēšanu apgabalu.[42] No Cielēna politiskās darbības un memuāriem nevilšus jāsecina – Cielēna priekšlikuma būtība bija viena no izplatītām parlamentārās cīņas metodēm: ja tev nav nopietnu argumentu, ar ko stāties pretī oponentam vai jautājumam, pārvērt visu par farsu un padari smieklīgu. Jezuītu pantu tādējādi jāuzskata par ideoloģisku provokāciju.[43] Ticami arī šķiet 7. februāra sēdē izskanējušais J. Pabērza pieņēmums, ka sociāldemokrāti vēlas sabojāt attiecības ar katoļiem un stāties ceļā konkordātam.[44]

Latgaliešu izloksnes jautājums kā neatraujams “latgaliešu jautājuma” elements

Latgaliešu mērķis – blakus latviešu valodai kā valsts valodai Satversmē iekļaut arī atrunu par latgaliešu izloksni – tobrīd bija acīmredzams. Tas bija īpaši aktuāls trešajā Satversmes daļas lasījuma dienā 1922. gada 5. aprīlī, kad tika skatīti panti, arī 115. pants, kurā Satversmes komisija bija ieplānojusi nostiprināt latviešu valodu kā valsts valodu. Zaudējums arī šī panta redakcijas sakarā, visticamāk, bija pēdējais piliens latgaliešu pacietības mērā. Pants tika izteikts šādā redakcijā: “115. Latviešu valoda ir valsts valoda. Mazākuma tautību piederīgiem ir garantēta viņu valodas brīva lietošana, kā runā, tā arī rakstos. Kādas mazākuma tautības valodas un cik tālu pielaižamas valsts pašvaldības un tiesu iestādes, noteic sevišķs likums.”[45]

F. Kemps latgaliešu vārdā lika priekšā 115. panta pirmo teikumu “Latviešu valoda ir valsts valoda” papildināt ar vārdiem “pie kam Latgales apgabalā par oficiālo valodu tiek atzīta latgaliešu izloksne”. Vācu un krievu minoritāšu deputāti konkrētā panta apspriešanā nepiedalījās. Galu galā viņu valodas jautājumus taču bija plānots noteikt atsevišķā likumā.

Latgaliešus panta piedāvātā redakcija vēl vairāk saniknoja tieši tāpēc, ka bija skaidrs: latgaliešu jautājums Satversmē vairs cilāts netiks. Nākamajā – 116. pantā – atkal tika runāts par mazākumtautību jautājumu, bet 117. pantā tika atrunāti pamattiesību ierobežošanas nosacījumi izņēmuma stāvokļa laikā. Tāpēc arī Kemps debatēs neslēpa savu satraukumu par valsts realizēto latgaliešu asimilācijas politiku. Politiķis skaļi protestēja pret konstitucionālo regulējumu, norādot, ka latgalieši galarezultātā atradīsies vēl sliktākā situācijā nekā nacionālās minoritātes, kuru tiesības tagad būs arī Satversmē nostiprinātas un atrunātas īpašā likumā.

Debatēs ar starpsaucienu “Kur tad latgalieši “minoritātes”?!” izcēlās latviešu dzejnieks, žurnālists un literatūras klasiķis Kārlis Skalbe, kurš pēc brīža jau no Satversmes sapulces tribīnes pie latgaliešiem vērsās ar tiešu aicinājumu “neapgrūtināt mūs ar tādām blēņām un nepūlēties iestāstīt, ka bez vienas latviešu valodas ir vēl cita latviešu valoda. Tā ir izloksne, tāpat kā pastāv daudzas izloksnes mūsu tautā. Mēs viņiem šīs izloksnes tiesības neliedzam un neapgrūtinām latgaliešus, kad viņi runā savā izloksnē tiesās un citās iestādēs, bet nevaram prasīt, lai mūsu valsts ierēdņi atbildētu viņu izloksnē, jo visās iestādēs valda rakstu valoda (..) Valsts valoda ir mūsu literatūras valoda.”[46]

F. Trasūns sēdē samiernieciski centās visu nogludināt, sakot: “Ir viena valoda un tā ir valsts valoda”, norādot gan, ka “tagad ceļas jautājums, kurai izloksnei dot priekšrocību. Ja mēs ņemsim to lietu vēsturiski, tad izrādās, ka abas izloksnes stāv pilnīgi paralēli. (..) Viena bagātāka, otrā mazāk bagāta, bet kura tomēr beidzamā laikā sāk diezgan stipri attīstīties. (..) Valsts sabrukšana caur to, ka Latgalē tiks lietota latgaliešu izloksne, nav domājama. (..) Mēs stāvam par to, ka katram latgalietim vajag prast baltiešu izloksni kā katram Latvijas pilsonim. (..) Baltiešiem vajag prast latgaliešu izloksni”.[47]

Sausais atlikums nebija diži atšķirīgs no citām reizēm, kad balsoja par latgaliešu priekšlikumiem. Par Kempa priekšlikumu pārgrozīt 115. panta redakciju balsoja atkal vien pašu 18 balsis, lai gan bija četri Satversmes locekļi, acīmredzot ar latgaliskām saknēm, kuri balsojumā atturējās. Rezultātā nacionālās minoritātes pēc šīs izgāšanās smējās par neveiksmi, ironiski Satversmi dēvējot par “Rumpf-Verffassung”[48] (rumpi bez galvas) – iesauku, kas norādīja uz nepilnīgas konstitūcijas pieņemšanu.

Noslēguma vietā: kurš vainīgs pie nepilnīgās Satversmes pieņemšanas?

Satversmes sapulcē latgaliešu ambīciju neapmierināšana izrādījās tā “kritiskā masa”, kas nogrāva Satversmes otrās daļas pieņemšanu un līdz ar to arī latviešu valodas konstitucionālu noteikšanu par valsts valodu. Latgaliešiem sāka izskatīties, ka mazākumtautībām tiek vairāk tiesību, nekā ir paredzēts latgaliešiem, un tā tas, šķiet, arī attīstījās. Par spīti toreizējā Ministru prezidenta Zigfrīda Annas Meierovica vadītās valdības centieniem[49] latgaliešu sarūgtinājums izpaudās kā demaršs balsojumā pret Satversmes otro daļu.

Latviešu valoda ir būtisks Latvijas konstitucionālās identitātes elements, bez kura nav iedomājama Latvijas konstitucionālā iekārta un Satversmes sistēma kā tāda. Jā, varam tulkot Satversmi, sakot, ka tā ir latviski uzrakstīta, pieņemta un izsludināta, ka Latvijas valsts pārvaldes lietvedība vienmēr kārtota tikai latviski un tāpēc latviešu valoda ir oficiālā valoda,[50] tomēr praksē latviešu valodas pozīcijas tika vājinātas. Par spīti atsevišķiem normatīviem aktiem, kuros likumdevējs latviešu valodu iecēla valsts valodas godā,[51] praksē pastāvēja modelis “viens plus divi” (oficiālā latviešu valoda un pusoficiālas krievu un vācu valodas). Svaru kausi par labu valsts valodai tika nosvērti tikai 1932. gada 18. februārī, kad Satversmes 81. panta kārtībā tika izdoti Ministru kabineta noteikumi ar likumu spēku “Noteikumi par valsts valodu”.[52] Šis regulējums nenāca viegli, jo, apejot Saeimas procedūras, būtībā “pa sētas durvīm”, apšaubāmi izmantojot Satversmes 81. panta doto steidzamību, valdība panāca noteikumu ar likuma spēku pieņemšanu.

Nešaubīgi stāvoklis būtu pilnīgi atšķirīgs, ja Satversmes sapulce 1922. gada 5. aprīlī būtu pieņēmusi Satversmes otro daļu, kur 115. pantā latviešu valodai bija ierādīts valsts valodas statuss. Diezin vai desmit gadus pēc Satversmes pieņemšanas tam pašam Kārlim Skalbem no Saeimas tribīnes tad vajadzētu taisnoties par valsts valodas statusa noteikšanu latviešu valodai: “Šis likums [Ministru kabineta noteikumi ar likumu spēku “Noteikumi par valsts valodu”] izdodams aiz vienkāršas cieņas pret mūsu valsti. Ja mēs cienām savu valsti, tad mēs cienām valsts valodu. Kur ir valsts, tur ir valsts valoda. Šī valsts valoda Latvijā nevar būt cita kā latviešu valoda, jo latviešu tauta šeit ir lielā vairākumā. (..) Latvija nevar būt vienā reizē ne krieviska, ne vāciska, ne poliska, gluži tāpat kā cilvēkam krūtīs nevar būt trīs dvēseles, vai vienā un tanī pašā laikā trīs pilnīgi pretējas politiskas orientācijas; Latvija var būt tikai latviska! (..) Katrai valstij ir zināms mugurkauls, un šis mugurkauls ir vairākuma tauta, viņas valoda un kultūra.”[53]

Manuprāt, pēdējais vislabāk pierāda nepieciešamību pašiem latviešiem sevi izprast – nevis, apkarojot citam cita dažādību, sev mākslīgi apgrūtināt ceļu.

Raksta pirmpublicējums: R. Balodis, “Kā cīņa par latgaliešu valodu ietekmēja latviešu valodas statusu”, Jurista vārds, 21.09.2021., Nr. 38. Pārpublicēts ar autora atļauju, viegli rediģējot un īsinot.

[1] E. Levits, Valstsgriba. Idejas un domas Latvijai 1985‒2018, Latvijas vēstnesis, 2019, 556.–557. lpp.

[2] No balsojumā piedalījušamies 130 Sapulces locekļiem tikai 62 balsoja par Satversmes pieņemšanu, un, lai gan “pret” bija tikai 6, bet “atturējās” 62, faktiski “pret” bija 68 (jo balsis, kas atturas, tiek pieskaitītas “pret” balsīm). Saskaņā ar Latvijas konstitucionālo tradīciju “atturēties” būtībā ir balsot “pret” – tikai “maigākā” formā. Atturēties balsojumā nenozīmē būt pasīvam. Latgaliešu deputāti, tāpat arī visi pārējie Sapulces locekļi, kas atturējās liktenīgajā balsojumā, nebija pret Satversmes otro daļu principā, jo tādā gadījumā viņi izvēlētos balsot pret. Šādi balsojot, politiķi izrādīja attieksmi pret lēmumprojektu.
Kad deputāts balso “atturas”, visbiežāk viņš vēlas parādīt, ka nav gatavs atbalstīt priekšlikumu, taču, ja priekšlikums būtu kvalitatīvāk izstrādāts, viņš to atbalstītu. (Sk. R. Balodis, “Par priekšlikumu svītrot no Saeimas kārtības ruļļa iespēju deputātiem atturēties”, Jurista vārds, 10.10.2017., Nr. 42 (996)).

[3] Satversmes sapulces balsojumu analīze liecina, ka latgaliešiem bija 17–18 balsis, attiecīgi Satversmes otrās daļas pieņemšanai būtu pilnīgi pieticis ar pat mazāk par pusi latgaliešu balsu.

[4] Latvijas Satversmes sapulces (turpmāk – LSS) V sesijas 34. sēdes 1922. gada 5. aprīļa stenogramma.

[5] Latvijas Republikas Satversme (15.02.1922.). Likumu un valdības rīkojumu krājums, 1922, 12. burtnīca, Nr. 113; Latvijas vēstnesis, 1993., 1. jūlijs, Nr. 43.

[6] Satversmes sapulce, kā zināms, Satversmi neapstiprināja kā vienu monolītu dokumentu, bet gan secīgā kārtībā. Vispirms trijos lasījumos tika apstiprināta pirmā daļa (1–88), tad līdzīgi lēma par otro daļu (89–117).

[7] LSS IV sesijas 8. sēdes 1921. gada 5. oktobrī stenogramma.

[8] LSS V sesijas 33. sēdes 1922. gada 4. aprīlī stenogramma.

[9] Turpat.

[10] Sk. LSS IV sesijas 5. sēdes 1921. gada 28. septembrī stenogrammu, kā arī 7. sēdes 1921. gada 4. oktobrī stenogrammu.

[11] LSS IV sesijas 8. sēdes 1921. gada 5. oktobrī stenogramma.

[12] Sk. LSS IV sesijas 7. sēdes 1921. gada 4. oktobrī stenogrammu, kā arī V sesijas 33. sēdes 1922. gada 4. aprīlī stenogrammu.

[13] Satversmes trešais lasījums notika 1922. gada aprīlī – tieši pusgadu pirms 1. Saeimas vēlēšanām, kurām visi politiskie spēki gatavojās ar lielu nopietnību, jo Satversmes sapulces 150 vietu vietā Saeimā bija vien 100 deputātu vietas.

[14] LSS V sesijas 33. sēdes 1922. gada 4. aprīlī stenogramma.

[15] R. Balodis, J. Lazdiņš, Satversmes vēsturiskā attīstība. Latvijas Republikas Satversmes komentāri. Ievads. I nodaļa. Vispārējie noteikumi. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas vēstnesis, 2014, 61. lpp.

[16] “Noteikumi par kara stāvokli”, Latvijas sargs, 1919. gada 13. februāris, Nr. 21.

[17] Par Polijas draudiem raksta Fēlikss Cielēns savos memuāros. Viņš atklāj, ka tolaik Polijai bija pietiekami lielas ambīcijas atjaunot savas valsts 1772. gada robežas. Varšava, pēc Cielēna rakstītā, vēlējās izveidot Polijas – Lietuvas valsti, kurā varētu ietilpt arī Kurzeme un Latgale. (Skat. F. Cielēns, Laikmetu maiņā. Atmiņas un atziņas. Otrais sējums: Latvijas neatkarīgās demokrātiskās republikas lielais laiks, Stokholma: Apgāds Memento, 1963, 159. lpp.).

[18] Sēde, kurā komisija ar pilno nosaukumu “Parlamentāriskā izmeklēšanas komisija, lai noskaidrotu nacionālos un politiskos apstākļus pierobežas joslā” nolasīja savu gala ziņojumu, ilga rekordlaiku – 17 stundas. Šī komisija izskatīja pierādījumus, ka Latgalē, konkrēti Ilūkstes apriņķa septiņos pagastos, ar Polijas atbalstu ir veikti pārpoļošanas pasākumi izglītības, valodas, reliģiskā kulta un pašvaldību jomā (Sk. Parlamentārā izmeklēšana Latvijas Republikā 2. Saeimas izmeklēšanas komisiju galaziņojumi, viedokļi, liecības. Prof. Ringolda Baloža zinātniskā redakcijā. Rīga: Latvijas vēstnesis, 2016, 158., 199. lpp.).

[19] Latvijas Republikas III Saeimas IX sesijas 48. sēdes 1931. gada 22./23. jūlija stenogramma.

[20] J. Balodis, Atmiņu burtnīcas. 1918.–1939. gads, sastādītājs Andris Caune, Rīga: Latvijas Vēstures institūta apgāds, 2015, 205.–208. lpp.

[21] Objektīvi vērtējot, Tautas padomes, Satversmes sapulces un vēlāk arī pirmo četru Saeimu kopsēdēs, kā arīdzan komisiju sēdēs pamatā skanēja literārā latviešu valoda. Taču pieļāva, ka atsevišķi tautas kalpi runā arī krievu un vācu valodā, dokumentu apriti gan nodrošinot tikai valsts valodā. Par ventiņu izloksnes lietošanu “augstajā namā”, kā toreiz mēdza dēvēt parlamentu, vēsture klusē, taču latgaliešu izloksne ieskanas ik pa brīdim. Uz “baltiešu valodu” latgalieši pārgāja vien tad, kad vēlējās tikt labāk saprasti. Stenogrammās šo latgalisko izloksni nevar lasīt, jo tās tika rediģētas literārā latviešu valodā. Satversmes sapulces loceklis F. Kemps pēc publikāciju analīzes secināja, ka atsevišķu latgaliešu deputātu uzstāšanās latgaliešu valodā nav bijusi žurnālistiem saprotama (avīzēs rakstīja par “nesaprotamu latgaliešu izloksni”), tādēļ arī šo runu atreferējumi nav parādījušies presē. (Sk. Satversmes sapulces IV sesijas 8. sēdes 1921. gada 5. oktobrī stenogrammu.)

[22] LSS IV sesijas 8. sēdes 1921. gada 5. oktobrī stenogramma.

[23] Turpat.

[24] LSS IV sesijas 2. sēdes 1921. gada 21. septembra stenogramma.

[25] LSS V sesijas 10. sēdes 1922. gada 7. februārī stenogramma.

[26] LSS V sesijas 33. sēdes 1922. gada 4. aprīlī stenogramma.

[27] LSS IV sesijas 8. sēdes 1921. gada 5. oktobrī stenogramma.

[28] LSS IV sesijas 2. sēdes 1921. gada 21. septembra stenogramma.

[29] Portāla “Apollo” 2012. gada 9. oktobrī varēja lasīt ziņu, kurā partijas “Par dzimto valodu!” vadītājs Vladimirs Lindermans saka, ka Latgales autonomija Latvijas sastāvā būtu adekvāta atbilde valdošo partiju centieniem. (Skat. Lindermans izvirza Latgales autonomijas ideju – Sabiedrība un politika – Ziņas – Apollo.lv)

[30]Jēzus Sadraudzība, saīs. SJ, no latīņu val. Societas Jesu. Moto: “Viss lielākam Dieva godam”.

[31] Satversmes izstrādes komisijas protokolā Jezuītu pants fiksēts 1921. gada 21. novembrī. Tā bija Satversmes projekta II daļas noslēdzošā sēde pirms iesniegšanas.

[32] Satversmes komisijas 1921. gada 21. novembra sēdes protokols Nr. 60. Nav publicēts.

[33] LSS V sesijas 10. sēdes 1922. gada 7. februārī stenogramma.

[34] Konkordāts (līgums) starp Svēto Krēslu kā katoļu galveno garīgo centru un Latvijas Republiku par spīti sociāldemokrātu pretestībai tika parakstīts 1922. gada 30. maijā, bet Satversmes sapulce to ratificēja 19. jūlijā. Toreizējais Ministru prezidents Zigfrīds Meierovics, kas līgumu parakstīja no Latvijas puses, runāja par upuri, kas Latvijai esot jānes. Vēl pirms Latvijas dibināšanas konkordāts tika solīts latgaliešiem kā priekšnosacījums Latgales pievienošanai Latvijai.

[35] Skat. LSS V sesijas 10. sēdes 1922. gada 7. februārī stenogrammu.

[36] Turpat.

[37] LSS V sesijas 10. sēdes 1922. gada 7. februāra stenogramma.

[38] R. Balodis, A. Kārkliņa, K. Hahelis, “Satversmes 35. un 36. panta komentārs”. Latvijas Republikas Satversmes komentāri. III nodaļa. Valsts prezidents. IV nodaļa. Ministru kabinets. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zin. vadībā, Rīga: Latvijas vēstnesis, 2017, 49. –55. lpp.

[39] F. Cielēns, Laikmetu maiņā. Atmiņas un atziņas, Otrais sējums: Latvijas neatkarīgās demokrātiskās republikas lielais laiks. Stokholma: Apgāds Memento, 1963, 144. lpp.

[40] Turpat.

[41] Turpat, 124., 125. lpp.

[42] “Vismazākie panākumi [sociāldemokrātiem] bija Latgalē, kas izskaidrojams ar īpatnējiem apstākļiem. Latgales sīkzemnieki, kas visilgāk bija cietuši no boļševiku jūga, nu bēga arī no sociāldemokrātu sarkanā karoga. Arī katoļu baznīcai Latgalē bija savdabīga liela ietekme vēlētājos.” (F. Cielēns, op. cit, 114. lpp.)

[43] Atbilde šāda dīvaina priekšlikuma rosināšanai rodama Franča Trasūna personībā un personīgā attieksmē pret sociāldemokrātiem. Fransis Trasūns bija viens no aktīvākajiem latgaliešu runas vīriem un no sirds baznīcu, tāpat kā Latgali, piesauca gandrīz katrā savā runā.

[44] Latgales jautājums nav atraujams no katoļticības, savukārt bez Latgales nebūtu Latvijas tādas, kādu mēs to pazīstam. “Baltiešu” solījumi vēl pirms Latvijas neatkarības proklamēšanas par konkordāta slēgšanu nākotnē bija būtisks faktors latgaliešu lēmumam pievienoties Latvijai. Latgaliešiem konkordāta slēgšana bija obligāta prasība, jo pārējā Latvija toreiz bija luterticīga un šādi bija iespējams tiesiski nodrošināties pret iespējamu diskrimināciju. Pirmais līgums ar Svēto Krēslu un Latvijas Republiku tika parakstīts 1922. gada 30. maijā un ratificēts Satversmes sapulcē 1922. gada 19. jūlijā. Tas stājās spēkā 3. novembrī, vien dažas dienas pirms savu darbu uzsāka jaunievēlētā 1. Saeima. Sociāldemokrāti bija ateistiski noskaņoti un iestājās pret līguma slēgšanu, taču atsevišķas politiskas grupas šajā apstāklī saskatīja iespēju mazināt Polijas kā reģiona katoļu centra ietekmi uz Latgali un Latviju kopumā. (Sk. R. Balodis, Baznīcu tiesības, Rīga: Reliģijas Brīvības Asociācija, 2002, 664. lpp.; R. Balodis, Valsts un Baznīca, Rīga: Nordik, 2000, 538. lpp.)

[45] LSS V sesijas 10. sēdes 1922. gada 7. februāra stenogramma.

[46] LSS IV sesijas 7. sēdes 1921. gada 4. oktobrī stenogramma.

[47] Turpat.

[48]Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VIII nodaļa. Cilvēka pamattiesības. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā, Rīga: Latvijas vēstnesis, 2011, 9. lpp.

[49] Nebija gluži tā, ka latgaliešu prasības vispār nesadzirdētu. Bet risinājumi latgaliešiem diez vai bija pieņemami. Par to ir grūti spriest bez papildu informācijas. Vēl pirms Satversmes sapulces kopsēdēs tika noraidīti latgaliešu priekšlikumi par autonomiju un valodu bija izdoti vairāki noteikumi. Viens no valdības noteikumiem sakārtoja jautājumu ar latgaliešu izloksni, divi citi koriģēja Latgales lietu pārraudzību. Noteikumi arī paredzēja, ka, ieceļot ierēdņus Latgalē, “priekšrocību jādod tiem kandidātiem, pie citām līdzīgām īpašībām, kas prot latgaliešu izloksni un pazīst vietējos apstākļus”. (Skat. Noteikumi par latgaliešu izloksnes lietošanu (11.08.1921). Valdības Vēstnesis Nr. 183, 1921. gada, 17. augusts; Noteikumi par Latgales lietu pārzināšanu (30.06.1921). Valdības Vēstnesis Nr. 177, 1921. gada 10. augusts; Noteikumi par ierēdņu iecelšanu Latgalē (26.07.1921). Valdības Vēstnesis Nr. 174, 1921. gada 6. augusts.)

[50] Skat. S. Osipova, “Valsts valoda kā konstitucionāla vērtība”, Jurista vārds, 08.10.2011., Nr. 42 (689); I. Druviete, A. Kārkliņa, G. Kusiņš, E. Pastars, J. Pleps, “Satversmes 4. panta komentārs”, Latvijas Republikas Satversmes komentāri. Ievads. I nodaļa. Vispārējie noteikumi. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2014, 298.–299. lpp.

[51] Skat. Noteikumi par Latgales apgabaltiesas vecākā notara darbības atjaunošanu attiecībā uz aktu apstiprināšanu. (izdoti Latvijas Republikas Satversmes 81. panta kārtībā) (04.10.1923.). Valdības Vēstnesis, 1923. gada 8. oktobrī, Nr. 222; Likums par virsnieku un kara ierēdņu pārbaudīšanu valsts valodas prašanā. (17.11.1924). Valdības Vēstnesis, 1924. gada 22. novembris, Nr. 262; Noteikumi par ierēdņu pārbaudīšanu valsts valodas prašanā (22.11.1921). Valdības Vēstnesis, 1921. gada 28. novembris, Nr. 269.

[52] Noteikumi par valsts valodu (izdoti Latvijas Republikas Satversmes 81. p. kārtībā.) (18.02.1932). Valdības Vēstnesis, Nr. 39, 1932. gada 18. februāris.

[53] Turpat.

Pie Tihona. 1 daļa

Dostojevska romāns Velni pirmoreiz tika publicēts turpinājumos žurnālā “Krievijas vēstnesis” 1871.–1872. gadā. Izdevējs Mihails Katkovs – šķiet, morālu apsvērumu dēļ – nepieņēma vienu grāmatas nodaļu ar nosaukumu “Pie Tihona” un aicināja Dostojevski romānu pārstrādāt tā, lai bez tās varētu iztikt. Šī nodaļa netika iekļauta arī 1873. gada izdevumā grāmatas formā, uz kuru arī balstīts 1977. gada tulkojums latviski, kas izdots Dostojevska “Kopotu rakstu” VII sējumā. Nodaļai “Pie Tihona” vajadzēja sekot pēc nodaļas “Karaļdēls” kā grāmatas otrās daļas pēdējai nodaļai. Tā izskaidro ne tikai galvenā varoņa Nikolaja Stavrogina personas attīstību, bet lielā mērā arī pašus “velnus” romānā un attiecīgi tā nosaukumā. Anglofonā pasaule šo cenzēto nodaļu, iespējams, pazīst labāk nekā daudzi krievi, jo 1922. gadā to (sadarbībā ar Samjuelu Kotelianski) angliski iztulkoja pazīstamā britu rakstniece Virdžīnija Vulfa un publicēja ar nosaukumu “Stavrogina atzīšanās” – pamatoti uzskatot, ka šo ārkārtīgi spēcīgo tekstu ir iespējams lasīt neatkarīgi no romāna. Vulfas angļu tulkojums vēl tagad klejo vispasaules tīmeklī. Publicējam pirmo no trim daļām. No krievu valodas tulkoja redakcija.

Nikolajs Vsevolodovičs visu nakti negulēja un nosēdēja uz dīvāna, bieži skatīdamies uz kādu nekustīgu punktu kumodes stūrī. Visu nakti viņa lampa bija iedegta. Ap septiņiem rītā viņš aizmiga sēžot, un, kad Aleksejs Jegorovičs saskaņā ar savu paradumu ieradās istabā tieši pusdesmitos ar rīta kafijas tasi, viņu uzmodinādams, Nikolajs Vsevolodovičs atvēra acis un, šķiet, bija pārsteigts, ka tik ilgi gulējis un ka ir jau tik vēls. Viņš steigšus izdzēra kafiju, steigšus apģērbās un steigšus izgāja no mājas. Uz Alekseja Jegoroviča piesardzīgo jautājumu: “Vai nebūs kādi norādījumi?” viņš neatbildēja neko. Viņš gāja pa ielu, dziļās domās raugoties zemē, un tikai dažubrīd pacēla galvu, pēkšņi izrādot kādu neskaidru, bet spēcīgu satraukumu. Vienās krustcelēs, netālu no viņa mājas, ceļu aizšķērsoja aptuveni piecdesmit vai vairāk veču pūlis, kas gāja mierīgi, gandrīz klusi un kārtīgi. Pie veikala, kur viņam nācās brīdi uzgaidīt, kāds teica, ka tie esot “Špiguļina strādnieki”. Viņš gandrīz nepievērsa tiem uzmanību. Beidzot ap pusvienpadsmitiem viņš nonāca pie mūsu Efimjevskas Pestītāja Dievadzemdētājas klostera vārtiem pilsētas malā pie upes. Un tad, it kā atcerēdamies kaut ko satraucošu un nepatīkamu, viņš apstājās, steigšus kaut ko sameklēja sānu kabatā un – pasmaidīja. Ieejot sētā, viņš jautāja pirmajam ieraudzītajam kalpotājam, kā nokļūt pie arhiereja Tihona, kurš pensionējies dzīvoja klosterī. Kalpotājs paklanījās un nekavējoties devās prom. Pie lieveņa, garas divstāvu klostera ēkas galā, resns un sirms mūks viņu valdonīgi un manīgi sagaidīja, pārņemot no kalpa, un veda pa garu, šauru gaiteni, visu laiku klanīdamies (resnuma dēļ viņš nevarēja noliekties, tāpēc tikai bieži un strauji raustīja galvu), aicinot visus uz grēku nožēlošanu, lai gan Nikolajs Vsevolodovičs viņam sekoja arī bez nožēlošanas. Mūks uzdeva dažus jautājumus un runāja par tēvu arhimandrītu; nesaņēmis atbildes, viņš kļuva vēl cienīgāks. Stavrogins pamanīja, ka viņu šeit pazīst, lai gan, cik viņš atcerējās, klosteri bija apmeklējis tikai bērnībā. Kad viņi nonāca pie durvīm pašā gaiteņa galā, mūks it kā ar valdonīgu roku tās atvēra un familiārā manierē pajautāja pieskrējušajam baznīckalpam, vai viņš drīkst ieiet. Pat negaidot atbildi, viņš atvēra durvis, ļaujot “dārgajam” apmeklētājam spraukties garām: saņēmis pateicību, tas ātri nozuda, gandrīz skriešus. Nikolajs Vsevolodovičs ienāca mazajā istabiņā, un nākamajā mirklī pie blakus istabas durvīm parādījās garš, kārns, apmēram piecdesmit piecus gadus vecs vīrs vienkāršā mājas sutanā, pēc skata nedaudz slims, ar neskaidru smaidu un savādu, it kā kautrīgu sejas izteiksmi. Tas bija tas pats Tihons, par kuru Nikolajs Vsevolodovičs pirmo reizi bija dzirdējis no Šatova un par kuru kopš tā laika viņš garāmejot bija paspējis ievākt dažas ziņas.

Liecības bija dažādas un pretrunīgas, taču tām bija arī kas kopīgs, proti, visi, gan tie, kas mīlēja, gan tie, kas nemīlēja Tihonu (bija arī tādi), par viņu neko neteica – tie, kas nemīlēja, iespējams, nevērības dēļ, bet piekritēji un pat dedzīgie – kautrības dēļ, it kā gribētu kaut ko noslēpt, kādu viņa vājumu, varbūt muļķību. Nikolajs Vsevolodovičs uzzināja, ka Tihons jau sešus gadus dzīvo klosterī un ka pie viņa ierodas cilvēki gan no visparastākās tautas, gan no dižciltīgajiem, un ka pat tālajā Pēterburgā viņam ir dedzīgi pielūdzēji un galvenokārt pielūdzējas. Taču esmu arī dzirdējis šādu piebildi no kāda nobrieduša mūsu “kluba” vecpuiša un veca dievbijīga vīra: “Šis Tihons ir gandrīz traks un, bez šaubām, dzer.” Piebildīšu no sevis, aizsteidzoties notikumiem priekšā, ka pēdējais ir pilnīgas muļķības un viņam ir tikai viena iesīkstējusi reimatiska slimība kājās un brīžiem kaut kādi nervu krampji. Nikolajs Vsevolodovičs arī uzzināja, ka atvaļinātais arhierejs vai nu rakstura vājuma dēļ, vai “savas neparastās un nepiedodamās izklaidības dēļ” nespēja pat paša klosterī iedvest pret sevi īpašu cieņu. Runāja, ka tēvs arhimandrīts, bargs un stingrs atbilstīgi saviem abata pienākumiem, turklāt slavens ar savu skolotību, pat izjutis pret viņu zināmu naidīgumu, it kā (ne tieši acīs, bet aplinkus) viņu nosodot par vieglprātīgu dzīvesveidu un gandrīz ķecerību. Šķita, ka arī klostera brāļi pret slimo svētnieku izturējās, neteiksim vis, bezrūpīgi, bet drīzāk familiāri. Arī abas telpas, kas veidoja Tihona celli, bija savādi iekārtotas. Blakus senlaicīgām ozolkoka mēbelēm ar nodilušu ādu bija trīs vai četri eleganti priekšmeti – grezns atpūtas krēsls, liels lieliskas apdares rakstāmgalds, eleganti izgrebts grāmatu skapis, galdiņi, plauktiņi, tas viss, protams, dāvināts. Tur bija dārgs Buhāras paklājs un blakus tam – pārklāji. Tur bija “laicīga” satura un mitoloģisku ainu gravīras un tepat, stūrī, liela lāde ar zeltā un sudrabā mirdzošām ikonām, no kurām viena bija senlaicīgāka ar relikvijām. Arī bibliotēka, kā stāsta, bija sakopota pārāk eklektiski un pretmetīgi: līdzās kristietības dižo svēto un askētu darbiem bija teātra sacerējumi un romāni, “un varbūt vēl kas daudz sliktāks”.

Pēc pirmajiem sveicieniem, kas nez kāpēc tika izteikti ar acīmredzamu savstarpēju neveiklību, steidzīgi un pat neuzmanīgi Tihons ieveda viesi savā kabinetā un it kā veicīgi nosēdināja uz dīvāna, galda priekšā, kamēr viņš pats netālu blakus apsēdās pītā krēslā. Te nu Nikolajs Vsevolodovičs par pārsteigumu pilnīgi apjuka. Šķita, ka viņš ir nolēmis paveikt kaut ko neparastu un nozīmīgu, bet vienlaikus viņam gandrīz neiespējamu. Viņš kādu brīdi raudzījās sev apkārt uz kabinetu, uzkrītoši nepievēršot uzmanību uzlūkojamajam; viņš aizdomājās, varbūt pat nezinot, par ko. Viņu atmodināja klusums, un viņam pēkšņi šķita, ka Tihons it kā kaunpilni nolaiž acis ar pilnīgi nevajadzīgu smaidu. Tas viņā uzreiz izraisīja riebumu un pretestību; viņš gribēja piecelties un aiziet; viņaprāt, Tihons nepārprotami bija piedzēries. Bet Tihons pēkšņi pacēla acis un paskatījās uz viņu ar tik ciešu un dziļdomīgu skatienu un vienlaikus ar tik negaidītu un mīklainu izteiksmi, ka viņš gandrīz nodrebēja un pēkšņi viņam šķita pilnīgi otrādi: ka Tihons jau zina, kāpēc viņš bija atnācis, jau ir brīdināts (lai gan neviens visā pasaulē nevarēja zināt iemeslu) un nerunā pirmais tāpēc, ka grib viņu pasaudzēt, vairoties pazemot.

– Vai jūs mani pazīstat? – Nikolajs Vsevolodovičs pēkšņi un strupi pajautāja. – Vai stādījos priekšā vai arī nē, kad ienācu? Atvainojiet, es esmu tik izklaidīgs…

– Jūs nestādījāties, bet man bija tas gods jūs redzēt vienreiz pirms četriem gadiem šeit, klosterī… nejauši.

Tihons runāja ļoti lēni un vienmērīgi, viņa balss bija maiga, viņš skaidri un noteikti izrunāja katru vārdu.

– Pirms četriem gadiem es nebiju šajā klosterī, – Nikolajs Vsevolodovičs atbildēja nevajadzīgi rupji, – es te biju tikai kā zēns, kad jūs te vispār nebijāt.

– Varbūt esat aizmirsis? – piesardzīgi un neuzstājīgi iebilda Tihons.

– Nē, es neesmu aizmirsis, un tas būtu absurdi, ja aizmirstu, – Stavrogins kaut kā pārlieku uzstāja no savas puses. – Iespējams, jūs par mani esat tikai dzirdējis un izveidojis noteiktu priekšstatu, tāpēc jūs mulsina tas, ko pats redzat.

Tad Nikolajs Vsevolodovičs pamanīja, ka brīžiem pār Tihona seju pārskrēja nervozi drebuļi, ilgstoša nervu sasprindzinājuma pazīme.

– Es tikai redzu, ka jums šodien nav labi, – viņš sacīja, – un domāju, ka būtu labāk, ja es ietu.

Viņš pat piecēlās no savas vietas.

– Jā, man šodien un vakar ļoti sāp kājas, un es pagājušajā naktī maz gulēju…

Tihons apklusa. Viņa viesis pēkšņi bija iegrimis tādā kā nenoteiktu pārdomu stāvoklī. Klusums bija ilgs, minūti vai divas.

– Vai jūs mani vērojāt? – Nikolajs Vsevolodovičs, pēkšņi satraukts un aizdomu pilns, jautāja.

– Es skatījos uz jums un atcerējos jūsu mātes sejas vaibstus. Lai gan ārēji tie nav līdzīgi, iekšēji un garīgi tie ir ārkārtīgi līdzīgi.

– Nekādas līdzības, it īpaši ne garīgā ziņā. Pat pil–nī–bā nekādas! – Nikolajs Vsevolodovičs kļuva mēreni satraukts, nezinot kāpēc. – Jūs to sakāt tā… aiz līdzjūtības pret manu situāciju, – viņš pēkšņi izpļāpājās. – Ha! Vai mana māte kādreiz nāk pie jums?

– Viņa nāk.

– Es nezināju. Nekad neesmu no viņas neko dzirdējis. Bieži?

– Gandrīz katru mēnesi; un biežāk.

– Nekad, nekad neesmu dzirdējis. Nekad neesmu dzirdējis. (Viņš šķita šausmīgi satraukts par šo faktu.) Un jūs, protams, esat dzirdējis no viņas, ka es esmu traks? – viņš atkal izspēra.

– Nē, ne gluži traks. Arī to esmu dzirdējis, bet no citiem.

– Jums jābūt ļoti labai atmiņai, ja spējat atcerēties tādus niekus. Bet par pļauku esat dzirdējis?

– Kaut ko esmu.

– Tātad visu. Drausmīgi daudz jums ir laika klausīties. Un par dueli?

– Arī par dueli.

– Lūk, te avīzi nevajag. Šatovs jūs brīdināja par mani?

– Nē. Tomēr es pazīstu Šatova kungu, bet sen viņu neesmu redzējis.

– Hmm. Kas tā jums tur par karti? Ha, pēdējā kara karte. Kam jums tā vajadzīga?

– Urbos cauri pasaules kartei ar tekstu palīdzību. Ļoti interesants apraksts.

– Parādiet man; jā, izklāsts nav slikts. Tomēr dīvaina jums lasāmviela.

Viņš pievilka grāmatu sev klāt un īsi ielūkojās tajā. Tas bija garš un talantīgs stāstījums par pēdējā kara apstākļiem, ne tik daudz militāra, kā literāra rakstura. Pāršķirstījis grāmatu, viņš to nepacietīgi atgrūda.

– Es īsti nezinu, kāpēc es šeit ierados, – viņš ar riebumu izteica, skatoties Tihonam taisni acīs, it kā gaidītu no viņa atbildi.

– Jums arī neklājas labi, vai ne?

– Jā, varbūt.

Taču pēkšņi, ļoti īsiem un kodolīgiem vārdiem, tā, it kā citādāk būtu grūti saprast, viņš pastāstīja, ka viņam, īpaši naktīs, esot tādas kā halucinācijas, ka viņš reizēm redzot vai jūtot savā tuvumā kādu ļaunu būtni, izsmējīgu un “saprātīgu”, “dažādās sejās un dažādos tēlos, bet tā ir viena un tā pati, un es vienmēr dusmojos….”.

Šīs atklāsmes bija neprātīgas un mulsinošas, un patiešām šķita, ka tās nāk no traka cilvēka. Bet Nikolajs Vsevolodovičs runāja ar tādu dīvainu atklātību, kāda viņam nekad agrāk nebija piemitusi, ar tādu vienkāršību, kas viņam bija pilnīgi neraksturīga, – šķita, ka viņā pēkšņi un neviļus pagaisis iepriekšējais cilvēks. Viņš nemaz nekaunējās atklāt bailes, ar kurām viņš runāja par savu parādību. Bet tas viss norisinājās neilgu brīdi un pazuda tikpat pēkšņi, kā bija uzradies.

– Tās visas ir muļķības, – viņš noteica ātri un ar neērtu aizkaitinājumu. – Es aiziešu pie ārsta.

– Noteikti aizejiet, – apstiprināja Tihons.

– Jūs sakāt ar tādu pārliecību… Vai esat redzējis tādus kā es, ar tādām vīzijām?

– Ir gadījies, bet ļoti reti. Savā dzīvē atceros tikai vienu tādu, kādu militāru virsnieku, kurš bija zaudējis sievu, savu neaizstājamo dzīves draudzeni. Par otru esmu tikai dzirdējis. Abi pēc tam ārstējās ārzemēs… Un jau sen jūs esat pakļauts šādām parādībām?

– Apmēram gadu, bet tas viss ir muļķības. Es aiziešu pie ārsta. Un tās visas ir muļķības, briesmīgas muļķības. Tas esmu es pats dažādos veidos un nekas cits. Tā kā tagad esmu piemetinājis šo… frāzi, jūs laikam domājat, ka joprojām šaubos un neesmu pārliecināts, ka tas esmu es pats, nevis tiešām velns?

Tihons jautājoši paskatījās.

– Un… vai jūs tiešām viņu redzat? – viņš jautāja, novēršot visas šaubas, ka tā būtu mānīga un slimīga halucinācija, – Vai jūs tiešām redzat kādu tēlu?

– Dīvaini, ka jūs uz to uzstājat, kad jau esmu jums teicis, ka redzu, – Stavrogins ar katru vārdu atkal sāka kļūt aizkaitināts, – protams, es redzu, redzu tā, kā jūs šobrīd… un reizēm es neesmu pārliecināts, ka redzu, kaut arī redzu… un reizēm es nezinu, kas ir taisnība, es vai viņš… Tas viss ir muļķības! Vai jūs nevarat pieņemt, ka tas patiešām ir velns, – viņš piebilda, smejoties un pārāk asi pārejot izsmējīgā tonī, – jo tas vairāk atbilstu jūsu profesijai?

– Ticamāk, ka slimība, lai gan…

– Lai gan kas?

– Velni neapšaubāmi pastāv, taču izpratne par tiem var būt ļoti atšķirīga.

– Jūs atkal esat nolaidis acis, – aizkaitināti ņirgādamies, viņu pieķēra Stavrogins, – jo jums ir kauns par mani, ka es ticot velnam, bet, izliekoties, ka neticu, es viltīgi uzdodu jums jautājumu: vai viņš patiešām pastāv vai nepastāv?

Tihons nenosakāmi pasmaidīja.

– Labi, ziniet, ka es nemaz nekaunos, un, lai gandarītu jūs par rupjību, es jums nopietni un nekaunoties teikšu: es ticu velnam, es ticu kanoniski, kā personiskam, nevis alegoriskam, un man nevajag ne no viena neko izspiest, tas ir viss.

Stavrogins nervozi, nedabiski iesmējās. Tihons ar ziņkāri paraudzījās uz viņu, bet ar nedaudz biklu, lai gan maigu skatienu.

– Dievam ticat? – pēkšņi izmeta Nikolajs Vsevolodovičs.

– Ticu.

– Ir taču teikts, ka, ja tic un pavēl kalnam nākt, tad tas nāks… bet piedodiet man par manām muļķībām. Tomēr es tik un tā vēlos pajautāt: vai jūs izkustināsiet kalnu vai nē?

– Dievs pavēlēs, un es izkustināšu, – Tihons teica klusi un savaldīgi, atkal sākot nolaist acis.

– Nu, tas vienalga, ka Dievs pats to izkustinās. Nē, jūs, jūs, kā balvu par jūsu ticību Dievam?

– Varbūt arī neizkustināšu.

– “Varbūt.” Arī tas nav slikti. He, he! Bet kāpēc tomēr vēl šaubāties?

– Par savas ticības pilnību šaubos.

– Kā? Un jūs nepilnīgi ticat? Kas to būtu domājis, skatoties uz jums! – Viņš paskatījās uz viņu ar pārsteiguma pilnu, pavisam tiešu skatienu, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa iepriekšējo jautājumu izsmējīgo toni.

– Jā… Varbūt es neticu pilnīgi, – atbildēja Tihons.

– Tomēr jūs ticat, ka vismaz ar Dieva palīdzību taču izkustinātu, un tas nav maz. Vismaz jūs vēlaties ticēt. Un jūs kalnu uztverat burtiski. Tas joprojām ir daudz. Labs princips. Es pamanīju, ka lielākā daļa mūsu levītu ir stipri noskaņoti uz luterānismu un ļoti labprāt skaidro brīnumus ar dabiskiem cēloņiem. Tas joprojām ir vairāk nekā très peu[1] arī no viena arhibīskapa, tiesa, zobena priekšā. Jūs noteikti esat arī kristietis? – Stavrogins runāja ātri, vārdi plūda aumaļām, te nopietnā tonī, te ņirgājoties, bet varbūt arī pašam nezinot, ar kādu mērķi viņš ved šo sarunu, jautā, uztraucas, izrāda ziņkāri.

– No tava krusta, Kungs, es nekaunēšos, – Tihons gandrīz nočukstēja, ar tādu kā kaislīgu čukstu un vēl vairāk nolieca galvu.

– Vai var ticēt velnam, neticot Dievam? – Stavrogins iesmējās.

– O, pat ļoti var, tas notiek visu laiku, – Tihons pacēla acis un pasmaidīja.

– Un es esmu pārliecināts, ka jums šāda ticība šķiet godājamāka par pilnīgu neticību… – smējās Stavrogins.

– Turpretī pilnīgs ateisms ir godājamāks par sekulāru vienaldzību, – acīmredzami jautri un vieglprātīgi atbildēja Tihons, bet tajā pašā laikā uzmanīgi un ar nemieru ieskatoties viesī.

– Oho, palūk, kā jūs, nu jūs tiešām pārsteidzat.

– Pilnīgs ateists, ja vēlaties, joprojām stāv uz priekšpēdējā augšējā pakāpiena pirms vispilnīgākās ticības (neatkarīgi no tā, vai viņš to pārkāps vai nē), savukārt vienaldzīgajam nav nekādas ticības, izņemot nepatīkamas bailes, un arī tās tikai retos gadījumos, ja viņš ir jūtīgs cilvēks.

– Hmm. Vai esat lasījis Apokalipsi?

– Esmu.

– Atceraties: “Un Lāodikejas draudzes eņģelim raksti…”?

– Atceros.

– Kur jums ir šī grāmata? – Stavrogins kļuva dīvaini steidzīgs un nemierīgs, ar acīm meklējot grāmatu uz galda, – Man gribas jums nolasīt… Vai ir krievu tulkojums?

– Es zinu šo vietu, es to atceros, – noteica Tihons.

– Vai jūs to atceraties no galvas? Lasiet!…

Viņš ātri nolaida acis, uzlika abas rokas uz ceļgaliem un nepacietīgi klausījās. Tihons nolasīja, atceroties vārdu pa vārdam:

“Un Lāodikejas draudzes eņģelim raksti: tā saka Tas, kas ir Āmen, uzticīgais un patiesīgais liecinieks, Dieva radības sākums. Es zinu tavus darbus, ka tu neesi ne auksts, ne karsts. Kaut jel tu būtu auksts vai karsts. Tā kā tu esi remdens, ne auksts, ne karsts, Es tevi izspļaušu no Savas mutes. Tu saki: es esmu bagāts, un man ir pārpilnība, un man nevajag nenieka, bet tu nezini, ka esi nelaimīgs, nožēlojams, nabags, akls un kails….”?

– Pietiek, – pārtrauca Stavrogins. – Zināt, es jūs ļoti mīlu.

– Es jūs arī, – Tihons teica pusbalsī.

Stavrogins pieklusa un pēkšņi atkal iegrima iepriekšējā apcerē. Tās uznāca gluži kā lēkmes, jau trešo reizi. Un arī Tihonam viņš teica “mīlu” gandrīz kā lēkmē, katrā ziņā negaidīti sev pašam. Pagāja vairāk nekā minūte.

– Nedusmojieties, – nočukstēja Tihons, teju aizsniedzoties ar pirkstu līdz viņa elkonim un pats it kā kautrējoties. Bet otrs sarāvās un dusmīgi sarauca uzacis.

– No kurienes jūs zinājāt, ka es vēlos dusmoties? – viņš ātri bilda. Tihons grasījās kaut ko teikt, bet Stavrogins viņu pēkšņi pārtrauca neizskaidrojamā satraukumā:

– Kāpēc jūs pieņēmāt, ka man obligāti būtu bijis jāsadusmojas? Jā, es biju dusmīgs, jums taisnība, un tieši tāpēc, ka jums teicu “mīlu”. Jums ir taisnība, taču jūs esat rupjš ciniķis, jūs nicinoši domājat par cilvēka dabu. Dusmas varēja arī nebūt, būtu tikai cits cilvēks, nevis es… Starp citu, jautājums ir nevis par cilvēku, bet gan par mani. Jūs tomēr esat dīvainis un pamuļķis…

Viņš kļuva aizvien aizkaitinātāks, un dīvainā kārtā viņš nekautrējās savu vārdu:

– Klausieties, man nepatīk spiegi un psihologi, vismaz ne tādi, kas lien manā dvēselē. Es nevienu neaicinu savā dvēselē, man neviens nav vajadzīgs, es varu tikt galā pats. Varbūt jūs domājat, ka es no jums baidos, – viņš pacēla balsi un izaicinoši izslēja galvu, – varbūt jūs tagad esat pilnīgi pārliecināts, ka esmu atnācis, lai atklātu jums kādu “briesmīgu” noslēpumu, un gaidāt to ar visu slepeno ziņkārību, kādu vien spējat sakopot? Nu, ziniet, ka es jums neko neatklāšu, nekādu noslēpumu, jo es varu iztikt bez jums… un nav pat nekāda noslēpuma… tikai jūsu iztēlē.

Tihons stingri uz viņu paskatījās:

– Jūs satrieca, ka jērs vairāk mīl auksto nekā vienkārši remdeno – viņš teica. – Jūs nevēlējāties būt tikai remdens. Nojaušu, ka jūs urda kāds ārkārtējs, iespējams, briesmīgs nodoms. Es lūdzu jūs sevi nemocīt un visu izstāstīt.

– Un jūs pavisam droši zinājāt, ka es ar kaut ko atnācu?

– Es…. minēju, – nočukstēja Tihons, nolaižot acis.

Nikolajs Vsevolodovičs bija kļuvis vēl bālāks, viņa rokas nedaudz trīcēja. Vairākas sekundes viņš raudzījās nekustīgi un klusējot, it kā pieņemdams galējo lēmumu. Beidzot viņš izvilka no somas sānu kabatas kādas apdrukātas lapiņas un nolika tās uz galda.

– Lūk, lapiņas, paredzētas izplatīšanai, – viņš sacīja aizlauztā balsī. – Ja tās izlasīs kaut viens cilvēks, tad ziniet, ka es tās vairs neslēpšu, tad tās lasīs visi. Tā ir nolemts. Jūs man… Jūs man neesat vajadzīgs, jo es visu jau esmu izlēmis. Bet izlasiet tās… Kamēr tās lasāt, neko nesakiet, bet, kad esat izlasījis, sakiet visu…

– Vai lasīt? – neizlēmīgi jautāja Tihons.

– Lasiet; esmu mierīgs.

– Nē, bez brillēm netikšu galā, druka ir sīka, ārzemju.

– Lūk, brilles, – Stavrogins pasniedza viņam tās no galda un atliecās uz dīvāna. Tihons neskatījās uz viņu un sāka lasīt.

Stāsta turpinājumu lasiet: telos.lv/pie-tihona-2 un telos.lv/pie-tihona-3

[1] “Ļoti maz.” Franču val.

Tīmeklis un patiesība

Latvijas Zinātņu akadēmija kā vienu no nozīmīgākajiem Latvijas zinātnes sasniegumiem 2021. gadā atzina Māra Kūļa grāmatu Finis veritatis? Par patiesību un meliem, Rīga: Latvijas Universitātes Akadēmiskais apgāds, 2021, 432 lpp.
Publicējam vēl vienu fragmentu no grāmatas. Pirmais fragments lasāms šeit: https://telos.lv/kritiskas-domasanas-kritika/. Vairāk par grāmatu skatīt tīmekļa vietnē https://parpatiesibu.lv/

Jesaja Berlins 1991. gadā publicētajā rakstā par nacionālisma rašanos un pastāvēšanu izteica vērojumu, ka nacionālisma uzplaukums acīmredzot ir skaidrojams kā jaunākās paaudzes dumpis: “Tā cēlonis ir izjūta, ka cilvēku tiesībām, kas sakņojas ticībā, ka cilvēki ir specifiski cilvēcīgi vēlmju, jūtu, uzskatu, ideālu, dzīves stila ziņā, netiek pievērsta pietiekama uzmanība “globālajos” aprēķinos un plašajās ekstrapolācijās, kas vada politikas veidotāju plānus un tādu milzīgu operāciju izpildītājus, kurās piedalās valdības, korporācijas un dažādas savstarpēji saistītas elites. Kvantitatīvā skaitļošana nemaz nevar rīkoties citādi kā pilnīgi ignorēt atsevišķu cilvēcisku būtņu īpašās vēlmes, bailes un mērķus. Tā vienmēr notiek, kad tiek izgudrota politika milzīgam cilvēku skaitam, taču tagad tas patiešām ir aizgājis par tālu.”[1] Tā ir situācija, ko, izsakoties filosofiskā sociologa Maksa Vēbera jēdzienos, var raksturot kā ieslodzījumu “dzelzs būrī”, proti, sabiedrisko kārtību, kurā arvien pieaug birokratizācija, racionalizācija, kontrole un aukstasinīga vērstība uz produktivitāti.

Berlina ieskatā aizvien vairāk jauniešu skaidri apjauš nolemtību, ka viņiem būs jādzīvo tādā pasaulē, kurā kaut kādi eksperti jau visu ir sarēķinājuši, sakārtojuši un paredzējuši. Tomēr šie jaunieši, šī dumpīgā paaudze “grib būt kaut kas un darīt kaut ko, nevis ļaut, lai ar viņiem, viņu labā vai vārdā notiktu darbības.” Citiem vārdiem, tas ir jautājums par cieņu pret cilvēku kā cilvēcisku būtni.

Iespējams, Berlins nemaz nezināja, ka tobrīd tikai mazliet vairāk nekā pirms gada CERN laboratorijās Tims Bērnerss-Lī izgudroja un izstrādāja vispasaules tīmekļa hipersaišu principu, kas interneta tehnoloģiju padarīja par pieejamu un saprotamu komunikācijas rīku. Internets, kas vēl nesen bija ASV militāristu projekts un darbojās vien dažās ASV universitātēs, grūti aptveramā ātrumā pārņēma visu pasauli, savažojot arī to dumpīgo paaudzi, par kuru runāja Berlins – viņš nezināja, ka un kas būs tīmekļa sociālie tīkli. Šie slēpti, taču ārkārtīgi skrupulozi uzraudzītie un vadītie tīkli dumpiniekus pārvērta masā, uzpirka par vislētāko naudu, piesolot viltojumu, kas patiešām labi spīd. Berlins cerēja uz individualitāti cienošu liberālismu, taču diez vai varēja iedomāties, ka tā vietā dabūs masveida viltotā individuālisma tīklus. Paraugoties atpakaļ, tas, ka Padomju Savienībā 1975. gadā varēja nākt klajā kinofilma Likteņa ironija jeb Vieglu garu!, kurā vides unikalitāte ir iznīcināta tik tālu (vienādas mājas, ielas, pagalmi), ka jebkuras individualitātes trūkums attēlots nevis kā šausmas, bet komēdija, mūsdienās var šķist kā vēl lielāka ironija. Nudien, uz Sibīrijas nometnēm nevienu vairs neved, taču tagad daudzi paši parūpējas, lai būtu vienādi – mēbeles nopērk IKEA, drēbes no H&M, bet galda piederumus iegādājas Rimi uzlīmju akcijās. Savukārt gara dzīvē par dvēseles atlikumiem parūpējas sociālie tīkli. [..]

Domājot par dumpinieciskajiem jauniešiem, Berlins atsaucās uz cilvēka pašcieņu, kas nav savienojama ar skaitļotāju varu. Lai gan nebūt ne labākajās domās par romantisma radīto nacionālismu, Berlins trāpīgi pamanīja, ka cilvēcisko jūtu atzīšana ir būtiska, lai cilvēks baudītu atzīšanu. Un tomēr 20. gadsimta nogalē un, kā redzams, arī 21. gadsimtā virsroku ir ņēmuši tieši aprēķinātāji, turklāt visos politiskā spektra galos. To pašu racionālas valsts plānošanas ideju, ko iecerēja komunisti un nežēlīgi īstenoja Staļins, mūsdienās varam atpazīt aiz jēdzienu “eksperts” vai “speciālists” piesega. Tādā kontekstā vēl interesantāka kļūst Padomju Savienībā sešdesmitajos gados Viktora Gluškova vadībā iecerētā, bet tā arī neīstenotā mākslīgā intelekta ekonomikas plānošanas sistēma ОГАС, kurai visu Savienību vajadzēja savienot datoru tīklā, ko vadītu atbilstoši kibernētikas principiem.[2]

Dzīves digitalizēšanās nes līdzi ne tikai tehnoloģisko zinātību, know-how, bet arī patiesības digitalizāciju. Arvien vairāk un vairāk informācijas ir atkarīga no digitālo tehnoloģiju uzbūves principiem. Katram sava tīmekļa vietne vairs nav nekas ekskluzīvs, un gandrīz vai visas iestādes, uzņēmumi, organizācijas un personas ir atrodamas tīmeklī. Ja patiesības un melu temats ir rodams ārpus digitālās pasaules, nav itin nekādu iemeslu domāt, ka tas nav aktuāls arī digitalizētajā vidē gluži vienkārši tāpēc, ka arī tur noris komunikācija. Atšķirība ir komunikācijas medijā, saziņas formā, informācijas plūsmas ātrumā un ideoloģiskajā priekšstatā par tehnoloģijas ietekmi uz citām dzīves jomām.

Kopš Web 2.0 jeb līdzdalības tīmekļa nostiprināšanās 21. gadsimta sākumā lietotāja iesaiste tīmekļa satura veidošanā ir kļuvusi par normu. Šo principu izsaka vienkārša un ērta lietošana, līdzdalība satura veidošanā, kā arī savietojamība ar citām ierīcēm vai sistēmām. Lietotāji nu varēja izveidot savu lietotāja kontu, kas saglabāja personas datus, lai nodrošinātu iestatījumu pieejamību nākamajās tīmekļa lietošanas reizēs. Šā principa spilgtākie piemēri ir sociālie tīkli (Facebook, Draugiem, Vkontakte), blogi jeb emuāri (WordPress, LiveJournal, Myspace), lietotāju veidotā enciklopēdija Wikipedia un video koplietošanas vietne YouTube, savukārt reklāmas jomā arvien lielāku lomu ieņēma mērķvirzītās reklāmas.

Interneta tehnoloģiskā revolūcija, kā arī tās sākotnē pastāvošā anonimitāte un atvērtība bezrobežu sabiedriskošanās tīmekļa plašajās ārēs vēlāk radīja iedomu, ka jauno digitālo tehniku sniegtās iespējas tieši atbalsosies arī materiālajā pasaulē. Turklāt vēl aizvien pastāv iedoma, ka, līdzībā ar interneta šķietamo atvērtību, interneta tehnoloģiskā revolūcija it kā neizbēgami vedīs arī pie emancipētas, liberālas un pilsoniskas sabiedrības. Šis digitālās cerības noskaņojums retrospektīvi tomēr jādēvē par digitālo naivumu, kas spilgti izpaudās 2011. gada sabiedriskajā kustībā, kura tika nodēvēta gan par Arābu pavasari, gan Facebook revolūciju. Pret pastāvošo varu vērsto masveidīgo protestu dalībnieki ar viedtālruņiem rokās savstarpēji komunicēja un rīcību organizēja Facebook un Twitter saziņas kanālos, jo pastāvoša vara tos nespēja gana ātri un efektīvi iegrožot. Šī sabiedriskā kustība, kas noritēja uz digitālās skatuves, tomēr īpaši tālu netika. Atklājās, ka ar to vien, ka līdzjutēji Eiropā, ASV un citur noklikšķina jau par arhetipisku simboliku tapušo Facebook īkšķi jeb “patīk!”, tomēr nepietiek, lai notiktu kolektīva pārvēršanās par to emancipēto sabiedrību, kas pastāv tīmekļa teorētiķu digitālajos un utopiskajos projektos. Iespējams, ka Rietumos traģiskā apziņa par jauno tehnoloģiju bezspēcību un pretrunīgo pielietojumu – tas ir, arī klaji ļaunprātīgu izmantošanu – bija vēl lielāka vilšanās nekā sāpe par sabiedriski politisko revolūciju izgāšanos.

Ņemot vērā nemieru kontekstu, sociālekonomisko centienu caurkrišanu varēja vismaz norakstīt uz veciem un rasistiskiem, bet arī pamatīgi iesakņotiem aizspriedumiem par arābu vai islāma kultūras atpalicību. Taču jaunās interneta tehnoloģijas bija ne tikai vienkārši Rietumu liberālās, demokrātiskās, kapitālistiskās un visos veidos emancipētās kultūras produkts, bet arī tās lepnums un progresa iemiesojums. Tolaik, Arābu pavasara gaitā, Islāma valsts vērienīgā propaganda vai Krievijas iejaukšanās ASV vēlēšanās, manipulējot ar ziņām sociālajos tīklos, vēl nebija pat iztēlojama. Jūsmu par globāla mēroga liberalizēšanos ir nomainījušas bažas par nevaldāma merkantilisma vadītām manipulācijām, ko nodrošina lielapjoma datu analīze (piemēram, bēdīgi slavenā Cambridge Analytica).

Edvarda Snoudena atklājumi 2014. gadā par ASV veiktajiem masveida izspiegošanas pasākumiem cēla gaismā labi nojaustu, bet nepierādītu noslēpumu. Izrādījās, ka patiešām notiek plaša apmēra privāto datu iegūšana un tā attiecas ne tikai uz visu rangu noziedzniekiem, bet uz ikvienu. Snoudena nolūks, kā viņš skaidroja žurnālistam Glenam Grīnvaldam no The Guardian un dokumentālistei Lorai Poitrasai, bija nevis parādīt kādas konkrētas negantības, ko sastrādājuši ASV slepeno dienestu darbinieki, bet gan runāt par principiem un sistēmiskiem pārkāpumiem.

Tapa zināms, ka ASV Nacionālā drošības aģentūra, plašāk pazīstama kā NSA, bet arī visa izlūkošanas kopiena kā veselums, organizējusi un īstenojusi tādu datu ievākšanas sistēmu, kas darbojas masveidīgi. Proti, šī sistēma ievāc datus par visiem un vienmēr neatkarīgi no tā, vai tu esi vai neesi pie kaut kā vainīgs. Tas būtiski atšķiras no līdz šim ierastās spiegošanas vai izmeklētāja darba, kas ir vērsts uz konkrētu personu un notiek ar tiesneša atļauju. Masu novērošana ir pavisam kas cits – tā neuztraucas par atsevišķo, tā ir automatizēta visdažādāko veidu datu vākšana un uzkrāšana bez šķirošanas, lai vēlāk, ja ievajagas, datus varētu izvilkt gaismā. Iepriekš pastāvējušais un mierinošais pieņēmums, ka likumīgas izmeklēšanas procedūras ir veidotas tā, lai iespējami daudz aizsargātu pilsoņu privātumu, Snoudena atklājumu gaismā sabruka kā kāršu namiņš.

Datu iegūšanas pasākums PRISM nodrošināja piekļuvi vairāku lielāko ASV interneta tehnoloģijas uzņēmumu (Microsoft, Google, Apple, Yahoo u. c.) lietotāju datiem. Tomēr ASV spiegu aroda lielākais dārgums, kā atklāja Snoudens, ir izspiegošanas programma XKeyscore. Pieslēdzoties interneta pamattīklam (Upstream collection), optiskajiem kabeļiem un maršrutētājiem, un citstarp iekļaujot arī PRISM datus, NSA izveidoja pārskatāmu un ērtu lietotni, kurā analītiķi ieguva piekļuvi izpētāmo personu datiem: e-pastam, komentāriem, tērzēšanas vēsturei, lejupielādēm, apmeklēto tīmekļa vietņu sarakstam, zvanu vēsturei, YouTube skatījumiem, lasītajām e-grāmatām utt.

Snoudena atklājumu centrālā tēma ir jautājums par tiesībām uz privātumu, kas globālās digitalizācijas apstākļos iegūst pavisam citus vaibstus. “Ja nav, ko slēpt, tad nav, par ko uztraukties” – tā bieži tiek atbildēts uz bažām par izspiegošanas darbībām tīmeklī. Ierasta atbilde uz “nav, ko slēpt” argumentu ir tāda, ka ikvienam ir noslēpumi. Tomēr tā nav labākā atbilde, jo problēma ir dziļāka un vienlaikus grūtāk definējama. Protams, ja pieņemam, ka neplānojat veikt valsts apvērsumu vai nodarboties ar citām acīmredzami nelegālām un sabiedriski nosodītām aktivitātēm, vai arī, ka valstī pie varas nenāks agresīvs totalitārs režīms, tad principā par masveida uzraudzību un izspiegošanu varētu neuztraukties, pat ja tā iegūst ļoti intīmus noslēpumus. [..]

Lorenco Lippi, Izlikšanāsalegorija, 1642.

Arguments, ka nav ko slēpt, ir saistīts ar noteiktu privātuma izpratni, kas tiecas to skaidrot kā noslēpumainību. Taču privātums nav vienīgi tiesības uz noslēpumiem. Dialektika starp valsti vai megakorporāciju un indivīdu ir dialektika starp publisko un privāto. Privātums ir norobežošanās savās mājās, savā patvērumā. Tas ir jautājums par sajūtu, ko dod būšana vienam ar sevi.

Privātums ir nevis bīstams noslēpums, bet gan nosacījums identitātes tapšanai. Nošķirot sevi un savu privātumu no citiem, veidojas sevis apziņa. Privātums palīdz veidot Es apziņu, definēt pašam sevi priekš sevis. Bet tas ir svarīgi, lai cilvēks spētu pilnvērtīgi domāt jeb reflektēt. Domāšanai – refleksijai – vajag sevi, bet sev vajag privātumu. Personas privātumam jābūt pašas izvēlei.

Totāla novērošana, izspiegošana, uzraudzība nav tikai kaili dati. Tas ir arī pastāvīgs fona noskaņojums. Datu drošība ir viena lieta, bet klusā uzraudzība kā lēni iedarbīga inde bendē līdztiesības izjūtu. Problēma jau nav tajā, ka kāds varētu gribēt paveikt kaut ko nelikumīgu, bet gan brīvības pieejamībā. Tieši šī iespēja, ka es esmu autonoma būtne, kas principā, ja vien ļoti vēlētos, varētu arī rīkoties, ir tas, kas demokrātisku sabiedrību padara par patiešām brīvu. Kaut vai neapzināta nojausma, ka sarunā piedalās vēl kāds, var nevilšus mazināt vēlmi domāt. Savukārt demokrātija bez domājošiem cilvēkiem ir vienkārši farss.

Cits aspekts ir masveida izspiegošana komerciālos nolūkos, ko veic un veicina nevis valstu valdības, bet gan komercstruktūras, piemēram, Google, Facebook vai Microsoft. Snoudena rūpes zināmā mērā jau ir novecojis temats, ja ļaudis paši brīvprātīgi izvēlas lietot tehnoloģijas un pakalpojumus, kuru biznesa modeļa pamatā ir personas datu iegūšana, citiem vārdiem, “ja tu par preci nemaksā, tad prece esi tu pats.” Lietojot internetam pieslēgtus ledusskapjus, guļot uz “gudrā” spilvena vai izmantojot virtuālos palīgus (Apple Siri, Amazon Alexa, Microsoft Cortana vai Google Assistant), uzmācīga izspiegošana nemaz nav nepieciešama, jo persona pati no brīvas gribas sniedz visu nepieciešamo. Ja to ņem vērā, tad jātop skaidrākam daudzu brīvpieejas rīku patiesajam nolūkam. Google pakalpojumi (e-pasts, meklētājs u. tml.) no Google skatpunkta, pirmkārt un galvenokārt, ir datu ieguves vietas, un tikai pēc tam, otršķirīgi, seko lietotņu lietojamība, proti, uzņēmējdarbībā jācenšas izstrādāt labākus pakalpojumus tikai tādēļ, lai lietotāji paliktu uzticīgi un tad viņus varētu labāk izspiegot, lai vēl sekmīgāk aplaimotu ar reklāmas piedāvājumiem.

Personas datu izspiegošanas rūpalam ir īpaši pievērsusies Šošana Zubofa apjomīgajā pētījumā “Uzraudzības kapitālisms”, kurā viņa analizē modernā kapitālisma saaugšanu ar datu ieguvi. Viena no centrālajām ievadatziņām ir uzskats, ka uzraudzības kapitālisms ir bezprecedenta parādība, kuras aprakstam nepieciešamas jaunas premisas.[3] [..]

Aizgājušo laiku industriālā kapitālisma iespaidīgākā inovācija bija atskārta, ka dabu var pārinterpretēt kā nekustamo īpašumu, proti, visu materiālo pasauli visapkārt izprast kā potenciālu preci. Vēlāk kapitālisma teorētiķi saprata arī to, ka dažādas cilvēciskās darbības formas var pārdēvēt par darbu (labour), savukārt to var kvantificēt, uzskaitīt, apmaksāt, pirkt un pārdot. Uzraudzības kapitālisma inovācija ir apjausma, ka personu privātā dzīve ir resurss, gluži kā dabiskais izraktenis, ko var pirkt un pārdot. Ikreiz, kad lietotājs iedomājas, ka meklēšanas rīka Google pakalpojumus lieto par velti, tas neapjēdz, ka patiesā samaksa ir “dvēsele” jeb privātie personas dati.

Uzņēmuma un meklēšanas rīka Google sākotni iezīmēja pretruna. No vienas puses, tā izstrādātāji Lerijs Peidžs un Sergejs Brins bija radījuši izcilu rīku, kas pārspēja visus sava laika konkurentus (Yahoo!, Magellan, Lycos, Infoseek, Excite). No otras puses, lai gan pakalpojums nudien bija labs, tas nenesa peļņu ne izgudrotājiem, ne investoriem, bet tehnoloģiju uzturēšana arvien palielināja izmaksas. Nojausma, ko darīt, nāca vēlāk un daļēji nejauši. Lai uzlabotu meklēšanas pakalpojuma kvalitāti, Google analizēja lietotāju meklējumu vēsturi, taču daļu no šiem datiem uzskatīja par “atkritumiem”. Tas mainījās, kad, izmisīgi meklējot peļņas avotus, uzņēmumā saprata, ka šie dati ir nevis atkritumi, bet gan “uzvedības pārpalikums” (behavioral surplus), kas palīdz ne tikai identificēt lietotājus, bet arī analizēt un tad prognozēt to uzvedību. Kopš tā brīža par Google ienākumu avotu kļuva reklāmas vietas tirdzniecība. Google pārdotā prece ir paredzējumi par lietotāju nākotnes rīcību, kas atvasināti no rīcības pagātnē.

Uzņēmuma īstenotās masveida datu iegūšanas pirmo posmu raksturoja iegūstamo datu apjoma palielināšana. Otro posmu – datu kvalitatīva analīze. Taču trešais posms ir filosofiski iespaidīgs. Reklāmas pārdošanas apmēri ir atkarīgi no spējas prognozēt lietotāju uzvedību. Kā pētījumā atklājis, piemēram, Duglass Šmids, viedtālruņu operētājsistēma Android pat miega režīmā turpina sazināties ar Google serveriem un informāciju par savu fizisko atrašanās vietu pārraida aptuveni 340 reižu. Turklāt, pat neizmantojot Google lietotnes un rīkus, lietotāji, paši to neapzinoties, turpina sastapties ar Google reklāmām un izsekošanas rīkiem, kas turpina datu ievākšanu.[4]

Trešā posma radikālā inovācija ir apjausma, ka vēl labāk par datu vākšanu, analizēšanu un prognozēšanu darbojas lietotāju uzvedības ietekmēšana. Proti, jācenšas nevis uzminēt, ko lietotāji darīs, bet gan mudināt tos rīkoties noteiktā veidā. Tādējādi Google un citu uzraudzības kapitālisma pārstāvju uzņēmējdarbības modelis ir mērķtiecīga cilvēku uzvedības manipulēšana, turklāt, nevis vienkārši maldinot, bet gan iestāstot. Uzraudzības kapitālisms nepārdod parastas nākotnes uzvedības prognozes, tas piedāvā paša izveidotu nākotnes uzvedību.

Analizējot izspiegošanas kapitālisma saknes un darbību, Zubofa runā par personas tiesībām uz patvērumu (sanctuary) – savām mājām kā personīgo svētvietu, kur nekas netraucē un kur var norobežoties. Patiesības un melu kontekstā nozīmīgākās ir Zubofas bažas par tiesībām uz nākotni pretstatā digitālās reklāmas rūpala centieniem ietekmēt uzvedību. Tas ir jautājums par to, cik lielā mērā cilvēkam atliek brīvība izvēlēties savu ceļu, ja to nemitīgi tiecas ietekmēt reklāmas manipulatorā vara. [..]

Ņemot vērā digitalizācijas un interneta komunikācijas straujo pieaugumu, ko raksturo vienvirziena lietošanas biežuma attiecības izmaiņa starp tradicionālajiem un tīmekļa medijiem par labu otrajiem, ir jāpārdomā demokrātiskas valsts un pilsoniskas sabiedrības uzbūves noteiksmes. Priekšstatam par informētu pilsoni, kas piedalās sabiedriskos procesos un ziņas gūst no plašsaziņas līdzekļiem, jāatkāpjas tāda modeļa priekšā, kas uzsver informācijas ātrumu, nekontrolētu plūdumu un fragmentāciju. Ziņu – gan mediju sagatavotu, gan līdzcilvēku radītu – decentralizācija (pat ne policentrisms) noved pie tā, ka ikviena ziņa arvien lielākā mērā tiek izrauta no lokālā konteksta un tādējādi sadalās arī nozīmju horizonts. Sekas ir patiesības izkaisīšanās pat bez mērena mēroga piesaistes punktiem. Digitālajā pasaulē katrs lietotājs kļūst vienlaikus unikāls (jo dekontekstualizēts) un vienveidīgs (jo pakļaujas tehnoloģiju un patērniecības uzspiestajai manipulācijai). Tas nozīmē, ka iestājas kritisks patiesības pieejamības disbalanss. Vienā pusē ir lietotāja šķitums, ka patiesība ir viņam vienam, bet otrā pusē ir paredzēšanas un uzvedības modelēšanas tehnoloģijas.

Demokrātiska, līdztiesīga, brīva un godīga sabiedriskā kārtība tādā formā, kādā tā ilgstoši pastāvējusi, digitālajā laikmetā kļūst arvien problemātiskāka. Iespējams, ka tīmekļa tehnologu izstrādāti rīcības procesu optimizācijas algoritmi varētu vest gan pie taisnīguma, gan ekonomiskās labklājības. Tomēr skaidrs ir arī tas, ka maksa par šo pakalpojumu ir personas individuālā brīvība un unikālā iemestība vēsturiski mainīgā kultūrā.

[1] Jesaja Berlins, “Saliektais zars: par nacionālisma rašanos.” Tulk. Liena Muskare. Almanahs Filosofija, 2000, Nr. 2/99, 40. lpp.

[2] Benjamin Peters, How Not to Network a Nation: The Uneasy History of the Soviet Internet. Cambridge, Massachusetts; London: The MIT Press, 2017.

[3] Shoshana Zuboff, The Age of Surveillance Capitalism. New York: PublicAffairs, 2019.

[4] Douglas C. Schmidt, Google Data Collection. Digital Content Next, 2018.

Pirmais latviešu laikraksts

Tieši pirms 200 gadiem Jelgavā Lestenes mācītāja Kārļa Vatsona redakcijā iznāca pirmā regulārā latviešu laikraksta – “Latviešu Avīžu” (daudzskaitlī) – pirmais numurs. Izdot jaunu laikrakstu latviešu valodā izlēma pēc dzimtbūšanas atcelšanas Kurzemē 1817. gadā. Izdošanas atļauju (koncesiju) saņēma Jelgavas ģimnāzija (Academia Petrina, vēlāk Gymnasium Illustre), kas to iznomāja Lestenes mācītājam Kārlim Vatsonam un izdevniecībai “J. F. Štefenhāgens un dēls”. “Latviešu Avīzes” ir arī visilgāk pastāvējušais latviešu plašsaziņas līdzeklis, jo turpināja iznākt līdz 1915. gadam. To iespieda Jelgavā reizi nedēļā: no 1901. gada divas reizes, no 1911. gada trīs reizes nedēļā, no 1913. gada – katru dienu. Laikraksta pasūtītāju skaits pieauga no 3600 abonentiem 1860. gadā līdz apmēram 5000 abonentiem 1870. gadā. Atzīmējot “Avīžu” 200 gadu jubileju, 2022. gadā plānoti dažādi piemiņas un kultūras pasākumi. Piedāvājam izvilkumus no pirmajiem diviem 1822. gada janvāra numuriem.

Ar augstas Ieviešanas – Komisiones ziņu un novēlēšanu.

Nr. I. Ceturtdienā tanī 5tā Janvārī 1822.

Jelgava, 2trā Janvārī.
Tā augstā Ieviešanas–Komisione tam grāmatu spiedētājam Stefenhāgenam un Lestenes mācītājam Vatsonam, uz viņu lūgšanu atbildējusi: Ka viņiem esot vēlēts, apakš augstas Ieviešanas–Komisiones uzraudzīšanas, Latviešu Avīzes sarakstīt un iknedēļā vienu lapu rakstos iespiest. Pēc šīs augstas un cienīgas novēlēšanas viņai par šo lapu šo jaunu lietu iesāk un uzņem, bet papriekš ar saviem godīgiem lasītājiem īsos vārdos vajag aprunāties. –

Mēs gribam Latviešu zināšanas vairot. Dažas ziņas no klātienes un tālienes atnesdami, dažu labu padomu dodami, dažas gudrības izpauzdami, un brīžam pasmiedamies ko labu mācīt un tā cik spēdami piepalīdzēt pie arāju ļaužu prāta cilāšanas un labklāšanas. Vai šī mūsu sirds apņemšana izdarāma būs jeb ne, vai mūsu Avīzes lapiņas Latviešiem patīkamas būs jeb nepatīkamas, to nezinām uz priekšu; tie augļi un tā svētība pie visām cilvēku darbošanām no augšienes jāgaida. Tas cilvēks uzņem savu ceļu, bet Dievs vien pašķir viņa gājumu. – Par to vien īsti zinām, ka Latviešu tautu un Latviešu valodu no sirds mīļojam, tā kā vecais Stenders un vecais Stefenhāgens, kas nu abi pie Dieva, tos mīļoja. –

Tad nu mēs par šo jaunu lietu, to tagad Latviešiem par labu uzņemam, ar daudz cilvēkiem, augstiem kā maziem, esam aprunājušies, un labu padomu prasījuši. Mēs arīdzan daudz padomus esam dabūjuši, bet šie padomi stāvēja daudzreizām viens pret otru. Dažs slavēja mūsu Avīzes, dažs atkal turēja par nevajadzīgu nelietību; viens gribēja lai tā rakstām, otrs atkal citādi, tā ka mēs nezinādami kuram būs klausīt un par prātu darīt, savu lietu augstam Debesu Tēvam un saviem mīļiem lasītājiem gribam pavēlēt un savu ceļu staigāt, kā paši zinām un protam, prātā turēdami ko vienā labā grāmatiņā esam lasījuši: Tēvs ar savu dēlu esot gribējuši uz ceļu doties, bet viņiem tikai viens pats kumeļš, triju gadu vecs, bijis. Tēvs, jau vecīgs būdams, kumeļam mugurā kāpis, jāja, un dēls, jau labs prāvs puika būdams, gāja kājām blakām. – Nāk ceļa vīrs pretim un sāk skundēt uz to tēvu, sacīdams: Tu jāji, stiprs vīrs būdams, un tam jaunam bērnam jāiet kājām; tev stiprāki kauli, ļauj jel labāk bērnam jāt. – Tēvs paklausīdams, nokāpj zemē un sēdina savu puisi uz zirgu. Pēc mazu brītiņu sastop atkal ar citu ceļa vīru, kas dēlam uzsauc: Vai tev nav kauna, zēn, tu jāji un tavam vecam tēvam jāiet kājām? – Tas puisis nolec zemē, un nu visi trīs iet kājām. Tēvs par labu, dēls par kreisu roku, kumeļš vidū. – Nāk atkal trešais ceļa vīrs, tas smiedamies saka: Jūs esat patiesi ērmīgi ļaudis! Taču viens varētu likt nesties, vai nav gana, ka divi iet kājām? – Tēvs ar dēlu sāk aprunāties, viņam pašam neesot brīv jāt, dēlam ar nē, tad nu, gribēdami visiem padoma devējiem paklausīt, sasēja kumeļa kājas un bomi caur vāzuši, to smagu lopu uz kamiešiem nes, grūti pūlēdamies. – Tā var iet, ja it visiem cilvēkiem grib par prātu darīt. Mēs tādēļ visus savus godīgus lasītājus, augstus kā mazus, it mīlīgi lūdzam, ja varbūt kādu lietu iekš šīm Avīzēm atron, kas viņiem nepatīkama jeb, kā arī var trāpīties parūgta, un nesmeķīga būtu, lai mūs tūlīt nepazudina, bet lai viņa stāsta pieminēdami, jele apdomā, ka nevar, nedz visiem padomiem paklausīt, nedz arī it visiem cilvēkiem allažiņ par prātu darīt. –

***

Izdāvāšanas.

Jaunpils Kirššpēlē un Struteles muižā tas sudmalas – krogs uz nākošiem Jāņiem 1822 uz arrenti dabūjams, pie šī kroga arī aramas zemes pieder, un viņš stāv uz lielu ceļu no Tukuma uz Auci. Tā muižas valdīšana grib, lai kāds būmeisteris, mūrnieks, jeb dišleris šo krogu uz arrenti ņem un kas tādu amatu labi māk un šo krogu dabūt gribētu, lai teicās pēc kontrakta uzcelšanas pie Lielās Struteles muižas valdīšanas.

Darba meklēšana.

Tas Krievs Siman Jerofejeff, kas jau pie daudz kungiem darbu strādājis un to ar pienākamām grāmatām var apliecināt, grib labprāt par ziemu baļķus iekš dēļiem jeb latām sazāģēt un par to ar kungiem saderēt; viņš sola labu darbu un negrib prasīt dārgu maksu. Lestenes muižā par viņu ziņu var dabūt.

***

Latviešu Avīzes, Nr. 2. 12.01.1822.

Jelgavā, 10tā Janvārī. Tanī jauna gada naktī, mūsu Augsta Ķeizara brālis tas Cezarevičs Lielprincis Konstantin Pavlovič no Leišu zemes atbraucis, un citus zirgus še paņēmis, tūlīt uz Pēterburgu aizbrauca. –

***

Par izgājušu gadu iekš visām Jelgavas baznīcām 832 bērni kristīti un tikai 373 miroņi piesacīti. Iekš laulības sagāja par visam 220 pāri; bet pie Jelgavas Annas baznīcas arī turās visa Jelgavas Kirššpēle un tādēļ tikai tā mazāka puse pie pašas pilsētas pieder.

***

No Dundagas jūrmalas. Izgājušā gadā mums Lībiešiem itin laba un izdevīga zvejošana bijusi, tā ka nespējam mīļam Debesu Tēvam par savu svētību pateikt. Pie mūsu lielās jūrmalas, kas stāv uz ziemeļa pusi, mēs esam daudz Lestu (to citur arī Butes sauc) par vasaru ķēruši, vairāk nekā citiem gadiem, un pie mūsu mazās jūrmalas, kas stāv uz Rīgas pusi, atkal Dieva svētības Reņģu bija. Bet pie paša raga (kas ir tas seklums, kas desmits verstu jūrā ieiet) kur citiem gadiem tā labāka zveja, izgājušā gadā nekādu zivju nebija. Gan arī vētras un pastāvēdami vēji mūsu rudens zveju aizkavē, un mums dažu skādi darīja, bet taču mums ar pateicību jāsaka, ka mums labs gads bijis. –

***

Izgājušā gada mācības.

Tanī 5tā Februārī apakš Kroņa Vircavas vienas mājas nodegušas. Klēts un istaba aizgājušās ar uguni un pieci mazi bērniņi sadeguši. Viena veca sieviņa ar mokām no uguns liesmām izvilkusies, bet arī otrā dienā nomirusi. – Tie citi ļaudis nav mājās bijuši, un pēc Tiesas izmeklēšanām liekās, ka tas uguns no zagļiem tīšām ielaists. – Tā cilvēks cilvēkam daudzreizām tās lielākās bēdas dara! – Tās nenoziedzīgās bērnu asinis uz debesīm brēkušas; un savādi patiesi, ka tanī pašā vakarā, pie debess sarkans gaišums par pāri stundām bijis redzams, tādu gaišumu baigus jeb kāvējus sauc, viņš mēdz reti un allažiņ uz Ziemeļa pusi rādīties, bet šo reizi stāvēja citādi uz Vakara pusi, it kā kaunētos Debess par to briesmīgu grēku uz zemi! –

***

Tanī 25tā Aprīlī apakš Katvaru Muižas Valmieras apriņķī, Vidzemē, arī mājas nodegušas. Pats saimnieks par to bijis vainīgs, jo tas šāvis pēc putna, kas jumtā sēdēja. Jau daudzreizām no neapskatīšanas ar šaujamiem rīkiem ugunsgrēks cēlies, lai ikkatram ir par mācību, ar pielādētu plinti prātīgi dzīvot, jo nelaimi un nāvi sevim un citiem ātri var darīt, un garas raudas un žēlums to pēcāki nespēj izlīdzināt, ko aplams prāts vienā pašā acumirklī padarīja.

***

Sīkstums un izšķērdēšana.

Sīksts cilvēks sakrāj naudu un mantu pats nezinādams kāpēc. – Izšķērdētājs izdod naudu un mantu, pats nezinādams par ko. Sīkstam nav nekāds labums no savas bagātības; izšķērdētājam nelietīgs labums. Sīksts cilvēks var atgriezties pie prātīgas savas mantas valkāšanas, ja tikai no tiesas grib; bet itin reti sīkstam tāda gribēšana. – Izšķērdētājs gribētu labprāt, bet vairs nespēj. – Tas viens sev ienaidniekus dara, otrs draugus, kas niknāki, nekā ienaidnieki. – Viņš grib allažiņ tālāki tapt; šim žēl, ka jau tik tālu tapis. Sīkstums ir visu ļaunumu sakne; izšķērdēšana ir koks ar rūgtiem augļiem. Sīksta cilvēka peļņa ir bailība, izšķērdētāja skumjas. Daudzreizām jauns izšķērdētājs vecumā tapa bada – kāsis. Izšķērdētāja gals ir nabadzība. – Sīkstā nāve, viņa mantinieku līksmība.

***

Citas sludināšanas.

No Okseļu Muižas tas puisis Fricis, Kārļa dēls, 22 gadu vecs, un kam iekš Jelgavas un Bauskas Kirššpēles brīvi radi ir, bez pasu grāmatas tanī 26tā Decembra mēneša dienā pērnā gadā aizgājis un uz savu pagastu vēl nav atpakaļ nācis; tādēļ ikkatrs top lūgts šo bēgļu uz Okseļu Muižu atskapēt.

***

Kas māk izrēķināt?

Divi gani ar savām cūkām pakalnā sastapās. Frici, Ansis sacīja, dod manīm vienu no tavām cūkām, tad mums abiem būs vienādi. – Nē, Fricis atbildēja, dod manīm vienu no tavām, tad manīm būs otru tiesu tik daudz kā tevīm. – Uzmini nu, mīļo lasītāj, cik katram ganam cūkas bijušas?

Stāsts.

Vienā muižā pie Lazaretes, pāri kambaru bija, priekš veciem ļaudīm, kam nekādi radi, ka te rūmes un siltuma dabūtu. Tanī pagastā viens jauns saimnieks ar savu vecu tēvu slikti dzīvoja, vienā rāšanā. – Vecais prasīja, lai dēls viņu vedot pie nabagiem Lazaretē, tur būšot jo mierīga dzīvošana nekā pie dēla. Saimnieks paklausīja tūlīt un zirgu iejūdzis, aizveda savu veco tēvu prom, bet vecais nekādas gultas drānas atradis, lūdza pāri palagu no dēla. Tas jauns saimnieks, mājās pārnācis, tos divi sliktākus palagus izmeklēja un pavēlēja savam dēlam sacīdams: “Ej, Janci, aiznesi šos divi palagus vectēvam Lazaretē!” – Jancis aizejot to vienu palagu nama kaktā iebāž, tēvs to redzējis, atsauc atpakaļ, un prasa: kam esot darījis? – Tad Jancis atbildēja: “Es to, tēvs, Jums glabāju, jo kad liels būšu un mājas uzņemšu, tad palags jau būs rokās Jums līdzi dot, kad Jūs Lazaretē vedīšu.”
Mācies te, ka tev būs tavu tēvu un māti cieņā un godā turēt, ka tevim labi klājas un tu ilgi dzīvo virs zemes.

Pie Tihona. 2. daļa

Fjodora Dostojevska Velnu cenzētās nodaļas turpinājums, otrā daļa no trim. Pirmā lasāma šeit:https://telos.lv/pie-tihona-1/

II

Druka patiešām bija ārzemju – trīs iespiestas un sašūtas parastas, maza izmēra pasta papīra lapas. Tās droši vien bija slepeni iespiestas kādā ārzemju krievu tipogrāfijā, un pirmajā acu uzmetienā lapas ļoti atgādināja oficiālu ziņojumu. Augšgalā stāvēja rakstīts: No Stavrogina.

Es šo dokumentu, neko nemainot, iekļauju savās annālēs. Atļāvos tikai izlabot pareizrakstības kļūdas, kuru bija diezgan daudz un kuras mani pat nedaudz pārsteidza, jo autors bija izglītots un daudz lasījis cilvēks (protams, salīdzinoši vērtējot). Pašā izteiksmē neko nemainīju, neskatoties uz kļūdām. Jebkurā gadījumā ir skaidrs, ka autors nekādā ziņā nav literāts.

Atļaušos izteikt vēl vienu piezīmi, lai gan ar to aizsteidzoties notikumiem pa priekšu. Manuprāt, šis dokuments ir slimīgs – tas liecina, ka šo kungu ir apsēdis velns. Dokuments atgādina cilvēku, kurš cieš no stiprām sāpēm, guļ gultā un cenšas atrast stāvokli, kurā kaut uz brīdi gūtu atvieglojumu. Pat ne tāpēc, lai atvieglotu sevi, bet lai kaut uz mirkli aizstātu savas iepriekšējās ciešanas ar citām. Un šāds stāvoklis, protams, ir tālu no skaistuma vai saprātīguma. Dokumenta pamatdoma ir briesmīga, tas pauž neviltotu prasību pēc soda, prasību pēc krusta, pēc visas tautas nāvessoda. Un tomēr šī prasība pēc krusta joprojām ir cilvēkā, kurš netic krustam, “un tā jau pati par sevi ir galvenā ideja”, kā reiz, starp citu, citā sakarā izteicās Stepans Trofimovičs.

No otras puses, viss dokuments vienlaikus ir kaut kas vētrains un azartisks, lai gan uzskatāmi rakstīts citam mērķim. Autors paziņo, ka viņš “nevarēja” nerakstīt, ka bija “spiests”, un tas ir diezgan ticami: viņš labprāt vēlētos, lai šis biķeris, ja vien iespējams, viņam ietu garām. Bet tiešām šķiet, ka viņš nespēja no tā atteikties un tikai pieķērās izdevīgai iespējai, lai pastrādātu jaunu varas darbu. Jā, slimais mētājas pa gultu un vēlas vienas ciešanas aizstāt ar citām – un, lūk, cīņa ar sabiedrību, kuru viņš arī izaicina, viņam šķiet visvieglākais ceļš.

Patiesi, jau pats šāda dokumenta fakts liecina par jaunu, negaidītu un necienīgu izaicinājumu sabiedrībai. Tas ir tikai laika jautājums, līdz autors sastaps kādu ienaidnieku…

Un kas zina, varbūt tas viss, proti, šīs lapiņas, kuras paredzēts publicēt, nav nekas cits, kā tā pati sakostā gubernatora auss, tikai citā veidolā? Kāpēc tas man ienāca prātā tikai tagad, kad jau tik daudz ir noskaidrojies, nesaprotu. Es arī nevaru pierādīt un neapgalvoju, ka šis dokuments ir viltots, proti, pilnībā sacerēts un izdomāts. Visticamāk, patiesība ir meklējama kaut kur pa vidu… Bet nu jau es esmu aizsteidzies notikumiem priekšā; labāk būtu aplūkot pašu dokumentu. Lūk, ko lasīja Tihons:

No Stavrogina.

Es, Nikolajs Stavrogins, atvaļināts virsnieks, 186*. gadā dzīvoju Pēterburgā, nododoties izvirtībai, kurā neradu nekādu baudu. Tajā laikā man kādu brīdi piederēja trīs dzīvokļi. Vienā no tiem es dzīvoju viens pats istabā ar galdu un kalpiem; tur dzīvoja arī Marija Ļebjadkina, mana tagadējā likumīgā sieva. Abus pārējos dzīvokļus es katru mēnesi īrēju intrigai: vienā dzīvoklī es uzņēmu dāmu, kura mani mīlēja, bet otrā – viņas kalponi, un kādu laiku biju ļoti aizņemts, cenšoties abas savest kopā, lai kundze un jaunuve pie manis satiktos. Pazīstot abu raksturus, gaidīju, ka šis muļķīgais joks man sagādās zināmu baudu.

Slepeni gatavojot šo tikšanos, man nācās biežāk apmeklēt vienu no diviem dzīvokļiem lielajā mājā uz Gorohovajas ielas, jo tur mitinājās kalpone. Šeit man bija tikai viena istaba ceturtajā stāvā un es to īrēju no krievu pilsoņiem. Viņi paši dzīvoja mazāka izmēra dzīvoklī blakus, tāpēc durvis vienmēr bija atvērtas, kas man arī patika. Vīrs bija labi ģērbts un ar bārdu, strādāja kādā kantorī un no rīta līdz vakaram bija prom. Sieva, četrdesmitgadīga bāba, kaut ko grieza un šuva no vecām drēbēm uz jaunām un arī nereti pameta māju, lai uzšūto aiznestu vai pārdotu. Es paliku viens ar viņu meitu, pēc skata gluži bērnu. Meitenes vārds bija Matrjoša. Māte viņu mīlēja, bet bieži sita un pēc viņu paraduma skaļi un bābiski par visu kliedza. Meitene mani apkalpoja un tīrīja telpu aiz aizslietņiem. Šeit daru zināmu, ka esmu aizmirsis mājas numuru. Tagad zinu, ka vecā māja ir nojaukta un divu vai trīs bijušo māju vietā ir viena jauna, ļoti liela māja. Esmu arī aizmirsis šo sīktirgotāju vārdus vai varbūt jau toreiz tos nezināju. Atceros, ka apakšnieci sauca Stepanīda; viņu pašu neatceros, galīgi nezinu, kur viņa tagad palikusi. Domāju, ka, ja sāksiet meklēt un taujāsiet pēc ziņām Pēterburgas policijā, viņas pēdas varētu atrast. Dzīvoklis atradās pagalma pusē, stūrī. Viss notika jūnijā. Māja bija gaiši zilā krāsā.

Kādu dienu no mana rakstāmgalda pazuda papīra nazis, kas man visumā nebija vajadzīgs un tur vienkārši tāpat mētājās. Es to pateicu saimniecei, nemaz neiedomādamies, ka viņa par to varētu nopērt savu meitu. Bet viņa tik tikko bija kliegusi uz meiteni par kaut kādas lupatas pazaudēšanu, domājot, ka viņa to nozagusi lellei, kā arī plēsusi meiteni aiz matiem. Kad tā pati lupata atradās zem galdauta, meitene ne vārda nebilda pretī, ka netaisni sodīta, un tikai klusējot noskatījās. Es pamanīju, ka meitene apzināti negribēja iebilst, un šo faktu iegaumēju, jo tā bija pirmā reize, kad redzēju meitenes seju, kurai iepriekš biju tikai uzmetis acis. Viņa bija gaišmataina un ar vasaras raibumiem, ar neizteiksmīgu seju, bet šī seja bija ļoti bērnišķīga un klusa – neparasti klusa. Mātei nepatika, ka meita neko nebilda pretī, un tad, kā reizi, tika pacelts jautājums par manu nazi. Vecene sāka zvērot dusmās, jo pirmajā gadījumā bija netaisnīgi situsi. Viņa noplēsa no slotas dažus zariņus un manu acu priekšā meiteni nopēra gluži zilu, neskatoties uz to, ka viņai bija jau divpadsmit gadu. Matrjoša no pērieniem nekliedza – protams, tāpēc, ka es tur biju blakus, bet viņa kaut kā dīvaini pie katra sitiena ieelsās un pēc tam ilgi šņukstēja, veselu stundu. Kad eksekūcija bija beigusies, es pēkšņi atradu nazi uz gultas, segā, un klusi iebāzu to vestes kabatā. Izejot no mājas, izmetu to uz ielas tālu no mājām, lai neviens to neatrastu. Es uzreiz sajutu, ka esmu pastrādājis nelietību, bet tajā pašā laikā izjutu zināmu baudu, jo mani pēkšņi kā nokaitētas dzelzs pieskāriens bija pārņēmusi viena sajūta, ar kuru es tūlīt sāku nodarboties. Šeit norādīšu, ka mani bieži līdz pat neprātam vai nesalaužamai ietiepībai mēdza pārņemt dažādas nejaukas sajūtas, taču nekad tādā pakāpē, lai aizmirstu sevi. Lai gan tās iedegās manī ar atklātu liesmu, es tomēr spēju tās pilnībā pārvarēt, pat apstādināt pašā augstākajā punktā, taču lielākoties nevēlējos apstādināt. Vienlaikus daru zināmu, ka savus noziegumus nemēģinu attaisnot ne ar apkārtējo vidi, ne slimību.

Tad es nogaidīju divas dienas. Meitene pēc ilgās raudāšanas bija kļuvusi vēl klusāka; viņai pret mani nebija nekādu naidīgu jūtu, lai gan viņai droši vien bija kauns par to, ka viņu šādi sodīja manā klātbūtnē. Viņa kā paklausīgs bērns vainoja tikai sevi. Es to pieminu, jo stāstā tas ir ļoti būtiski… Pēc tam trīs dienas nodzīvoju sava galvenā dzīvokļa istabās. Šajās daudzajās telpās, kurās valdīja vispretīgākā ēdiena smaka, bija daudz cilvēku, visādi ierēdņi bez īpaša amata vai nenozīmīgos amatos, izsaukumu ārsti, dažādi poļi, kuri vienmēr grozījās man apkārt. Es visu atceros. Šajā Sodomā es dzīvoju vienatnē, tas ir, vienatnē ar sevi, taču visu dienu mani lenca vesels “biedru” bars, kuri bija derdzīgi padevīgi un gandrīz vai mani mīlēja manas naudas dēļ. Uzskatu, ka mēs pastrādājām daudz preteklību, pārējie mājas iemītnieki no mums baidījās, proti, bija pieklājīgi, neskatoties uz dažkārt nepiedienīgajām izpriecām un stulbībām. Atkārtoju vēlreiz: toreiz es pat nebūtu iebildis, ja mani izsūtītu uz Sibīriju. Man bija tik ļoti garlaicīgi, ka es mierīgi būtu varējis pakārties, un, ja nepakārtos, tad tikai tāpēc, ka joprojām uz kaut ko cerētu, kā biju cerējis visu mūžu. Atceros, ka tajā laikā biju ļoti aizrāvies ar teoloģiju, turklāt nopietni. Tas mani nedaudz izklaidēja, bet tad kļuva vēl garlaicīgāk. Savukārt manas pilsoniskās jūtas izpaudās tā, ka es gribēju visos četros pakšos sabērt pulveri un uzraut māju gaisā, ja vien tas būtu tā vērts. Tomēr bez jebkādas ļaunprātības, jo man bija tikai garlaicīgi un nekas vairāk. Es nebūt neesmu sociālists. Pieļauju, ka tā man bija slimība. Dakteris Dobroļubovs, kurš kopā ar savu ģimeni mūsu istabās nīka bez darba, uz manu rotaļīgo jautājumu: “Vai jums ir kādi pilieni pilsoniskās enerģijas stimulēšanai?” reiz atbildēja: “Varbūt ne gluži pilsoniskai, bet kriminālai enerģijai kaut kas atrastos”, un bija gluži apmierināts ar savu it kā vārdu spēli, lai gan bija šausmīgi nabadzīgs un dzīvoja ar izsalkušu sievu grūtnieci un divām mazām meitiņām. Bet vispār, ja cilvēki nebūtu ar sevi pietiekami apmierināti, vispār neviens negribētu dzīvot.

Pēc trim dienām es atkal atgriezos Gorohovajā. Māte kaut kur grasījās iet ar savu paunu, sīktirgoņa, protams, nebija mājās un mēs ar Matrjošu bijām vieni. Logi (uz pagalmu) bija atvērti. Ēkā dzīvoja amatnieki, un visu dienu no visiem stāviem bija dzirdami āmuru klaudzieni vai dziesmas. Šādi mēs bijām pavadījuši jau stundu. Matrjoša sēdēja savā mazajā istabiņā uz soliņa ar muguru pret mani un darbojās ar adatu. Visbeidzot viņa klusi iedziedājās, ļoti klusi, kā dažkārt mēdza darīt. Es izvilku pulksteni; pulkstenis bija divi. Mana sirds sāka spēcīgi pukstēt. Es piecēlos un sāku iet viņas virzienā. Uz palodzēm bija daudz ģerāniju, un saule ļoti spoži spīdēja. Es mierīgi apsēdos viņai blakus uz grīdas. Viņa sastinga un sākumā šausmīgi izbijās, un pielēca kājās. Es paņēmu viņas roku un noskūpstīju to, iespiedu viņu atpakaļ soliņā un ieskatījos viņai acīs. Tas, ka es viņai pēkšņi noskūpstīju roku, lika viņai smieties kā bērnam, bet tikai uz īsu mirkli, jo tad viņa vēlreiz strauji pielēca kājās un nu jau tik ļoti izbijās, ka seja sarāvās krampjos. Viņa skatījās uz mani ar stingām, nekustīgām acīm, viņas lūpas sāka vilkties uz raudāšanu, bet viņa neiekliedzās. Es atkal noskūpstīju viņas roku un paņēmu viņu sev klēpī. Pēkšņi viņa atrāvās un pasmaidīja, it kā sakaunējusies, bet ar tādu kā greizu smaidu. Viņas seju pārņēma kauns. Es viņai kaut ko čukstēju ausī un smējos. Tad pēkšņi notika kaut kas dīvains, ko es nekad neaizmirsīšu un kas mani izbrīnīja: meitene apķērās man ap kaklu un pati sāka mani aizrautīgi skūpstīt. Viņas seja pauda dziļu apbrīnu. Es piecēlos gandrīz sašutumā – tas man bija nepatīkami no tik mazas būtnes, es piepeši sajutu žēlumu…

Šeit lapa beidzās, un teikums pēkšņi aprāvās.

Tad atgadījās kāds notikums, kuru nevar nepieminēt.

Pavisam bija piecas lapas, viena bija Tihona rokā, tikko izlasīta un pārtrūkusi pusvārdā, bet vēl četras palika pie Stavrogina. Pēc Tihona jautājošā skatiena viņš, to jau gaidīdams, uzreiz deva viņam tālāko.

– Vai arī šeit ir kaut kas izlaists? – jautāja Tihons, uzmanīgi ieskatoties.

– Ah! Jā, šī ir jau trešā lapa, jums vajag otro.

– Jā, trešo, taču tā lapiņa…. tā otrā lapiņa pagaidām ir cenzēta, – Stavrogins ātri atbildēja, neveikli iesmejoties. Viņš sēdēja dīvāna stūrī un visu laiku nekustīgi un drudžaini vēroja lasošo Tihonu. – Jūs to saņemsiet vēlāk, kad… nopelnīsiet, – viņš piebilda ar neveiksmīgu familiāru žestu. Viņš smējās, bet bija žēl uz viņu skatīties.

– Tātad tagad ir vienalga, vai tas ir otrais vai trešais cipars… – atzīmēja Tihons.

– Kā, vienalga? Kāpēc? – Aizrautīgi un negaidīti pārtrauca Stavrogins. – Nepavisam nav vienalga! Ā! Jums tagad, kā jau mūkam, pietiek nekaunības mani turēt visbriesmīgākajās aizdomās. Mūks būtu labākais kriminālizmeklētājs!

Tihons klusēdams uz viņu paskatījās.

– Nomierinieties. Neesmu vainīgs, ka meitene bija dumja un ne tā saprata. Nekas nenotika. Ne–kas.

– Paldies Dievam, – Tihons pārkrustījās.

– To visu ilgi jāskaidro… tas… Tas ir tikai psiholoģisks pārpratums…

Viņš pēkšņi nosarka. Viņa seja izstaroja riebumu, ilgas un izmisumu. Viņš apklusa, it kā aprāvās. Abi ilgu laiku, vairāk nekā minūti, nerunāja un neskatījās viens uz otru.

– Ziniet ko, labāk lasiet, – viņš teica, ar pirkstiem nevilšus noslaucīdams aukstus sviedrus no pieres. – Un… labāk vispār uz mani neskatieties… Man šķiet, ka es esmu sapnī… Un… neizaiciniet manas pēdējās pacietības paliekas, – viņš čukstus piebilda.

Tihons ātri novērsa acis, paķēra trešo lapiņu un neatraudamies turpināja lasīt līdz pat beigām. Stavrogina iedotajās trīs lapiņās vairs nebija pārrāvumu.

Taču arī trešā lapiņa sākās teikuma vidū. Es to šeit pārrakstu vārds vārdā:

…tas bija īstu baiļu mirklis, lai gan tobrīd vēl ne pārāk spēcīgu. Tajā rītā es biju ļoti jautrs un ārkārtīgi laipns pret visiem, un viss bars bija ar mani apmierināts. Taču es viņus visus atstāju un devos uz Gorohovaju. Meiteni es satiku vēl lejā, uz lieveņa. Viņa nāca no veikala, kur bija nosūtīta pēc cigoriņiem, un, ieraugot mani, šausmīgās bailēs metās augšup pa kāpnēm. Tās pat nebija bailes, tās bija mēmas, stingas šausmas. Kad es ienācu, māte viņu jau slānīja par to, ka ieskrējusi “pa galvu, pa kaklu”, kas arī noslēpa patieso izbīļa iemeslu. Tātad pagaidām viss tur bija mierīgi. Viņa kaut kur nolīda un neiznāca laukā visu laiku, kamēr es tur uzturējos. Es paliku vienu stundu un tad gāju prom.

Bet vakarā es atkal sajutu bailes – jau nesalīdzināmi spēcīgākas. Galvenais bija tas, ka es baidījos un apzinājos, ka ļoti baidos. Tas ir pats nejēdzīgākais un pretīgākais, ko vien zinu! Es nekad neesmu izjutis bailes, izņemot šo vienu manas dzīves atgadījumu; nekad agrāk un arī vēlāk neesmu baidījies. Taču tobrīd es baidījos tā, ka burtiski trīcēju. Pazemots es to izjutu līdz pašiem dziļumiem. Ja vien būtu spējis, es būtu izdarījis pašnāvību, bet nejutos nāves cienīgs. Starp citu, ne jau tāpēc es sevi nenogalināju, bet gan baiļu dēļ. Baiļu dēļ sevi nogalina, bet baiļu dēļ arī paliek dzīvs: cilvēks sāk zaudēt drosmi sevi nogalināt, un pats šis akts kļūst neiedomājams. Turklāt vakarā savā istabā es meiteni sāku tik ļoti ienīst, ka nolēmu viņu nogalināt. Rītam pienākot, ar šo domu es aši devos uz Gorohovaju. Visu ceļu domāju par to, kā es viņu galināšu un kā es viņu lādēšu. Manu lielāko naidu izsauca atmiņas par viņas smaidu: es jutu nicinājumu un neizsakāmu riebumu, atceroties, kā viņa bija apkritusi man ap kaklu, nez ko savā prātā iztēlojusies. Taču uz Fontankas man palika slikti. Turklāt man radās jauna, briesmīga doma, turklāt briesmīga tieši tāpēc, ka es to apzinājos. Atgriezies mājās, es apgūlos, ciezdams no drebuļiem, es biju sasniedzis tik galēju baiļu pakāpi, ka pat pārstāju meiteni nīst. Es vairs negribēju viņu nogalināt, un tā arī bija šī jaunā doma, kas man bija uznākusi uz Fontankas. Tad es pirmo reizi mūžā sapratu, ka bailes, ja tās sasniegušas augstāko pakāpi, pilnībā padzen naidu – pat atriebības jūtas pret pāridarītāju.

Es pamodos ap pusdienlaiku, bet salīdzinoši vesels un pat pārsteigts par vakardienas neprātīgajām sajūtām. Nokaunējos par to, ka biju gribējis nogalināt. Tomēr es biju sliktā garastāvoklī, un, neraugoties uz riebumu, biju spiests doties uz Gorohovaju. Atceros, ka tajā brīdī es ļoti gribēju ar kādu sastrīdēties, bet tikai ļoti nopietni sastrīdēties. Kad nonācu Gorohovajā, istabā es pēkšņi sastapu Ņinu Saveļjevnu, to kalponi, kas mani jau stundu bija gaidījusi. Šo meiteni es nepavisam nemīlēju, tāpēc viņa pati bija atnākusi lielās bailēs, vai es par apmeklējumu nesadusmošos. Tieši tā viņa vienmēr nāca. Bet es pēkšņi ar viņu biju ļoti apmierināts, tādēļ viņu iepriecināju. Viņa nebija slikta, bet pazemīga un ar tādām manierēm, kādas sīkpilsoņi ļoti augstu vērtē, tāpēc mana saimniece jau agrāk par viņu bija teikusi atzinīgus vārdus. Es viņas abas satiku, sēžam pie kafijas tases, un saimniece ar lielu prieku iesaistījās patīkamā sarunā. Stūrī, citā istabā, es redzēju Matrjošu, kas stāvēja un nekustoties dusmīgi nolūkojās uz māti un viesi. Kad es ienācu, viņa nepaslēpās, kā to bija darījusi iepriekšējā reizē, un arī nebēga, ko es ļoti labi ievēroju un biju pārsteigts. No pirmā acu uzmetiena man šķita, ka viņa ir zaudējusi daudz svara un ka viņai ir drudzis. Es biju ļoti maigs pret Ņinu, tāpēc viņa aizgāja diezgan apmierināta. Mēs devāmies prom kopā, un es divas dienas neatgriezos Gorohovajā. Izjutu lielu apnikumu, lai gan skumu.

Tad es nolēmu visam pielikt punktu un labāk pamest Pēterburgu: tik tālu jau biju nonācis! Bet, kad es atnācu uzteikt dzīvokli, atradu saimnieci noraizējušos un noskumušu: Matrjoša bija slima jau trīs dienas un katru nakti murgoja. Protams, es uzreiz viņai pajautāju, par ko meitene murgoja. (Mēs čukstus sarunājāmies manā istabā.) Viņa man čukstēja pretī, ka meitene murgojot “šausmas”: “Es nogalināju Dievu”, viņa esot teikusi. Izteicu priekšlikumu uz sava rēķina ataicināt ārstu, bet viņa negribēja: “Ar dievpalīgu pāries tāpat, nav tik traki, viņa otrā dienā vēl aizskrēja uz veikalu.” Es nolēmu apmeklēt Matrjošu vienatnē un, tā kā saimniece teica, ka viņai līdz pulksten pieciem jābūt Pēterburgas pusē, pieņēmu lēmumu atgriezties vakarā.

Starp citu, man nebija ne jausmas, kāpēc es to gribēju un ko vēlējos darīt. Paēdu pusdienas krogū un atgriezos ceturksni pāri pieciem. Vienmēr gāju iekšā ar savu atslēgu. Neviena cita, izņemot Matrjošu, tur nebija. Viņa gulēja darbistabā aiz aizslietņiem mātes gultā, un es redzēju, ka viņa no turienes skatās šurp, bet izlikos, ka nepamanu. Logi bija atvērti. Gaiss bija silts, pat karsts. Es pienācu un apsēdos uz dīvāna. Visu notikušo atceros līdz pat pēdējai minūtei. Man sagādāja milzīgu baudu tieši nesarunāšanās ar Matrjošu un viņas mocīšana, nezinu kāpēc. Es nogaidīju vienu stundu, un tad pēkšņi viņa pati izlēca no aizslietņa. Dzirdēju, kā, viņai pielecot, abas pēdas noskanēja pret grīdu, tad nodipēja diezgan aši soļi un viņa parādījās uz manas istabas sliekšņa. Es biju tik zemisks, ka priecājos, ka viņa iznāca pirmā. O, cik tas viss bija nelietīgi un cik zemu es biju kritis! Viņa stāvēja un klusēdama skatījās. Tajās dienās, kopš es pēc notikušā viņu tuvāk nebiju redzējis, viņa patiešām bija zaudējusi daudz svara. Viņas sejas āda bija kļuvusi sausa, un galva droši vien bija karsta. Viņas acis bija milzīgas un raudzījās uz mani cieši, ar muļķīgu ziņkāri, kā man sākumā šķita. Es sēdēju, skatījos un nekustējos. Tad pēkšņi es atkal sajutu naidu. Taču drīz vien pamanīju, ka Matrjoša no manis nemaz nebaidās, bet drīzāk ir murgu varā. Taču neizskatījās arī, ka viņa murgotu. Tad viņa pēkšņi sāka ātri kratīt manā virzienā galvu, kā nosodījumā dara ļaudis, kas ir ļoti naivi un kuriem nav labu manieru. Un viņa pēkšņi pacēla pret mani savu mazo dūrīti un, neizkustoties no vietas, sāka man ar to draudēt. Pirmajā mirklī kustība man šķita smieklīga, bet vēlāk es to vairs nespēju izturēt un strauji piecēlos, bailēs izkustoties no vietas. Viņas sejā bija tāds izmisums, kādu tik mazā būtnē nebija iespējams izturēt. Viņa turpināja manā virzienā draudīgi vicināt dūrīti un pārmetoši kratīja galvu. Es piesardzīgi ierunājos, gandrīz čukstus un maigi no bailēm, bet uzreiz manīju, ka viņa neko neuztver, un vēl vairāk nobijos. Te viņa pēkšņi strauji aizsedza seju ar abām plaukstām, kā toreiz, atkāpās un nostājās pie loga ar muguru pret mani. Arī es novērsos un apsēdos pie loga. Nekādi nesaprotu, kāpēc es uzreiz neaizgāju un paliku gaidot. Droši vien es tiešām kaut ko gaidīju. Es būtu varējis pasēdēt, tad piecelties un viņu nogalināt, jo tik un tā viss beigtos ar izmisumu.

Drīz es atkal sadzirdēju viņas steidzīgos soļus, viņa iegāja pa durvīm koka gaitenī, no kura bija izeja lejup pa kāpnēm. Es steidzīgi piegāju tuvāk un vēl paspēju pamanīt, kā viņa ieiet pieliekamajā, tādā kā vistu kūtī, blakus citam kambarim. Pie loga, kad tur apsēdos, man prātā atkal uzplaiksnīja liktenīgā doma, un es joprojām nesaprotu, kāpēc tieši tā man ienāca prātā kā pirmā, nevis kāda cita; tātad viss uz to arī veda. Protams, mirklīgai domai vēl nevar ticēt, “un tomēr”… Es visu atceros šaušalīgi skaidri, un sirds man tobrīd sitās no visa spēka.

Klods Lorēns, Piekrastes ainava ar Akidu un Galateju (1657), avots: https://artsandculture.google.com/asset/qQEhXrDICOT0ZQ

Pēc minūtes es atkal paskatījos pulkstenī un pēc iespējas precīzāk iegaumēju laiku. Nezinu, kāpēc man tajā brīdī bija vajadzīga šāda precizitāte, patiesībā es toreiz gribēju visu labi ievērot, tāpēc tagad arī atceros un redzu, it kā tas notiktu šobrīd. Tuvojās vakars. Man virs galvas zumēja muša, un tā nolaidās uz manas sejas. Es to noķēru, paturēju pirkstos un tad izlaidu pa logu. Turpat pagalmā ļoti skaļi iebrauca rati. Pie loga pagalma stūrī kāds amatnieks, drēbnieks, ļoti skaļi (un ilgi) dziedāja dziesmu. Viņš sēdēja pie darba, un es viņu labi redzēju. Man ienāca prātā, ka neviens mani nesastapa, kad ienācu pa vārtiem un kāpu pa kāpnēm, tātad, protams, nav vajadzīgs, lai kāds mani redzētu, kad kāpšu atkal lejā, tāpēc es uzmanīgi atstūmu savu krēslu no loga un apsēdos tā, lai mājas iemītnieki mani neredzētu. O, cik tas bija zemiski! Paņēmu grāmatu, bet atkal noliku to un sāku raudzīties uz mazu sarkanīgu zirnekli, kas sēdēja uz ģerānijas lapas; tad aizmaldījos savās domās. Es visu atceros līdz pat pēdējam mirklim.

Pēkšņi atkal paķēru pulksteni. Bija pagājušas divdesmit minūtes, kopš viņa iznāca. Taču es biju apņēmības pilns pagaidīt vēl precīzi ceturtdaļstundu. Es pats sev noteicu šo laiku. Man ienāca prātā, ka viņa varbūt ir atgriezusies un es to varētu būt palaidis garām, taču tas nebija iespējams: apkārt valdīja kapa klusums un bija dzirdams katras mušas sīciens. Pēkšņi mana sirds atkal sāka dauzīties. Es izvilku pulksteni; pietrūka trīs minūtes, bet es tās tomēr nosēdēju, lai gan sirds sitās gandrīz līdz sāpēm. Tad es piecēlos, uzliku cepuri, aizpogāju mēteli un apskatīju istabu, lai redzētu, vai nav pazīmju, ka esmu te bijis. Pārvietoju krēslu tuvāk logam, kā tas stāvēja pirms tam. Beidzot es atvēru durvis, klusi aizslēdzu tās ar savu atslēgu un piegāju pie pieliekamā. Tas bija pievērts, bet ne aizslēgts, un es zināju, ka tas nav aizslēdzams, taču arī negribēju atvērt. Es tikai pacēlos uz pirkstgaliem, lai paskatītos pa augšējo spraugu. Tajā brīdī, stāvot uz pirkstgaliem, es atcerējos, ka, sēžot pie loga, skatoties uz sarkano zirnekli un aizpeldot domās, biju arī iedomājies, kā, uz pirkstgaliem pastiepjoties, ar acīm ieskatīšos šajā spraugā. Iekļaujot šeit šo nelielo detaļu, es vēlos pārliecinoši pierādīt, ka pilnā mērā valdīju pār savām prāta spējām, ka es neesmu traks un par visu atbildu. Es ilgi skatījos caur spraugu, jo bija tumšs, taču ne pilnībā, un beigās saskatīju visu, kas bija nepieciešams…

Tad es nolēmu, ka varu doties prom, un nokāpu pa kāpnēm. Nevienu nesastapu, un neviens nebūtu varējis uz mani norādīt. Apmēram trīs stundas vēlāk mēs visi, svārkus nometuši, istabā dzērām tēju un spēlējām vecas kārtis. Ļebjadkins lasīja dzeju. Tika stāstīti daudzi stāsti, un it kā tīšām tovakar viss labi izdevās un bija jautri, ne tik muļķīgi kā parasti. Arī Kirilovs tovakar bija tur. Neviens nedzēra, lai gan bija pudele ruma, kurai pieķērās tikai Ļebjadkins. Prohors Malovs reiz bija atzīmējis: “Kad Nikolajs Vsevolodovičs ir laimīgs un nav drūms, visi mūsējie ir jautri un gudri runā.” Es to atcerējos arī toreiz, tāpēc biju jautrs, apmierināts, nebiju drūms un gudri runāju. Taču atceros, ka jau toreiz pilnā mērā zināju, ka esmu zemisks un nicināms gļēvulis sava atbrīvošanās prieka dēļ un ka nekad vairs nebūšu godīgs cilvēks – ne šeit, ne pēc nāves, nekad vairs. Un vēl: pie manis piepildījās ebreju sakāmvārds: “Savs mēsls ir riebīgs, bet nesmird.” Lai gan jutu, ka esmu nelietis, es par to nekaunējos un visumā īpaši necietu. Tad, sēžot pie tējas un kaut ko muldot ar viņiem, es pirmo reizi mūžā sev stingri formulēju, ka nezinu un neizjūtu atšķirību starp ļauno un labo, ka esmu ne tikai zaudējis šīs izjūtas, bet ka ļaunā un labā vispār nav (un tas man bija patīkami), ir tikai vieni vienīgi aizspriedumi; ka es varu būt brīvs no visiem aizspriedumiem, bet, ja es sasniegšu šo brīvību, tad būšu pagalam. Tā bija pirmā reize, kad es to apzinājos šādā formulējumā, un tieši tad pie tējas, kad es ar viņiem muldēju un smējos par nezin ko. Toties es visu atceros. Vecas, labi zināmas domas bieži vien pēkšņi parādās kā pilnīgi jaunas, dažkārt pat pēc piecdesmit dzīves gadiem.

Bet es visu laiku kaut ko gaidīju. Pulksten vienpadsmitos atskrēja sētnieka meita, kas no Gorohovajas bija pie manis atsūtīta ar saimnieces ziņu, ka Matrjoša pakārusies. Es gāju meitenei līdzi un redzēju, ka saimniece pati nezina, kādēļ sūtījusi pēc manis. Viņa, protams, brēca un ļoti skaļi sitās uz visām pusēm, kā jau viņas visas šādos gadījumos dara. Bija arī sanākuši ļaudis un policisti. Es pastāvēju un aizgāju.

Visu šo laiku man būtībā lika mieru, lai gan, kā parasts, nopratināja. Taču, izņemot to, ka meitene bija slima un drudzī murgoja, tādēļ es biju ierosinājis uz sava rēķina izsaukt ārstu, es neko vairāk nedevu zināt. Viņi man jautāja arī par nazi; sacīju, ka saimniece meitu nopēra, bet tas nebija nekas īpašs. Neviens nezināja, ka es tajā vakarā biju ieradies. Ar to arī viss beidzās.

Veselu nedēļu es tur nemaz negāju un ierados tikai, lai uzteiktu dzīvokli. Saimniece joprojām raudāja, lai gan jau, kā agrāk, bija ķērusies pie atlokiem un šūšanas. “Tā biju es, kas jūsu naža dēļ viņai nodarīju pāri,” viņa man sacīja, bet bez īpaša pārmetuma, it kā tikai būtu gribējusi man to pateikt. Es ar viņu norēķinājos, aizbildinoties ar to, ka nevaru vairs palikt šādā dzīvoklī un tur uzņemt Ņinu Saveļjevnu. Atvadoties, viņa vēlreiz paslavēja Ņinu Saveļjevnu, un promejot es viņai iedevu piecus rubļus vairāk, nekā pienācās par dzīvokli.

Galvenais bija tas, ka man līdz nelabumam bija garlaicīgi dzīvot. Kad briesmas bija pārgājušas, atgadījumu Gorohovajā es būtu pilnīgi aizmirsis, kā visu toreizējo, ja vien kādu laiku nebūtu ar dusmām atcerējies visus apstākļus. Es izgāzu savas dusmas, uz ko vien spēju. Tieši šajā laikā – un ne velti – man radās doma kaut kā sakropļot savu dzīvi un pēc iespējas pretīgāk. Pirms gada biju domājis nošauties, bet tad man ienāca prātā kas labāks.

Reiz, skatoties uz klibo Mariju Timofejevnu Ļebjadkinu, kura šad tad tīrīja istabas un tolaik vēl nebija sajukusi prātā, bet vienkārši bija aizrautīga idiote, turklāt bija manī slepeni un neprātīgi iemīlējusies (kā mūsējie bija noskaidrojuši), es pēkšņi izdomāju viņu apprecēt. Doma par Stavrogina laulību ar šādu zemu radījumu kutināja man nervus. Nebija iespējams iedomāties neko pretīgāku. Bet tas notika tajā laikā, tajās dienās, un tāpēc ir saprotams. Taču jebkurā gadījumā es neapprecējos vienīgi tāpēc, ka biju “saderējis uz vīna pudeli dzērumā pēc vakariņām”. Tas notika tajā laikā, un tajās dienās es vēl nezināju – lūk, tas ir svarīgākais. Laulību liecinieki bija Kirilovs un Pjotrs Verhovenskis, kurš tobrīd gadījās Pēterburgā; visbeidzot pats Ļebjadkins un Prohors Malovs (tagad miris). Neviens cits par to nekad neuzzināja, un visi deva vārdu klusēt. Šī klusēšana man vienmēr šķitusi nelietīga, bet līdz pat šim brīdim tā nav pārtraukta, lai gan man ir nodoms par laulībām paziņot; tagad pie reizes arī paziņoju.

Pēc laulībām es aizbraucu uz laukiem apciemot māti. Turp devos izklaides pēc. Mūsu pilsētā iedēstīju prātos domu, ka esmu apsēsts, – domu, kas līdz pat šim laikam nav iznīdēta un man neapšaubāmi kaitē, kā paskaidrošu vēlāk, bet tagad to pieminu tikai šo lapiņu dēļ. Pēc tam es devos uz ārzemēm un paliku tur četrus gadus.

Es biju Austrumos, Atona kalnā nostāvēju kājās astoņas stundas garā nakts dievkalpojumā, biju Ēģiptē, dzīvoju Šveicē, biju pat Islandē, gadu nomācījos Getingenē. Pēdējā gadā stipri satuvinājos ar vienu pazīstamu krievu ģimeni Parīzē un divām krievu jaunavām Šveicē. Pirms aptuveni diviem gadiem Frankfurtē, ejot garām rakstāmlietu veikalam, starp pārdošanā esošajām fotogrāfijām pamanīju mazu pastkartīti ar meiteni, kas bija tērpusies izsmalcinātā bērnu tērpā, bet bija ļoti līdzīga Matrjošai. Es kartīti uzreiz nopirku un, pārnākot viesnīcā, noliku uz kamīna. Tā tur nedēļu nostāvēja neskarta, es ne reizi uz to nepaskatījos un, aizbraucot no Frankfurtes, aizmirsu paņemt līdzi.

To visu pieminu tikai tāpēc, lai pierādītu, cik labi es spēju valdīt pār savām atmiņām un biju kļuvis pret tām nejūtīgs. Es tās visas uzreiz masveidā noraidīju, un visa masa paklausīgi pazuda ikreiz, kad es to vēlējos. Man vienmēr ir bijis garlaicīgi atcerēties pagātni, un es nekad neesmu spējis pēc tās ilgoties, kā dara gandrīz visi, jo īpaši tāpēc, ka es to ienīdu, tāpat kā ienīdu visu, kas bija mans. Kas attiecas uz Matrjošu, es pat aizmirsu viņas kartīti uz kamīna.

Pirms gada pavasarī, ceļojot pa Vāciju, es neapdomīgi pabraucu garām stacijai, no kuras man bija jānogriežas uz savu ceļu, un nokļuvu uz cita ceļa atzara. Mani izlaida nākamajā stacijā; bija trešā pēcpusdienas stunda, un diena bija skaidra. Tā bija maza vācu pilsētiņa. Man parādīja viesnīcu. Bija jāpagaida. Nākamais vilciens atgāja vienpadsmitos naktī. Tā kā es nekur nesteidzos, man pat bija prieks par piedzīvojumu. Viesnīca izrādījās maza un necila, taču to ieskāva zaļumi un puķu dobes. Man atvēlēja mazu istabiņu. Es kārtīgi paēdu, un, tā kā visu nakti biju bijis ceļā, pēc pusdienām četros pēcpusdienā cieši iemigu.

Man parādījās pavisam negaidīts sapnis; nekad nebiju redzējis neko līdzīgu. Visi mani sapņi vienmēr ir muļķīgi vai biedējoši. Drēzdenes galerijā karājas Kloda Lorēna glezna, katalogā, šķiet, norādīts “Akids un Galateja”, bet es to vienmēr esmu saucis par “Zelta laikmetu”, nezinu, kāpēc. Es to biju redzējis jau agrāk, bet tagad, pirms trim dienām garāmbraucot es to apskatīju vēlreiz. Es pat tīšām aizgāju uz galeriju, lai to redzētu, un, iespējams, ka aizbraucu uz Drēzdeni tikai tās dēļ. Tā bija glezna, par kuru es sapņoju, bet ne kā par gleznu – kā par patiesu stāstu.

Es īsti nezinu, par ko bija sapnis. Gluži kā gleznā – tur bija Grieķijas arhipelāga stūrītis un šķiet, ka laiks bija pirms 3000 gadiem, tur bija zili, maigi viļņi, salas un klintis, zaļojošā piekraste, burvīga panorāma tālumā, rietošā saule; to pat nevar izteikt vārdiem. Eiropas civilizācija šeit atcerējās savus pirmsākumus, un doma par tiem gluži kā pielēja manu dvēseli ar mīlestību uz senčiem. Tā bija cilvēces paradīze zemes virsū, dievi nolaidās no debesīm un saradojās ar cilvēkiem, šeit risinājās pirmās mitoloģiskās epizodes. Šeit dzīvoja skaisti cilvēki! Viņi modās un aizmiga laimīgi un nevainīgi; birzis pildīja viņu dzīvespriecīgās dziesmas, lielais neizlietotā spēka pārpalikums izpaudās mīlestībā un vienkāršā priekā, un es jutu, it kā vienlaikus redzētu arī viņu trīstūkstoš gadus garo nākotnes dzīvi, kas viņiem bija nezināma un neuzminama, un mana sirds drebēja no šīm domām. Ak, cik es biju priecīgs, ka mana sirds drebēja un ka es beidzot viņus mīlēju! Saule lēja starus pār šīm salām un jūru, līksmojot par saviem skaistajiem bērniem. Cik brīnišķīgs sapnis! Un cik liels apmāns! Pats neticamākais no visiem sapņiem, sapnis, kuram visa cilvēce visas savas pastāvēšanas vēsturē veltījusi visus savus spēkus, kuram tā visu upurējusi, par kuru tā nīkusi un izsīkstot cietusi, par kuru tās pravieši miruši pie krustiem un nogalināti, bez kura neviena tauta negribētu dzīvot un – pat nevarētu mirt! Un visas šīs sajūtas es it kā pārdzīvoju šajā sapnī; atkārtoju vēlreiz, es nemaz nezinu, par ko sapņoju, es sapņoju tikai sajūtas; bet klintis un jūra, un slīpie rietošās saules stari – to visu es it kā vēl joprojām redzēju, kad pamodos un atvēru acis, pirmo reizi mūžā burtiski pieplūdušas asarām. Es atceros asaras, atceros, ka priecājos un ka man nebija kauns. Man nepazīstama laimes sajūta pārņēma visu manu sirdi, līdz pat sāpēm. Bija jau pienācis vakars; pa manas istabiņas logu, caur puķu zaļumu uz palodzes, lauzās vesels kūlis spožu, slīpu rietošās saules staru un aplēja mani ar gaismu. Es ātrāk aizvēru acis, it kā alkstot atgriezties zudušajā sapnī, bet piepeši, it kā spilgtas gaismas viducī es ieraudzīju kādu sīku punktiņu. Lūk, tieši tā tas bija un tā tas arī sākās. Punktiņš pēkšņi sāka pieņemt kādu tēlu, un pēkšņi es skaidri ieraudzīju mazu sarkanīgu zirnekli. Es to uzreiz atcerējos uz ģerānijas lapas, jo arī tolaik rietošās saules slīpie stari lija lejup. Šķita, it kā manī kaut kas ieurbtos, un es piecēlos un apsēdos uz gultas. Un pēkšņi viss bija tieši tā, kā tas toreiz notika!

Es redzēju sev priekšā (Ak nē, ne jau īstenībā! Kaut tikai, kaut tikai tā būtu bijusi īsta parādība, kaut tik reizi, kaut tikai vienu reizi kopš tā laika, kaut uz mirkli, kaut uz vienu mirkli es ar viņu varētu runāt miesā un dzīvu!) – es redzēju savā priekšā Matrjošu, izģidušu un ar drudžainām acīm, gluži tādu pašu, kā tolaik, kad viņa stāvēja uz mana sliekšņa, kratot galvu un paceļot pret mani savu sīko dūrīti. Nekad vēl nekas man nebija šķitis tik mokošs! Bezpalīdzīga radībiņa ar nenobriedušu prātu un visdziļākajā izmisumā, kura man draud (Ar ko? Ko viņa man būtu varējusi nodarīt, ak Dievs!), bet, protams, vaino tikai pati sevi! Nekas tāds ar mani iepriekš nebija gadījies. Es nosēdēju līdz vēlai naktij, nekustēdamies un nejuzdams laika plūdumu. Tagad es gribētu izskaidrot un pilnīgi skaidri pavēstīt, kas tieši tobrīd notika. Vai to sauc par sirdsapziņas pārmetumiem vai nožēlu? Nezinu, un līdz šim brīdim es nespētu pateikt. Taču man ir neizturams tikai šis viens tēls un tieši uz sliekšņa, tieši tajā brīdī, ne agrāk un ne vēlāk, ar savu pacelto, draudošo dūrīti, tikai šis viņas tā brīža izskats, tikai viena toreizējā minūte, tikai šī galvas kratīšana. Šis žests – tieši tas, ar ko viņa man draudēja, – man vairs nebija smieklīgs, tas bija šausmīgs. Man kļuva žēl, žēl līdz neprātam, un es būtu atdevis savu miesu saplosīšanai, lai tikai šī viena mirkļa nebūtu bijis. Man nav žēl ne par noziegumu, ne par viņu un viņas nāvi, tikai to vienu mirkli es nekādi nevaru izturēt, nekādi, tāpēc kopš tā laika tas man rādās katru dienu un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka esmu nolādēts. Tieši tas, ko es kopš tā notikuma nevaru izturēt un arī iepriekš nevarēju, taču to vēl nezināju, man tagad rādās gandrīz katru dienu. Tas nerādās pats no sevis, es pats to izsaucu, es nevaru to neizsaukt, lai gan nespēju ar to sadzīvot. Kaut es tikai reizi viņu ieraudzītu acu priekšā, kaut vai tikai halucinācijā! Man gribētos, lai viņa vēlreiz paskatītos uz mani, ar tikpat lielām un drudžainām acīm kā toreiz, ieskatītos man acīs un ieraudzītu… Muļķīgs sapnis, kas nekad nepiepildīsies!

Kāpēc neviena cita manas dzīves atmiņa neizraisa neko līdzīgu? Un bija taču daudz atmiņu, varbūt pat ļaužu tiesas priekšā sliktākas. Tās citas izraisa tikai tīru naidu, un pat to vienīgi pašreizējā stāvoklī, kaut gan agrāk es šīs atmiņas aukstasinīgi aizmirsu, masveidā atgrūdu un biju mākslīgā mierā.

Pēc tam lielāko gada daļu es klīdu apkārt un centos būt aizņemts. Zinu, ka pat tagad es spētu izdzēst Matrjošu, ja vien vēlētos. Es joprojām pilnībā valdu pār savu gribu. Bet tieši par to ir runa – es nekad to neesmu vēlējies darīt, es nevēlos to darīt un nedarīšu. Un tā tas turpināsies, līdz es sajukšu prātā.

Šveicē, divus mēnešus vēlāk, iespējams, kā pretstatu un organisma cīņu par eksistenci, es izjutu kaislības lēkmi ar vienu no nevaldāmajām dziņām, kādu biju izjutis tikai reizi, pašā sākumā. Es sajutu briesmīgu kārdinājumu pastrādāt jaunu noziegumu un sākt dzīvot divsievībā (jo es jau biju precējies), bet aizbēgu pēc kādas citas meitenes padoma, kurai es atklājos gandrīz visā un pat tajā, ka nepavisam nemīlēju to, kuru tik ļoti iekāroju, un ka es nekad nevienu nevarētu mīlēt un ka manī nav nekā cita, tikai iekāre. Turklāt šis jaunais noziegums nekādā veidā mani neatbrīvotu no Matrjošas.

Tāpēc es nolēmu nodrukāt šīs lapiņas un trīssimt eksemplāru tirāžā ievest Krievijā. Kad pienāks laiks, es tās nosūtīšu policijai un vietējām varas iestādēm; vienlaikus es tās nosūtīšu visu laikrakstu redaktoriem ar lūgumu pēc atklātības un daudziem citiem cilvēkiem, kuri mani pazīst Pēterburgā un Krievijā. Vienlaicīgi tās parādīsies tulkojumā ārzemēs. Varbūt tam nav jēgas, bet es tik un tā tās publicēšu (proti, lapiņas). Es zinu, ka juridiski tas man varbūt nemaz nekaitēs, vismaz ne pārāk daudz: es liecinu tikai par sevi pašu, man nav apsūdzētāja; turklāt nav pierādījumu vai arī to ir ļoti maz. Visbeidzot, pastāv dziļi iesakņojusies pārliecība, ka es esmu nepieskaitāms, un mani radinieki darīs visu iespējamo, lai šo domu izmantotu jebkādas mani tiesiski apdraudošas vajāšanas izbeigšanai. Es to cita starpā daru zināmu, lai parādītu, ka šobrīd esmu pie pilna prāta un apzinos savu stāvokli. Taču vēl paliks tie, kuri visu zinās un kuri skatīsies uz mani, un es uz viņiem. Es gribu, lai visi skatās uz mani. Vai tas man radīs atvieglojumu, es nezinu. Es to izmantoju kā pēdējo iespēju.

Vēlreiz atkārtoju, ka, ja jūs vērsīsieties Pēterburgas policijā, jūs kaut ko varētu atrast. Iespējams, ka minētie sīktirgotāji joprojām dzīvo Pēterburgā. Viņi noteikti atcerēsies māju. Tā bija gaiši zila. Es nekur nebraukšu un kādu laiku (gadu vai divus) palikšu Skvorešņikos, savas mātes īpašumā. Kur vien man liks ierasties, es ieradīšos.

Nikolajs Stavrogins.

Viendzimuma laulību legalizācijas vēsture Amerikā

Atjaunotās Latvijas 30 gadu laikā tiesu vara Satversmes tiesas veidolā saasinātu uzmanību ir pieredzējusi galvenokārt jautājumos, kas skar valodu, pilsonību vai valsts robežas. Šī uzmanība ir pamatota, jo minētie gadījumi katru reizi ir skāruši kādu no valsts pastāvēšanas stūrakmeņiem, kuri tiesiskās normās ietērpti jau Satversmes sākumā un kodolā un kuru apdraudētais stāvoklis savulaik ir kalpojis par ieganstu prasībai izbeigt okupāciju un atjaunot Latvijas valsts neatkarību. Jau vairāk kā gadu Latvijas tiesu vara ir nonākusi līdzīgās, varbūt pat spožākās krustugunīs, jo tai jāsaprot, kādu formu turpmāk jāieņem jebkuras sabiedrības pamata iedibinājumam – ģimenei –, kas visnotaļ konkrētā apveidā pastāvējusi vēl ilgi pirms jebkādas Latvijas valsts, tās robežām, valodas vai pilsonības. Visus minētos lielumus, kuri dažādu cīņu un apspriežu rezultātā ieguva noteiktu tiesisku formu, formulēja cilvēki, kuri jau nāca no kādas ģimenes – viena vīrieša un vienas sievietes noturīgas savienības, kas asinsradniecības un pēctecības ceļā iestiepās dziļi latviešu un citu apkārt dzīvojošu tautu senatnē. Taču tagad par šīs savulaik dabīgās un pirmspolitiskās savienības statusu, būtību un robežām lemj tiesneši. Un lemj arvien vairāk, gan Latvijā, gan citur Rietumos, jo nedz parlamentārais, nedz demokrātiskais vairākums vairs neesot tiesīgs spriest par to, kas pienākas vai nepienākas kādam mazākumam. To zina likums un cilvēktiesības, kuru piemērošanu pārrauga sertificēti un kvalificēti tiesību zinātāji jeb eksperti. Satversmes tiesas lēmumi par paternitātes pabalsta piešķiršanu bērna mātes partnerei un par dabīgo ģimeņu mantošanas tiesību faktisku attiecināšanu uz viendzimuma partneriem aizsāka pašreizējo cīņu par dabīgās ģimenes nosargāšanu. Augstākā tiesa, tātad vēl viens “tiesību ekspertu” slānis, šai cīņai piemetuši savu artavu, norādot, ka “pašlaik valstī trūkst normu viena dzimuma pāru attiecību reģistrācijas jomā”, tāpēc “līdz brīdim, kad likumdevējs būs izveidojis atbilstošu tiesisko regulējumu, tiesas ar saviem spriedumiem var konstatēt [izcēlums autora: KL], vai konkrētu personu attiecības ir atzīstamas par ģimenes attiecībām Satversmes 110. panta izpratnē, un šādi spriedumi aizstātu valsts īstenotu šo attiecību reģistrāciju.”[1]

Tiesu aktīvisms ir vispārzināma vēlīnā Rietumu liberālisma iezīme, kurā liberālisma uzsvars uz noteiktu tiesību kā vēlmju un cieņas apliecinājumu aizstāvību pārtrumpo demokrātijas solījumu, ka cilvēki varētu valdīt pār sevi ar pašu pieņemtu likumu palīdzību. Tomēr pašreiz Latvijā notiekošais tiesu varas un dažādu nevalstisko organizāciju lobētais mēģinājums apiet demokrātiskas pārstāvniecības un pārvaldības formas atstāj tādu kā déjà vu vai jau redzētas izrādes, filmas sajūtu. Atceros, bērnībā un agrīnos tīņu gados nekādi nevarēju saprast vienu bieži rādītu amerikāņu filmu paveidu – “prāvošanās filmas”, kur piepeši Indiana Džounsam jeb Herisonam Fordam vairāk laika jāpavada, nevis darot kaut ko interesantu kādā fizisku piepūli prasošā eksotiskā situācijā, bet gan norūpētu seju tiesājoties, ar patosa pilnām aizstāvības vai apsūdzības runām uzstājoties sēdi pēc sēdes, līdz filma vainagojas attaisnojošā vai notiesājošā spriedumā. No šādām filmām es secināju, ka amerikāņi ir tauta, kas mīl daudz tiesāties. Uz to kā pozitīvu piemēru droši vien norādītu mūždien par Austrumeiropas tiesiskumu nobažījušies cilvēktiesību un atvērtās sabiedrības aizstāvji Rietumeiropā. Tas nekas, ka tiesiskuma principu vēl pirms 19. gs. (pareizāk sakot, vēl pirms 1945., 1958., 1959. vai 1993. gada) pazina arī absolūtie monarhi, viduslaiku feodāļi vai Romas senatori un grieķu polisu runasvīri. Man šķiet, Latvijā šobrīd viendzimuma pāru legalizācijas sakarā tiek ekranizēta tieši viena šāda jau kaut kur redzēta “prāvošanās” filma, tiesāšanās kā izrāde, daļējs simulakrs, kura scenārijs sacerēts, iestudēts un salīdzinoši nesen uzvests vairākās Rietumvalstīs, no kurām redzamākā un ietekmīgākā ir ASV. Varētu šķist, ka Latviju Satversmes tiesas nekompetence LGBT jautājumos ir skārusi piepeši un negaidīti. Tomēr notiekošajam ir sava “tradīcija” un iemītas takas. Ar tām var iepazīties pāris pamācošās apakšnodaļās amerikāņu publicista Kristofera Koldvela skaudrajā grāmatā par ASV vēsturi kopš 1960. gadiem ar nosaukumu “Age of Entitlement” (“Tiesību laikmets”).[2] Savulaik viendzimuma laulību legalizācija tādā it kā dziļi kristīgā, tātad iracionāli aizspriedumainā (saskaņā ar Apgaismības jeb 18. gs. aizspriedumiem) valstī kā ASV arī šķita negaidīta un piepeša. Kā tas notika un kāpēc – ar to, pārstāstot Koldvela versiju, lasītāju iepazīstināšu šajā rakstā. Koldvela vēstījums latviešu lasītājam varētu šķist saistošs tieši ar to, ka autors daudz uzmanības velta jautājuma juridiskajai un konstitucionālajai dimensijai.

Pagrīdes subkultūra pieprasa mietpilsonisku iedibinājumu

Kad 1989. gadā izdevuma New Republic redaktors Endrjū Salivans pirmo reizi publiski izteica domu, ka geji varētu vēlēties apprecēties, tas, kā norāda Koldvels, “izklausījās nepieklājīgi” un ne tikai tāpēc, ka bija pretrunā dažiem stereotipiem. Laulība bija seksuālās regulācijas institūcija. Geju tiesību cīņa ap to laiku bija saplūdusi ar radikālo feminismu, lai deleģitimizētu gan laulību kā institūciju, gan tradicionālās vīrišķības ideju. Bija laiks, kad otrā viļņa feminisma ietvaros cīņa pret sieviešu ķermeņu objektifikāciju ironizēja par vīriešu ķermeņu objektifikāciju. Piemēram, zināmu šūmēšanos 1982. gadā izsauca Taimskvērā izstādītā piecstāvīga augstuma Calvin Klein reklāma ar slavenu kārts lēcēju Tomu Hintnausu, čipendeilu pozā izrādot baltas apakšbikses. Pirmie vīriešu striptīzdejotāji sāka uzstāties 1979. gadā klubā ar nosaukumu “Chippendales“, blakus Santamonikas šosejai. Lai gan šie izklaides pasākumi tika reklamēti kā “Vīriešu eksotisko deju nakts tikai dāmām”, parādījās arī vīrieši, kuri ar tiesas palīdzību izcīnīja tiesības apmeklēt šovu.

Geju aktīvisti, līdzīgi 60. gadu Pilsoņu tiesību cīnītājiem un feministēm pirms viņiem, pieprasīja ne tikai iecietību, bet arī cieņu, jo bez tās integrācija sabiedrībā nebūtu pilnīga. Koldvela jaunāko laiku ASV vēstures stāsts lielā mērā izpaužas tieši kā vēstījums par kādas līdz šim dažādos veidos apspiestas vai ierobežotas mazākuma grupas atbrīvošanos (emancipāciju) no spaidiem – tā sauktās negatīvas brīvības iemantošanu –, kas ātri vien pāraug prasībās pēc lielākas “cieņas” pret konkrēto sabiedrības grupu, šai cieņai izpaužoties dažādās tiesiski kodificētu priekšrocību un pozitīvās diskriminācijas veidolos. Koldvelam paradigmātiskais “emancipācijas” gadījums ASV jaunāko laiku vēsturē ir melnādaino amerikāņu cīņa pret diskrimināciju 60. gados, kas vainagojās ar Pilsoņu tiesību likuma pieņemšanu 1964. gadā. Reaģējot pret tobrīd vēl joprojām izplatīto melnādaino diskrimināciju gandrīz 100 gadus pēc verdzības atcelšanas, aizliedza diskrimināciju uz rases, ādas krāsas, reliģijas, dzimuma, nacionālās izcelsmes un vēlāk arī seksuālās orientācijas un dzimuma identitātes pamata. Vienlaikus likums aizliedza nevienlīdzīgu vēlētāju reģistrācijas prasību piemērošanu, rasu segregāciju skolās un sabiedriskās vietās, kā arī diskrimināciju darbā.

Koldvela grāmatas galvenā tēze ir tāda, ka 60. gados pieņemtais un vēlāk papildinātais Pilsoņu tiesību likums ir kļuvis par tādu kā otru paralēlo un noklusēto ASV konstitūciju blakus 1788. gadā pieņemtajai, nereti nonākot tai pretrunā. Tādēļ pēdējo 60 gadu ASV “kultūrkarus” ir jālasa caur šo divu paralēlo konstitūciju sadursmju un savstarpējās nesavietojamības prizmu. Koldvels apgalvo, ka ASV jebkura it kā diskriminēta mazākuma grupa šīs paralēlās konstitūcijas dēļ automātiski tiek skatīta caur rasisma un cīņas pret rasismu prizmu, ko, protams, pavada ne tikai Mārtina Lutera Kinga gars un ideāli, bet arī Pilsoņu karam līdzi nākošais emocionālais uzslāņojums. Attiecīgi, “prāvošanās” viendzimuma laulību legalizācijas sakarā it kā no jauna izspēlē cīņu pret ASV sākotnējo, “iedzimto” grēku – rasismu, gejiem un lezbietēm ieņemot to lomu, ko savulaik jau izspēlēja melnādainie.

Tomēr Koldvels atzīmē, ka cieņas piešķiršana gejiem bija grūtāka un sarežģītāka nekā citām grupām. Homoseksualitāte nebija tikai identitāte, tā bija noteikta uzvedība – turklāt tāda uzvedība, kas lielākajā valsts daļā bija negods un pat noziegums. Līdz obligātā militārā dienesta atcelšanai 70. gados homoseksuāļi, tāpat kā visi pārējie, nonāca padziļinātā saskarsmē ar ASV bruņotajiem spēkiem, tomēr viņi tur nebija laipni gaidīti – vismaz ne kā homoseksuāļi. Pieķeršana viendzimuma seksuālajā uzvedībā armijā varēja izraisīt sociālo stigmu, kas izpaudās kā “zilā biļete” jeb administratīvs atsaukums.

Pēckara geju subkultūra Eizenhauera un Kenedija gados bija militārās industrijas tikumu un netikumu fotogrāfisks negatīvs. Vērotājs no malas varētu apjukt, neizprotot lielo lomu, ko geju tiesību jautājums ieņem 21. gs. ASV bruņotajos spēkos.[3] Taču pašiem gejiem tas tā nebūt neizskatās. Lai gejiem nodrošinātu sabiedrības cieņu, sekojot Pilsoņu tiesību likuma iekšējai loģikai un piešķirtajām pilnvarām, varas iestādēm vajadzēja mainīt, deleģitimizēt un likvidēt daudzas institūcijas, kurās cilvēki laika gaitā bija veikuši lielus morālus ieguldījumus.

Koldvels vairākkārt atzīmē, ka biedrošanās brīvība, īpaši nostiprināta ASV 1788. gada konstitūcijā, uzskatāma par galveno brīvību – tā ir brīvība, bez kuras politisko brīvību nemaz nevar efektīvi īstenot. Taču, tiecoties pēc biedrošanās brīvības, geji saskārās ar problēmu, ko citas minoritātes nepazina: pirmkārt, vienam otra identificēšanu. Tāpēc agrīnākās geju atbrīvošanās ierosmes bija prasības pēc “telpas gabaliņiem”: kafejnīcām, saiešanās vietām un deju klubiem, kuros viņi varētu mierīgi iepazīties bez policijas uzmākšanās.

Pieprasot šīs biedrošanās tiesības, 1959. gadā Losandželosā notika neliels grautiņš “Kūpera virtuļos”. 1965. gadā Filadelfijā notika sadursme ar policiju par Djūija kafejnīcas skrejlapām. Sadursme pie mafijai piederošā Vestviledžas deju kluba “Stonewall Inn” 1969. gadā pārsteidza ar medijos izteiksmīgi iemūžināto skatu, kurā simtiem vīriešu pārspēja pilsētas policiju. Šis atgadījums ir kļuvis par mītu, jo notika netālu “Village Voice” birojam, kura jaunie reportieri ar minūšu precizitāti ziņoja par notiekošo. Taču arī pirms šiem klubiem geji gadiem ilgi bija meklējuši veidus, kā savstarpēji sazināties. Šī izmisīgā vajadzība sazīmēt politiskos un romantiskos sabiedrotos noveda pie 90. gadu skarbās prakses publiski “atklāt” tos, kuri savu seksualitāti bija paturējuši pie sevis.

Geji meklēja patvērumu ne tikai ēkās, bet arī institūcijās. Kā norāda Koldvels, pagāja ilgs laiks, līdz kādam ienāca prātā, ka laulība varētu būt viena no tām. 1973. gadā, kad Amerikas Pilsoņu brīvību savienības (ACLU) Dienvidkalifornijas Homoseksuālo tiesību komiteja izveidoja sešu ilgtermiņa prioritāšu sarakstu, laulība tajā nebija iekļauta. 1983. gadā geju kustības vadītājiem bija iespēja tirdīt Demokrātu prezidenta kandidātus Valteru Mondeilu un Džonu Glennu par steidzami risināmiem jautājumiem, bet arī toreiz laulība netika minēta kā daļa no dienaskārtības. 1991. gadā, kad Nacionālā geju un lezbiešu darba grupa lūdza savus biedrus sarindot pilsonisko tiesību jautājumus svarīguma secībā, laulība pat neparādījās. Kā 1989. gadā izteicās Lambda Legal juridiskā direktore Paula Etelbrika: “Būt kvīram nenozīmē uzcelt māju un meklēt valsts atbalstu šim solim”.

1980. gados līdz ar AIDS izplatību geju kopienā valsts atbalsta trūkums sāka šķist spiedīgāks. Ar AIDS ārstēšanu saistītās lēnās un mokošās medicīniskās procedūras un līdzi nākošais emocionālais sabrukums lika pievērst uzmanību likumiem, medicīniskajiem noteikumiem un apmeklējuma tiesībām, kuras bija izstrādātas īpaši heteroseksuāliem laulātajiem. Vīrieši mira slimnīcās bez savu mīļo cilvēku klātbūtnes, un pāri nonāca nabadzībā, jo amerikāņu stila veselības pabalsti bija izstrādāti laulāto aizsardzībai, taču neattiecās uz partneriem. Tikmēr vecāki un brāļi un māsas veiksmīgi apstrīdēja to vīriešu testamentus, kuri savu mantu bija novēlējuši trūcīgiem draugiem, kuriem vajadzēja dārgās eksperimentālās zāles. Tomēr vairums sabiedrības neizrādīja īpašu līdzcietību. 1985. gadā lielākā daļa aptaujāto amerikāņu (51% pēc Los Angeles Times datiem) atbalstīja karantīnu tiem, kuri cieš no AIDS.

Vienlaikus AIDS 80. gadu nogalē un 90. gados izmainīja daudzus ieradumus, kuri gejus atdalīja no pārējiem ASV iedzīvotājiem. AIDS slēdza gandrīz visas iestādes, kuras pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados tika celtas uz uzspēlēti izlaidīgā “geju dzīvesveida” pamata – no Ņujorkas seksa klubiem līdz Sanfrancisko “pirtīm”, kurās savulaik viesojās un ilgtermiņā savu galu atrada gan Mišels Fuko (miris 1984. gadā), gan Fredijs Merkūrijs (miris 1991. gadā). Nežēlīgi izraujot no skapjiem slēptos gejus, AIDS pārvērta kādreizējo saukli “geju kopiena” par īstu, saliedētu un rīcībspējīgu kopienu.

Kad geji sāka tiesāties par apmeklējuma tiesībām un citiem jautājumiem, viņi atklāja, ka tiesneši uz viņu prasībām raudzījās pielaidīgāk nekā sabiedrība. Laulību pieprasošie geji pievērsās tiesām – un Pilsoņu tiesību likumam. 1993. gadā Havaju tiesa atzina, ka laulību ierobežošana tikai vīriešu un sieviešu savienību ietvaros ir aizspriedumaina. Lai gan trīs ceturtdaļas štata vēlētāju tam nepiekrita, štata Augstākā tiesa 1996. gadā atbalstīja zemākās instances tiesu. Havajieši divus gadus vēlāk ar izteiktu balsu pārsvaru (69 pret 28 procentiem) nobalsoja par laulības kā tikai heteroseksuāla iedibinājuma konstitucionālu definīciju. Taču citur tiesnešus tas neatturēja. 1999. gadā Vērmontas Augstākā tiesa uzdeva likumdevējam nākt klajā ar plānu, kā piešķirt gejiem laulību tiesības. Tam sekoja pirmais “civilo savienību” likumprojekts 2000. gadā.

Pakļaujoties sabiedrības spiedienam, Bils Klintons 1996. gadā parakstīja Likumu par laulības aizstāvību. Gadījumā, ja kāds štats sāktu laulāt gejus un lezbietes, citu štatu tiesnešiem būtu pamats atteikt viņiem tobrīd vēl tikai šķietami konstitucionāli pienākošās tiesības. Vēl ilgi divdesmit pirmajā gadsimtā ASV nebija neviena štata, kurā vēlētāji uz geju laulībām skatītos labvēlīgi. Pirms 2012. gada, kad Meina, Merilenda un Minesota apstiprināja nobalsošanas iniciatīvu par geju laulībām, tās tika noraidītas kopskaitā 31 referendumā par spīti lielajiem ekonomiskajiem resursiem un lobēšanas tīkliem, uz kuriem paļāvās viendzimuma laulību aizstāvji.

Tika izmantotas arī citas tiesiskās sviras. Lai gan homoseksualitāte pati par sevi nerada bērnus, dažreiz homoseksuāļiem ir bērni no attiecībām ar pretējo dzimumu. Dažādi ierēdņi un tiesneši pamazām arvien vairāk pieļāva pilnas vecāku tiesības homoseksuāliem pāriem, kuri iepriekš dabīgā laulībā ar pretējā dzimuma pārstāvjiem bija radījuši bērnus. Drīz tiesneši ļāva geju vīriešiem un sievietēm adoptēt savu partneru dabiskos bērnus. Galu galā viņi pilnībā ļāva visiem geju pāriem adoptēt bērnus.

Tiesās nonāca lietas, kurās galvenais jautājums bija par to, vai būtu labāk, ja bērnu audzinošais geju pāris būtu precēts vai neprecēts. Vienā no tām, Hilarija Gudridža u. c. pret Sabiedrības veselības departamentu (2003, Hillary Goodridge & Others v. Department of Public Health), septiņi Masačūsetsas pāri iesūdzēja štatu par liegtajām tiesībām apprecēties. Četriem no šiem pāriem bija bērni – adoptēti vai radīti iepriekšējā laulībā.

Masačūsetsas Augstākās tiesas tiesnese Mārgareta Māršala paziņoja, ka nav saprātīga iemesla liegt gejiem laulības augļus. Māršala savu pamatojumu sāka ar jau pārdefinētu laulības izpratni, to uzskatot nevis par sabiedrības pamatu, kas ir sākotnējāks par valsti un prasa tās atzīšanu, bet gan par valsts varas izveidotu labklājības iedibinājumu, “līdzīgu suņu parkam vai slimnīcai” (kā salīdzina Koldvels), kas sev līdzi nes “būtisku ieguvumu pārpilnības ragu”. Svarīgāko antropoloģisko jautājumu par to, kas ir laulība, tādējādi varēja aizstāt ar citu jautājumu par vienlīdzīgu piekļuvi valsts sniegtajiem labumiem, kurus ne tik daudz prasīja individuālu geju vārdā, cik vairāk par labu viņu izveidotām savienībām.

Šāda pieeja mainīja pierādījuma nastu visos laulības jautājumos, kuri nonāca tiesās. Knapi desmit gadus vēlāk, kad 2015. gadā Augstākajā tiesā nonāca ievērojama geju laulību lieta, aktīvists un tiesību profesors Deivids Kols varēja runāt par “diskrimināciju seksuālās orientācijas dēļ, piemēram, par viendzimuma laulību aizliegumu, kas minēts Obergefela prāvā.” Aizliegumu? Viena lieta bija teikt, ka novecojušai laulības definīcijai ir jāmainās līdzi laikam, pavisam cita – apgalvot, ka nodoms kaitēt gejiem (jo, lai panāktu “aizliegumu”, ir jābūt nodomam) ir bijis viens no iemesliem, kādēļ vispār bija izveidojusies dabīgā jeb heteroseksuālu pāru laulība. Līdz tam brīdim bija tikpat saprātīgi runāt par geju laulību aizliegumu, kā būtu bijis runāt par aizliegumu vīriešiem zīdīt. “Ir jāidentificē tradicionālās laulības saglabāšanas iemesls,” turpināja Kols, “un teorija, kāpēc viendzimuma laulību atzīšana grauj šo nolūku.”[4]

Sentimentālā līmenī izaicinājums, ko 90. gadu vidū pirmo reizi izteica Masačūsetsas kongresmenis Bārnijs Frenks – viņam jautājot, “kā divi viens otru mīloši cilvēki apdraud heteroseksuālas laulības”, vienmēr ir bijis izšķirošs arguments par labu geju laulībām. Tam ir grūti atrast iebildumus, it īpaši mīlošā ģimenē, kurā kāds ir gejs. Pēc Gudridžas prāvas kļuva skaidrs, ka geju laulības tiešām var apdraudēt sabiedrisko un juridisko kārtību vismaz jēdzieniska apjukuma līmenī, jo tās sagrāva izpratni, ka laulība ir kaut kas sākotnējāks un pirmējāks par valsts, referendumu un tiesnešu varu.

Tiesāšanās kā māksla (un nauda)

Prāvas, no kurām ar laiku tika izveidots geju laulību likums, gandrīz nekad neuzsāka pāri, kuri tikko bija nolēmuši, ka viņiem viss apnicis un jāšturmē pilsētas dome. Prāvas kā scenārijus rūpīgi izstrādāja ar nodokļiem neapliekami nodibinājumi, sabiedrisko interešu advokātu biroji un Manhetenas un Vašingtonas korporatīvie juristi, kuri strādā pro bono. Tā kā sabiedrības viedoklis nebija par labu gejiem un lezbietēm, tika nolīgti augstas raudzes prāvu virzītāji un prasītāji. Lai ietekmētu tiesnesi un apburtu sabiedrību, prasītāju pāriem vajadzēja būt priekšzīmīgiem – tādiem cilvēkiem, kādus varētu vēlēties par saviem dēliem vai vectētiņiem. Viņiem bija jāizvairās no publiskas jūtu izrādīšanas, runām par seksu un citām vēsturiski negatīvi vērtētām LGBT pagrīdes izpausmēm. Iespējams, atsaucoties uz šādu skatuvisku organizētību, sarunu šovu vadītāja Reičela Medova kā “taktiski spožu” novērtēja lietu Amerikas Savienotās Valstis pret Vindzori (United States v. Windsor), kuras mērķis bija sagraut daļu no Klintona laulības aizstāvības likuma. Koldvels šajā vietā jautā: “Vai tiesas joprojām darbojās kā tiesas, kad privātās puses priekšlaicīgi var uzrakstīt scenāriju, ko tiesas ievēros?” Tomēr dažādajās atbildīgajās organizācijās bija vismaz jāuztur pārliecība, ka nevienai stingri pamatotai konstitucionālai tiesībai nav vajadzīgs “taktisks spožums”. Tiesnesis, vismaz ASV tiesību sistēmas ietvaros, savulaik nevis “taisīja” likumu, bet gan to “atklāja”, konkrētā lietā atrodot pareizo taisnīguma mēru.[5]

Edīte Vindzora bija ideālā prāvas prasītāja. Apveltīta ar humora izjūtu un emocionāli līdzsvarota, viņa pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados bija iemīlējusies sievietē, vārdā Tea Spaiere, kuru nekad nebeidza mīlēt. Viņas jau sen vēlējās apprecēties un skaidri izteica šo vēlmi. Gadu desmitiem ilgi Vindzora bija rūpējusies par Spaieru, kurai bija attīstījusies izkaisītā skleroze un kura jau bija paralizēta, kad abas apprecējās Kanādā, Ontārio 2007. gadā. Saskaņā ar Likumu par laulību aizstāvību federālā valdība neatzītu viņu laulību. Kad Spaiere divus gadus vēlāk 77 gadu vecumā nomira, viņas mantojumu nevarēja novēlēt, 79 gadus veco Vindzoru neapliekot ar federālo mantojuma nodokli 363 000 ASV dolāru apmērā. Gudridžas lietā laulība tika parādīta kā valdības programma, kas ir vai nu taisnīga, vai netaisnīga. Līdz ar to Gudridžas lieta kalpoja kā iegansts, lai uzrādītu netaisnību un diskrimināciju Klintona Laulības aizstāvības aktā, to padarot par nekonstitucionālu. Kā izteicās Vindzoras advokāts: “Ja Tea būtu bijusi “Teo”, Edītei nekad nebūtu bijis jāmaksā ne centa īpašuma nodokļa.”

Tomēr lietu varēja aplūkot no cita skatpunkta. Mantojuma nodokli ASV paredz tikai mantojumi, kuri atrodas visbagātākajā mantojuma novēlētāju mikrodaļā. 2009. gadā tas attiecās uz 5700 mantojumiem visā valstī, kas ir bagātākā 1 procenta aptuveni piektā daļa. Papildus likvīdajiem aktīviem pārim bija dzīvoklis Manhetenā un māja Hemptonā, Longailendas austrumu galā. No šāda skatpunkta viņu nodokļu problēma neslēpās tajā, ka viņas bija lezbietes, bet gan tajā, ka viņas bija ļoti bagātas. Aktīvisti, kuri vēlējās atcelt Klintona DOMA, nebija vienisprātis, vai šis ir īstais gadījums, caur kuru to paveikt.

Geju tiesību kustība, kad tā sāka pievērsties laulībai, bija dīvains politisko saukļu sajaukums. Lai gan tā izmantoja izslēgšanas retoriku, ko tradicionāli piesauca nomocītas etniskās minoritātes, geju laulības bija arī vienīgā lieta, kas cieši un masveidā apvienoja bagātākos un sociāli vislabāk satīklotos cilvēkus uz planētas. Vēl kādu brīdi pirms konservatīvie disidenti pievērsās vouka[6] vai “atmodinātā” lielkapitāla problēmai[7], geju laulību jautājums politiski saliedēja lielkapitālu labāk nekā nodokļu likmes vai finanšu regulējumi. Cilvēktiesību kampaņu, kurā tika lobēti geju tiesību akti un atbalstīta tiesvedība par labu geju tiesībām, atbalstīja Amazon, American Airlines, Apple, Citibank, Coca-Cola, Dell, Goldman Sachs, Google, Hershey, Hyatt, IBM, Intel, Lexus Macy’s, MasterCard, Microsoft, Morgan Stanley, Nationwide, Nike, Northrop Grumman, Orbitz (“Visit GayOrbitz.com”), Pepsi, Pfizer, PotteryBarn, Prudential, Shell, Starbucks, Target, Tylenol, UPS, Whirlpool un Williams-Sonoma. Tā ir tikai lielāko devēju izlase. Kampaņa pārvietoja savus 150 darbiniekus uz veco B’nai B’rith galveno mītni Vašingtonas centrā, pusceļā starp Duponta apli un Balto namu. Apkaimē, kurā telpu īrēšanu visas lobēšanas firmas varētu uzskatīt par statusa simbolu, Cilvēktiesību kampaņai piederēja vesela deviņstāvu ēka ar diviem spārniem.

Investori Džordžs Soross un Maikls Blumbergs, tehnoloģiju miljardieri Bils Geitss un Džefs Bezoss, izklaidētāji Deivids Gefens un Breds Pits, republikāņu finansisti Pols Singers un Sets Klermans – visi atbalstīja geju un lezbiešu laulības, ziedojot miljoniem dolārus. Atbalsts šīm laulībām Silīcija ielejā bija gandrīz vienbalsīgs. Google darbinieki deva 96 procentus no kampaņas ieguldījumiem un Apple 94 procentus, lai apstrīdētu Kalifornijas likumus pret LGBT laulībām. Pretējā pusē nebija nekā līdzvērtīga. Kad 2014. gadā tika atklāts, ka Mozilla izpilddirektors Brendans Eihs, tīmekļa pārlūkprogrammas Firefox izstrādātājs, sešus gadus iepriekš bija ziedojis 1000 ASV dolāru, lai atbalstītu šos pašus Kalifornijas likumus, sašutuma vētra piespieda viņu atkāpties. Līdzīgu modeli piekopa arī slavenības un elites, kas brīvprātīgi atvēlēja savu laiku un pakalpojumus: viņi visi bija geju laulību atbalstītāju pusē. Koldvels pasvītro: “Burtiskā nozīmē visi.” Reuters 2014. gadā atklāja, ka no valsts 200 lielākajiem advokātu birojiem 30 virza tiesas prāvas pret dažādu štatu laulību aizstāvības aktiem. Neviens uzņēmums šos vecos likumus neaizstāvēja. Geju tiesību aktīviste un tiesvedēja Roberta Kaplana strādāja Edītes Vindzoras vārdā pro bono, kas ļāva viņai izmantot Kaplanas firmas Paul, Weiss milzīgos “paralegālos” un sociālos resursus.

Kaplanas ievērojami subsidētā, prasmīgi apkalpotā konstitucionālās pārskatīšanas mašīna bija pilnībā apbruņota, lai uzsāktu cīņu ar… neko. Lietas vidū Obamas Tieslietu departaments informēja Kaplanu, ka tas neaizstāvēs savu likumu. Lietā, kas galu galā kļuva par Holingsvortu pret Periju (Hollingsworth v. Perry), Kalifornijas ģenerālprokurors Džerijs Brauns izvēlējās neaizstāvēt sava štata laulības likumu. Kad republikāņu Augstākās tiesas advokāts Pols Klements piekrita aizstāvēt likumu kongresa padomdevējas grupas vārdā, geju laulību aktīvisti izdarīja spiedienu uz viņa advokātu biroja King & Spalding korporatīvajiem klientiem, kas viņu ne tikai neatbalstīja, bet pat atlaida.

Lai arī gadsimtu mijā geju laulības šķita tikai sapnis ar nedrošu atbalstu sabiedriskās domas aptaujās, ap Obamas administrācijas laiku bija gandrīz neiespējami atrast kādu tā sauktajam vienam superprivileģēto procentam piederošo, kas būtu skeptisks vai noraidošs šajā jautājumā. Notika žurnālistikas, fondu pasaules, juristu profesijas un tiesnešu saslēgšanās – sinhronizācija. Kaplana apzinājās iesaistīto sociālo dinamiku, tāpēc viegli varēja noraidīt kolēģu bažas, ka Edīte Vindzora ir pārāk bagāta vai pārāk privileģēta, lai kalpotu kā prasītāja augsta līmeņa tiesību lietā. “Edija nedzīvoja citādi kā daudzie tiesneši un juristi, kuri varētu izskatīt viņas lietu,” Kaplana vēlāk rakstīja, “un, atklāti sakot, tie bija vienīgie cilvēki, kurus mums vajadzēja pārliecināt.”[8] [izcēlums mans, K.L.] Sabiedrības pretestība visā ASV ar visu šīs valsts demokrātisko patosu[9] līdz ar to ne brīdi nebija iemesls, lai atteiktos no uzdevuma legalizēt viendzimuma laulības. Kā norāda Koldvels, 60. gadu reformas bija radījušas mehānismus, kā panākt sociālās pārmaiņas pat pretēji vēlētāju demokrātiski paustajai gribai. Kā par Krievijas revolūciju bija rakstījusi Roza Luksemburga: “Īstā revolūcijas dialektika apgāž parlamentāro klišeju: Ceļš ved nevis caur vairākumu uz revolucionāru taktiku, bet gan caur revolucionāru taktiku uz vairākumu.”[10]

Lai gan republikāņu prezidenta Reigana ēra deva milzīgas iespējas jaunai miljonāru un miljardieru kastai, par šīs elites partiju tomēr kļuva demokrāti. 2008. gada prezidenta vēlēšanās 19 no 20 bagātāko reģionu iedzīvotāji savu naudu lielākoties ziedoja Barakam Obamam. 2020. gada vēlēšanās šī tendence tikai nostiprinājās. Pēc Obamas termiņa beigām valsts 10 lielākie politiskie donori 323 miljonus gadā ieguldīja politiskajā sistēmā, un vairums no viņiem bija demokrāti. Bija ierasts sūdzēties par brāļu Kohu ietekmi uz Republikāņu politiku, taču Deivids Kohs knapi iekļuva topa desmitniekā, ieguldot tikai mazāk nekā desmitdaļu (6,2 miljonus) no tā, ko sistēmā ieguldīja Sanfrancisko noguldījumu fondu menedžeris un vides aktīvists demokrāts Toms Steijers (74.3 miljonus dolāru). Ziedotāju topa simtniekā vairums arī bija demokrāti. Tādējādi politisko ziedotāju un interneta mediju mogulu vide ap 21. gs. sākumu kļuva pilnībā demokrātiska (atbalsta Demokrātu partijai nozīmē) un koncentrējās ģeogrāfiski ierobežotā areālā – abu krastu metropolēs.

Bagātākā un ietekmīgākā viena procenta vienprātība nozīmēja, ka galvenās domstarpības, kas saistītas ar geju laulībām, varēja izbeigt “ar viltu”. Entonija Kenedija lēmums lietā Obergefels pret Hodžsu (2015) padarīja geju laulību par valsts likumu. Antonins Skalija savos iebildumos pievērsās Kenedija pamatojuma nejēdzībām: tā kā Vindzoras lietā Kenedijs bija atcēlis Likumu par laulības aizstāvību, pamatojot lēmumu ar štatu tiesībām lemt par iekšējām lietām, Obergefelā viņš visiem štatiem bija noteicis federālu laulības standartu. Taču tas ir salīdzinoši mazsvarīgs Skalijas iebildumu aspekts. Nozīmīgāks bija viņa uzbrukums pašam tiesas lēmumam kā nedemokrātiskam. Koldvels savā ASV jaunāko laiku konceptuālajā vēsturē uzsver: Skalijas iebildumos “pirmo reizi sistemātiski parādījās kritika, ka [ASV] elite ir nolaupījusi [60. gadu] pilsonisko tiesību valodu un izmantojusi to, lai mainītu valsti pēc būtības.” “Pārvaldības sistēma, kas liek cilvēkiem pakļauties komitejai, kurā ir deviņi neievēlēti juristi,” rakstīja Skalija, “nav pelnījusi, ka to sauc par demokrātiju.” Viņš lēmumu nosauca par augstāko šķiru “puču”, norādot, ka katrs Augstākās tiesas loceklis ir studējis vai nu Hārvarda, vai Jeila tieslietu fakultātē, un secināja, ka Kenedijs izmantoja pozitīvās rīcības [affirmative action] lietas Šuete pret BAMN (Schuette v. BAMN, 2014) valodu, lai uzsvērtu “indivīda tiesības netikt ievainotam, nelikumīgi izmantojot valsts varu”.[11] Tas ir, lai atspēkotu Skalijas iebildi, ka tiesas lēmums bija antidemokrātisks, Kenedijs bija spiests teikt, ka laulības likumi, saskaņā ar kuriem desmitiem amerikāņu paaudžu bija precējušās un audzinājušas bērnus, visu laiku līdz Obergefela 2015. gada lēmumam bija bijuši nelikumīgi – viņš piesauca “nelikumīgu valsts varas izmantošanu.” Koldvels atbilstoši savas grāmatas vēstījumam uzsver, ka Obergefela lēmums ir vainagojošais piemērs, kurā paralēlā 60. gados pieņemtā noklusētā konstitūcija triumfēja pār veco 18. gs. dokumentu. Tiesneša Kenedija un viņa domubiedru gadījumā 1964. gada Pilsoņu tiesību likums nevis stiprināja, piemēroja vai izvērsa 1788. gada Konstitūciju, kā tas kādreiz tika saprasts, bet to aizstāja.

Baraks Obama, skolots tiesību zinātnēs, bija pirmais prezidents, kurš šādā veidā saprata Pilsoņu tiesību likumus kā ASV de facto konstitūciju, ar kuru varēja apiet de jure konstitūciju, un vadīja valsti, stāvot uz šī jaunā konstitucionālā pamata. Savā otrajā inaugurācijas uzrunā – tieši Konstitūcijai veltītā – 2012. gadā viņš vairākkārt atkārtoja slaveno 1788. gada konstitūcijas preambulu “Mēs, Savienoto valstu tauta”, vienlaikus godinot Senekafālsu, Selmu un Stounvolu (t. i., sieviešu tiesības, pilsoniskās tiesības un geju tiesības) kā mūsdienu lielos konstitucionālos sasniegumus. Viņš izcēla ārpusparlamentārus protestus un Augstākās tiesas praksi kā lielos ceļus, kas uz šiem sasniegumiem veduši. Tomēr līdz savai ievēlēšanai Obama raidīja pretējus signālus – saviem atsevišķiem geju atbalstītājiem viņš vienmēr apgalvoja, ka iestājas par geju un lezbiešu laulību, bet publiski un oficiālajās programmās tomēr teica, ka laulība ir starp vīrieti un sievieti.

Gadi pēc Obergefela sprieduma sastāvēja no strīdiem, kas būtu šokējuši ievērojamu daļu 60. gadu pilsoņu tiesību aktīvistus, kuri 1788. gada Konstitūcijas Pirmo labojumu vēl uzskatīja par pašsaprotamu. Tie bija strīdi, piemēram, par to, vai konditoru var piespiest cept torti geju kāzām. 2015. un 2016. gadā dažādi štati tika informēti, ka tiem ir jāļauj transpersonu studentiem izmantot tās vidusskolu tualetes, kuras viņi identificē kā atbilstošas savam dzimumam. Kad Ziemeļkarolīna pieņēma lēmumu pret šo principu, tā nonāca Obamas Tieslietu departamenta pilsonisko tiesību nodaļā, kas draudēja ar sankcijām štata ekonomikai, it kā Ziemeļkarolīna būtu kaut kāda kareivīga bandītu trešās pasaules valsts. Korporācijas un slavenības drūzmējās aiz prezidenta administrācijas draudiem un tos atbalstīja: piemēram, Walmart, PayPal, Deutsche Bank un Brūss Springstīns.

Saskaņā ar progresīvo izpratni, kas 21. gadsimta sākumā kļuva par oficiālo izpratni, Amerikas vēsture bija “stāsts par konstitucionālo tiesību un aizsardzības paplašināšanu cilvēkiem, kuri reiz tika ignorēti vai izslēgti”[12]. Piemēram, balsstiesības, kas koloniālajā laikmetā bija pieļautas tikai īpašumu turošiem vīriešiem, ar laiku kļuva par visu pieaugušo vīriešu tiesībām. Tad sieviešu. Tad melnādaino. Šim ceļam sekoja “disidentu tendence” Amerikas konstitucionālajā tradīcijā, kas vainagojās ar 60. gadu pilsoniskajām tiesībām. Toties 21. gs. pilsoniskās tiesības ASV vairs nebija “atšķirīga” tendence. Saskaņā ar Obamas lasījumu, tā arī bija “īstā” Amerikas konstitucionālā tradīcija visā tās veselumā. Rezultāts, kā savā grāmatā caur dažādiem piemēriem parāda Koldvels, ir situācija, kurā dažādas mazākuma grupas pretdiskriminācijas nolūkos apelē pie 60. gadu pilsonisko tiesību likumiem, lai vērstos pret balto kristiešu vairākumu, kuri – arī apelējot pie diskriminācijas un tiesību pārkāpumiem – apelē pie 1788. gada konstitūcijas.

Mācības Latvijai

Koldvela grāmatas skaudrais secinājums ir tāds, ka ASV savu samilzušo iekšpolitisko problēmu risināšanai galu galā būs jāizšķiras par labu vienai no divām konstitūcijām. Ko tas māca Latvijai? Atšķirībā no ASV, Latvijai vēl jārēķinās ar dažādiem ES tiesību aktiem, kuri, šķiet, arvien vairāk kalpo kā Latvijas faktiskā konstitūcija, ko vairākums 2003. gada referenduma balsotāju par iestāšanos ES tobrīd vēl neapzinājās. Šis fakts arī paredz, ka Latvijas iedzīvotājiem jārēķinās ne gluži ar 9 neievēlētiem Augstākās tiesas tiesnešiem, bet gan ar veselu dažādu līmeņu pārnacionālu ierēdņu un tiesnešu armādu. Koldvels savā vēsturē viendzimuma laulību legalizācijas ceļu nosauc par “labu piemēru no augšas vadītām pārmaiņām”, netieši norādot uz mūsu reģionam daudz tuvāk pazīstamo Krievijas “vadītās demokrātijas” nojēgumu. Patiesi, dažādi šobrīd stūrī iespiesti konservatīvie vai labējie disidenti Eiropā no šī piemēra varētu mācīties. Nasims Talebs piekristu, rakstot par fanātiski nepiekāpīga mazākuma spēku, kas piespiež sev pielāgoties amorfu vairākumu, īpaši ortodoksālo jūdu un islāma fundamentālistu gadījumos.[13] Tam piekristu arī mūsdienu ASV katoļu integrālisma juridiskā spārna pelēkais kardināls Adrians Vermjūls, rakstīdams, ka “sabiedrības šķietami nemainīgie uzskati ir vāji nostiprināti, no augšas pielāgojami, pakļauti elites ietekmei un ātri piekāpjas izmaiņām likumos vai politiskajā praksē, ko ievieš nelielas minoritātes, kurām ir pieeja svarīgākajām varas svirām. [Žozefs] Demestrs reiz teica, ka, neraugoties uz 1789. gada un turpmākajiem notikumiem, “četri vai pieci cilvēki varētu dot Francijai karali”. Mehānismi, kuros balstās šis novērojums, kopš Mankūra Olsona darba[14] par kolektīvās rīcības loģiku ir izstrādāti kā viena no galvenajām tēmām politikas zinātnē un sabiedrības izvēles ekonomikā. Apņēmīgi mazākumi bieži vien ir spējuši noteikt politiskās dzīves uzstādījumus lieliem, nosacīti apātiskiem vairākumiem, īpaši tādās sistēmās kā mūsējā, kas piedāvā daudzus mazākumu ietekmes punktus, piemēram, tiesas.”[15]

ASV sabiedrība, kas vēl ilgi 90. gados bija izteikti noskaņota pret geju laulībām, pēc Obergefela 2015. gada lēmuma, kas legalizēja viendzimuma laulības visā ASV, Gallup aptaujas jautājumā parādīja stabilu vairākumu – 58 procentus par labu geju laulībām.[16] Jāatzīst, ka aptaujā jautājums formulēts tā, lai netraucētu amerikāņu morālajām jūtām par laulības izpratni. Aptauja pieņēma geju laulības likumību, nevis jautāja par to, līdz ar to “par” kolonnai pievienojot tos, kuri principa pēc iebilst pret likumu pārkāpšanu. Tiesneši, ierēdņi un žurnālisti amerikāņiem bija iestāstījuši, ko domāt. Latvija gan vēl nav ASV, taču veids, kādā augsta ranga pro bono “juridisko palīdzību LGBT” nodrošinošs kantoris[17] acīmredzami “iestudēja” jeb drīzāk tīši (sociāli) konstruēja Satversmes tiesā uzvarējušo prāvu par paternitātes pabalsta piešķiršanu bērna mātes partnerei, tikai vairo kinematogrāfisko līdzību ar ASV. Protams, šāda uzskatāmi aizlienēta iestudētība mazina notiekošā (arī “cietušā prasību” un dažādu Satori.lv tipa “emocionālo” interviju) autentiskuma un ticamības iespaidu.

Tomēr, līdzīgi kā bezgalīgi pārkopēto Marvel un Disney grāvēju kases ienākumi, tas šodienas apstākļos strādā. Mūsu tieslietu sistēmas pēdējo divu gadu straujā konverģence ar neliela, bet pietiekami skaļa aktīvistu NVO tīkla,[18] vadošo (un “sabiedrisko” jeb nodokļu maksātāju naudas balstīto) mediju un, pats galvenais, vietējā lielkapitāla[19] atbalstošo viedokli viendzimuma “ģimeņu” legalizācijas jautājumā rada pamatu bažām par sabiedriskā viedokļa noturību vispārējā spiediena apstākļos. Latvijā 2020. gada vasarā 53% neatbalstīja viendzimuma partneru reģistrēšanu.[20] 2021. gada pavasarī 56% Latvijas iedzīvotāju uzskatīja, ka Satversmē būtu jānostiprina papildu aizsardzība un atbalsts tradicionālai jeb dabiskai ģimenei.[21] ASV vēl pirms padsmit gadiem, nemaz nerunājot par šī gadsimta sākumu, sabiedriskais viedoklis bija izteikti noskaņots pret viendzimuma laulībām. Jāpiebilst gan, ka ASV konstitūcijā laulības izpratne īsti nebija ietverta. Latvijas konstitūcija šādu izpratni pazina līdz konkrēto normu paplašinošam, drīzāk pārinterpretējošam Satversmes tiesas spriedumam, kas vietējo LGBT aktīvistu pūliņus un taktiku padarīja nedaudz sarežģītāku kā ASV. Tādējādi pēc gūtā panākuma tas arī ir grūtāk izlabojams, ņemot vērā nosacīti sarežģīto jautājumu, uz ko Satversmes grozījumu referenduma parakstu vākšanā jāatbild Latvijas pilsoņiem.[22] Latvijas LGBT lobija veiksmīgi samudžinātais un attapīgi iestudētais konstitucionālais apjukums, blakus ieilgušajai Covid krīzei un kopumā tīši apgrūtinātai referendumu ierosināšanas kārtībai arī atspoguļojas grūtībās savākt nepieciešamos 154 000 parakstus tautas nobalsošanas izsludināšanai.[23]

Kā Latvijas konstitucionālo sajukumu ģimenes tiesību jautājumā atrisināt, ņemot vērā gigantisko pretspēku, ar ko jāmērojas dabīgās ģimenes aizstāvjiem Latvijā? Šajos gados izskanējuši dažādu stratēģiju piedāvājumi, no pakāpeniskas jaunas sabiedrības elites veidošanas līdz aicinājumiem veidot dinamiskāku konservatīvo pilsonisko sabiedrību NVO tīkla un lobija veidolos, kā arī izdarīt lielāku spiedienu uz vismaz nosacīti konservatīvajām partijām. Tomēr, lasot par ASV gadījumu – un arī tā neatrisināmību, ņemot vērā, ka Koldvela netiešais aicinājums atcelt 60. gadu Pilsoņu tiesību likumu ir gluži vienkārši neiespējams –, prātā nāk cits, manuprāt, spēcīgs žests. Neilgi pirms Ziemassvētkiem deputātu Didzi Šmitu agrā rītā intervēja Saeimas nama priekšā, kur cita starpā, komentējot dažādus absurdus ar “epidemioloģiskās drošības politiku” saistītus lēmumus, viņš paziņoja, ka “nepiedalās šajā surogātā, ko sauc par Saeimu”[24] un arī citos vārdos pauda pārliecību par ierastā politiskā procesa absolūto neleģitimitāti pašreizējos apstākļos. Joprojām domāju par šo žestu, meklējot kādus iedvesmas avotus tajos nespēka brīžos, kad šķiet, ka Latvijas un visu Rietumu politisko un kultūras eliti apsēdis kāds nepārvarams, ļauns gars.

Var jautāt, kad vara un valdība kļūst tik pilnīgi neleģitīma, ka tās pilsoņiem rodas pienākums izveidot jaunu valdību? Jau tagad redzam, ka daudzu Rietumvalstu valdības ir izrādījušās neleģitīmas it īpaši dzīvības neaizskaramības jautājumos, sankcionējot abortus, kā arī laulības jautājumos, uzdodot par laulību dažādas savienības, kas pēc būtības nevar būt laulība. Cik daudz pirmspolitiskiem sabiedrības principiem jātiek pārkāptiem, lai valdība kļūtu pilnīgi neleģitīma?

Tomēr gan ASV, gan Latvijas vēsture māca dažus cerību iedvesošus piemērus. Savulaik ASV valdība sevi zināmā mērā atzina par neleģitīmu, sankcionējot rasē balstītu verdzības un pēc tam segregācijas institūciju. Ar lielām pūlēm šie rupjie dabīgo tiesību pārkāpumi tika pārvarēti. Ilgtermiņā arī Latvijas teritorijā tika izbeigts pilnīgi neētiskais un prettiesiskais dzimtbūšanas institūts, kā arī baisie pārkāpumi pret cilvēka dabu un veselo saprātu, ko gandrīz pusgadsimta garumā īstenoja PSRS okupācijas vara. Tāpēc šķiet pareizi, ka visiem iesaistīto valstu pilsoņiem jāuzskata par savu pienākumu visiem spēkiem censties atjaunot savas valdības leģitimitāti un taisnīgumu. Neleģitīmas valdības paspārnē nevar būt miers. Vēl jo vairāk, neleģitīmas valdības paspārnē nedrīkst būt miers. Vieglprātīgi spēlējoties ar laulības iedibinājumu, Latvijas valsts vara riskē padarīt sevi nelikumīgu un zaudēt savu autoritāti vēl ilgi pirms jebkādas naidīgas kaimiņvalsts iebrukuma. Vispārējas bezlikumības apstākļos varu pārņem pūļa vara vai tirāni. Tomēr arī tirānijas gadījumā varam gūt kādu mierinājumu, mācoties no Virdžīnijas pavalsts zīmogā ietvertā brīdinājuma – Sic semper tyrannis[26].

[1]https://www.diena.lv/raksts/latvija/zinas/kamer-valsts-nav-noregulejusi-viendzimuma-paru-attiecibu-registracijas-jautajumu-to-varetu-darit-ar-tiesas-spriedumiem-14272329

[2] Christopher Caldwell, The Age of Entitlement: America Since the Sixties. Simon and Schuster, 2020.

[3] Skat. https://www.militaryonesource.mil/military-life-cycle/friends-extended-family/lgbtq-in-the-military/

[4] David Cole, “Gay Marriage: Unthinkable or Inevitable?,” New York Review of Books, April 29, 2015.

[5]https://www.roger-scruton.com/articles/277-the-fundamental-principle-of-common-law

[6]https://www.apollo.lv/7400477/kas-ir-socialpolitiski-atjedzigs-tvitera-lietotaji-neizpratne-par-valodnieku-piedavato-latviskojumu

[7] Vivek Ramaswamy, Woke, Inc.: Inside Corporate America’s Social Justice Scam. Hachette UK, 2021, https://www.newsweek.com/republican-partys-woke-capital-awakening-opinion-1587628

[8] Roberta Kaplan, Lisa Dickey, Then Comes Marriage: How Two Women Fought for and Won Equal Dignity for All, New York: Norton, 2015, pp. 243–244.

[9] Varbūt, pareizāk sakot, “antiautoritāro patosu”, ņemot vērā to, ka viens no galvenajiem saukļiem amerikāņu koloniju dumpī pret britu Kroni skanēja: “Nekādas aplikšanas ar nodokļiem bez pienācīgas pārstāvniecības!”

[10] Rosa Luxemburg, Die russische Revolution: Eine kritische Würdigung, no Luxemburg, Gesammelte Werke, vol. 4 (August 1915 bis Januar 1919) (Berlin: Dietz Verlag, 1974 [1922]), S. 341.

[11] Supreme Court of the United States, Opinion of the Court, Obergefell v. Hodges, Nos. 14-556, 14-562, 14-571, and 14-574. Scalia’s dissent, 3.

[12] Richard B. Morris, The Forging of the Union, 1781–1789, New York: Harper & Row, 1987, p. 193. Šī vēstures izpratne citēta gan United States v. Virginia, 518 U.S. 515, 557 (1996), gan Goodridge, 339.

[13]https://medium.com/incerto/the-most-intolerant-wins-the-dictatorship-of-the-small-minority-3f1f83ce4e15

[14]https://www.hup.harvard.edu/catalog.php?isbn=9780674537514

[15]https://postliberalorder.substack.com/p/it-cant-happen-or-the-poverty-of

[16] Justin McCarthy, “U.S. Support for Gay Marriage Stable After High Court Ruling,” Gallup, July 17, 2015.

[17]https://www.cobalt.legal/lv/about

[18]https://www.austsaule.lv/vadita-revolucija-latvijas-jaunie-kreisie/

[19]http://www.thinkdiversity.eu/hartas-dalibnieki/

[20]https://twitter.com/interactive_lv/status/1286252310096732161

[21]http://asociacijagimene.lv/sabiedribas-vairakums-atbalsta-gimeni/

[22]https://telos.lv/110-panta-likumprojekts/

[23]https://www.pargimeni.lv/parakstu-vkana

[24]https://ltv.lsm.lv/lv/raksts/16.12.2021-intervija-ar-saeimas-arpusfrakciju-deputatu-didzi-smitu.id247169

[25]https://thejosias.com/2015/05/11/a-note-on-the-legitimacy-of-governments/

[26] No latīņu valodas: “Tā vienmēr tirāniem”, proti, liekot domāt, ka tirānus neizbēgami piemeklēs slikts, bet pelnīts gals. Iespējams, frāze, kuru Marks Jūnijs Bruts teica Gajam Jūlijam Cēzaram marta īdās.

Varēja būt samērā vienkārši

Jau kādus mēnešus manā grāmatplauktā līdzās citiem Latvijas Nacionālās bibliotēkas (LNB) pēdējo gadu izdevumiem aci piesaista apjomīgs sējums. Kādas grāmatas gandrīz Latvijas karoga sarkanu muguriņu rotā tuvu piemeklēta toņa metalizētas krāsas iespiedumā veidots nosaukums Catalogue of the Riga Jesuit College Book Collection (1583–1621) un emblēma – tāda kā saulīte ar pamīšus liktiem smailiem – kā zobeni – un viļņotiem – kā tālu dienvidzemju dunču asmeņi – stariem. Protams, tā ir Jēzus Sadraudzības (Societas Iesu, Jezuītu ordeņa) oficiālā zīmoga aptvere, tikai viducis ar kristogrammu IHS nav ielikts. Tāda kā monstrance bez hostijas. Vai kā kaut kas “jezuītisks” Latviešu literārās valodas vārdnīcas skaidrojumā (1. nozīme – kaut kas saistīts ar jezuītiem; 2. nozīme – kaut kas liekulīgs, viltīgs, divkosīgs).[1] Skaidrs, ka liekulības te nav, bet ir zināma divkosība, kas aizvien ir klātesoša pēckristīgajā Eiropas kultūrapziņā: kristīgais pamats un sasniegumi gan ir pašsaprotami, bet Gara klātbūtne paliek kā noklusējums. Taču iespējams, ka “tukšajai saulītei” ir cits, triviāls iemesls: darbu darījuši un grāmatu veidojuši nevis Jēzus Sadraudzības, bet sekulāru institūciju zinātnieki, kuri nemaz nedrīkst lietot svešas atšķirības zīmes.

Bet, kā jau teicu, varēja būt vienkārši – paslavējam, un miers. Jo grāmata ir izcila darba rezultāts.[2] Paši autori atzīst, ka katalogs ir “grezns”, un tā tas patiešām ir.[3] Grezns ne tikai izskatā, bet pirmām kārtām jau saturā. LNB direktora Andra Vilka “Priekšvārdam” seko Sentendrjūsas Universitātes (Skotijā) profesora Endrū Petegrī un tās pašas universitātes “postdoka” Artura der Veduvena eseja par bibliotēkām kā ietekmīgu spēku. Laura Kreigere-Liepiņa detalizēti izskaidro kataloga iekārtojumu un aprakstu atveides principus; Reinis Norkārkls pastāsta par Rīgas jezuītu kolēģijas tapšanas iemesliem un darbību un raksturo grāmatu krājuma izveidošanās apstākļus; Renāte Berga izceļ retos un nozīmīgos izdevumus aplūkojamajā grāmatu krājumā, bet Andris Levāns un Gustavs Strenga pievērš uzmanību krājumā atrodamajiem viduslaiku manuskriptiem un to saistībai ar Rīgas Sv. Marijas Magdalēnas cisterciešu konventu. Seko pats krājuma katalogs, un sējumu vainago t. s. zinātniskais aparāts un attēlu izlase. Ko vairāk varētu vēlēties? Turklāt vēl līdz 29. janvārim LNB skatāma izstāde “Atgriešanās. Senākā dzīvā grāmata latviešu valodā”, kas veltīta Rīgas jezuītu kolēģijas grāmatu krājuma kataloga 226. numuram, Pētera Kanīzija “Katoļu katehismam”.

Bet izrādās, ka tieši izstāde un līdz ar to arī katalogs ir izraisījusi pamanāmu viļņošanos. Populārajā “progresīvajā” interneta vietnē Satori.lv 13. janvārī tika publicēti tulkotāja un literāta Ilmāra Zvirgzda iespaidi par LNB izstādi ar zīmīgu virsrakstu “Vecākā latviešu grāmata ir koloniālisma piemineklis”. Ilmārs Zvirgzds raksta: “Kā vēstures fakts grāmata ir brīnišķīga, taču emocionāli tā ir riebīga. Nemaz pat neļaujoties fantāzijām par to, kā būtu varējis būt, ja būtu bijis citādi, ir pavisam skaidrs, ka atrodos skaistā, gaumīgā, dārgā un brīnišķīgi iekārtotā izstādē, kur latviešu valodas sākotne un vēsture ir tikai fona troksnis – tās īstais saturs ir romantizēts koloniālisms.”[4] Šim spriedumam sociālajos tīklos paustā paziņojumā nepiekrita viens no izstādes veidotājiem, kataloga sastādītājs Gustavs Strenga. Nekādi nevaru piekrist arī es.

Nav īsti saprotams, ko Zvirgzds domājis ar koloniālismu. Ja viņš ar kolonizatoriem domājis zviedrus, kas sagrāba Vidzemi, reducēja muižas, izdalīja tās valdniekam tuviem ierēdņiem un, kā jau kolonizatoriem ierasts, koloniju izmantoja metropoles bagātības vairošanai, tostarp nolaupot un izvedot pat jezuītu grāmatas, kas joprojām atrodas Upsalā, – tad jā, koloniālisms kā pēc mācību grāmatas. (Vēl sūrāka koloniālā pieredze mūsu zemē bija PSRS valdīšanas pusgadsimts.) Vai izstāde un katalogs šo zviedru koloniālisma epizodi romantizē? Diez vai. Katalogā skaidri un nosodoši raksturota zviedru tendence izlaupīt bibliotēkas. (Varbūt tieši tāpēc Zvirgzdam izstādē kļuva riebīgi?) Iespējams, ka mūsu Satori autors, lietojot vārdu “romantizēts”, pievienojas tādam radikālam koloniālisma apkarotājam, kāds ir, piemēram, alžīrietis Mohameds Salahs Edīns Madiū, kurš paša dibinātā žurnāla Janus Unbound: Journal of Critical Studies pagaidām pirmā un vienīgā numura ievadrakstā atmasko, var teikt, noslauka no zemes virsas visu progresīvo aprindu diskursā populāro postkoloniālisma retoriku kā bezzobainu un gļēvu.[5] Tā vietā viņš liek vāji slēptu aicinājumu mesties cīņā, varbūt pat kārtīgi atriebties citkārtējiem kolonizatoriem, jo koloniālisms, lūk, nemaz nav zudis, bet zeļ un plaukst. Vai Ilmāra Zvirgzda uzbrukums pirmajai dzīvajai latviski izdotajai grāmatai iecerēts kā kara pieteikums joprojām zemdegās jūtamajiem zviedru kolonizatoriem? Laikam tomēr ne. Drīzāk jādomā, ka kritiķis turas pie iebrauktām sliedēm, proti, uzskata par kolonizatoriem “krustnešus” un viņu atnesto “suņu” valodu un “suņu” kultūru, tostarp kristīgo reliģiju. Aizmirstot, protams, ka saujiņai bruņinieku un mūku nebija un nevarēja būt koloniālisma jēgpamata, proti, metropoles, uz kuru vest salaupīto. Tādas nebija arī vēlāko gadsimtu mācītājiem, kuri izveidoja latviešu rakstu valodu, un visam tam Latvijas iedzīvotāju kopumam, kurš ar laiku sevi apzinājās kā vācbaltiešus. Tad par kādiem kolonizatoriem ir runa? Vai tiešām Zvirgzdam šķiet, ka koloniālismu piekopa Jēzus Sadraudzība? Nu, nu…

Bet, lai kā arī nebūtu ar koloniālismu un (visbiežāk ideoloģiski iztēlotām) “postkoloniālām” traumām, mums ir lielisks reiz Rīgā bijušās jezuītu kolēģijas, tagad Zviedrijā mājvietu atradušā grāmatu krājuma katalogs. To ir vērts pastudēt un padomāt par domas niansēm, kādas piemita 16. gadsimta beigu, 17. gadsimta sākuma vienkāršajiem pretreformācijas censoņiem. Viņi lasīja interesantas un pamācošas grāmatas.

[1]Latviešu literārās valodas vārdnīca, sēj. 1–8, 4. sējums. J-L. Sējuma atbild. red. L[aimdots] Ceplītis. Rīga: Zinātne, 1980, 47. lpp.

[2]Catalogue of the Riga Jesuit College Book Collection (1583–1621). History and Reconstruction of the Collection / Rīgas jezuītu kolēģijas grāmatu krājuma (1583–1621) katalogs. Krājuma vēsture un rekonstrukcija. Edited by / Sastādītāji Gustavs Strenga and / un Andris Levāns. Catalogue edited by / Kataloga sastādītājas Renāte Berga and / un Laura Kreigere-Liepiņa. Rīga: Latvijas Nacionālā bibliotēka, b. g. [2021], 623 lpp.

[3] Endrū Petigrī (Andrew Pettegree) un Arturs der Veduvens (Arthur der Weduveen), “Bibliotēka kā totēms: ideoloģijas radīšana, mērķu izvirzīšana”, Catalogue…, p. 42.

[4]https://satori.lv/article/vecaka-latviesu-gramata-ir-kolonialisma-piemineklis

[5] Mohamed Salah Eddine Madiou, “The Death of Postcolonialism: The Founder’s Foreword”, Janus Unbound: Journal of Critical Studies, vol. 1, no. 1 (Fall 2021), pp. 1–12. Published by: Memorial University of Newfoundland. Skat. https://journals.library.mun.ca/ojs/index.php/JU/article/view/2303

Pie Tihona. 3. daļa

Trešā un pēdējā daļa no Dostojevska romāna Velni cenzētās nodaļas “Pie Tihona”. Pirmo daļu lasiet šeit un otro šeit.

III

Lasīšana turpinājās aptuveni stundu. Tihons lasīja lēni un varbūt pārlasīja dažus fragmentus divreiz. Visu šo laiku, kopš pārtraukuma, ko radīja otrās lapiņas konfiscēšana, Stavrogins sēdēja klusi un nekustīgi dīvāna stūrī, atspiedies pret atzveltni, un acīmredzami gaidīja. Tihons noņēma brilles, mirkli vilcinājās un tad neizlēmīgi paskatījās uz Stavroginu. Stavrogins sakustējās un paliecās uz priekšu.

– Es aizmirsu jūs pabrīdināt, – viņš ātri un asi sacīja, – ka visi jūsu vārdi būs veltīgi; es neatteikšos no sava nodoma; necentieties mani atrunāt. Es šīs lapiņas publicēšu.

Viņš piesarka un apklusa.

– Jūs jau pirms lasīšanas neaizmirsāt mani par to brīdināt.

Tihona tonī bija jūtams zināms aizkaitinājums. “Dokuments” acīmredzami atstāja uz viņu spēcīgu iespaidu. Viņa kristīgās jūtas bija aizskartas, un viņš ne vienmēr bija spējīgs pār sevi valdīt. Piebildīšu, ka ne velti viņš bija iemantojis reputāciju kā “nespējīgs turēties publikas priekšā”, kā par viņu runāja mūki. Par spīti visai šai būšanai par kristieti viņa balsī bija dzirdams apņēmības pilns sašutums.

– Vienalga. – Stavrogins turpināja skarbi un nemanot nekādas pārmaiņas. – Lai cik spēcīgi būtu jūsu iebildumi, es neatkāpšos no sava nodoma. Ievērojiet, ka ar šo neveiklo frāzi vai, tieši pretēji, veiklo – domājiet, kā jums tīk, – es nemaz neuzprasos, lai jūs sāktu mani atrunāt un lūgt, – viņš nobeidza, greizi pasmaidījis.

– Es nemaz nevarētu jūs atrunāt un vēl jo vairāk lūgt, lai jūs atteiktos no sava nodoma. Jūsu nolūks ir cēls nolūks – kristīgais nolūks nemaz nevar pilnīgāk izpausties. Tālāk par šo pārsteidzošo varoņdarbu, par šo sevis sodīšanu, ko jūs esat iecerējis, nožēla nemaz nevar aizsniegties, ja vien…

– Ja vien?

– Ja vien tā tiešām ir patiesa grēku nožēla un patiess kristīgs nolūks.

– Smalkjūtība, – domīgi un nevērīgi nomurmināja Stavrogins, tad piecēlās un sāka staigāt pa istabu, noteikti to pat neapzinoties.

– Ir tā, it kā jūs apzināti būtu vēlējies sevi parādīt raupjāku, nekā sirds dziļumos esat, – Tihons arvien vairāk atraisījās.

– “Parādīt”? Es sevi “neparādīju”, es neiedziļinājos nekādās detaļās. “Raupjāku”, ko nozīmē “raupjāku”? – Viņš atkal piesarka un uzreiz kļuva dusmīgs. – Es zinu, ka šie fakti ir pretīgi, derdzīgi un nožēlojami, – viņš pamāja uz lapiņām, – bet tad lai pats faktu zemiskums visu padara vēl ļaunāku…

Viņš pēkšņi aprāvās, it kā kaunēdamies turpināt un uzskatīdams dziļākus paskaidrojumus par pazemojošiem, bet vienlaikus acīmredzami izjuta ciešanas, kaut arī neapzinātas, un pakļāvās kādai dīvainai vajadzībai palikt un neiet prom, tikai lai varētu paskaidrot. Zīmīgi, ka visas tālākās sarunas laikā netika atkārtots neviens vārds no tā, ko viņi viens otram bija sacījuši, skaidrojot otrās lapiņas konfiscēšanu, it kā abi par to būtu aizmirsuši. Sarunas vidū Stavrogins apstājās pie rakstāmgalda, paņēma mazu ziloņkaula krucifiksu, pagrozīja to pirkstos un pārlauza uz pusēm. Atjēdzies un brīnīdamies par savu rīcību, viņš apmulsis paskatījās uz Tihonu, un pēkšņi viņa augšlūpa sakustējās aizvainojumā un it kā metot lepnu izaicinājumu.

– Es cerēju, ka jūs man tiešām spēsiet kaut ko pateikt, tāpēc arī atnācu, – viņš teica pusbalsī, it kā turēdamies no visa spēka, un nometa krucifiksa gabaliņus uz galda.

Tihons ātri nolaida acis.

– Šo dokumentu radījusi nāvīgi ievainotas sirds vajadzība. Vai es pareizi saprotu? – viņš sacīja uzstājīgi un gandrīz dedzīgi. – Jā, tā ir grēku nožēla un sirds dabiskā vajadzība, kas jūs pārņēmusi savā varā. Tās būtnes ciešanas, kurai esat nodarījis pāri, jūs ir novedušas līdz dzīvības un nāves jautājumam; tā ka jūsos vēl ir cerība, un jūs esat izvēlējies dižo ceļu, nedzirdēto ceļu: sodīt sevi visas pasaules priekšā ar apkaunojumu, kuru esat pelnījis. Jūs vēršaties pie visas baznīcas tiesas, lai gan neticat baznīcai – vai es pareizi saprotu? Tomēr vienlaikus jūs gandrīz vai ienīstat un nicinat visus tos, kuri lasīs šeit aprakstīto, un izaicinat viņus uz cīņu…

– Es? Izaicinu viņus uz cīņu?

– Kādēļ jūs nekaunējāties atzīt savu noziegumu, bet kaunaties nožēlot?

– Es? Kaunos?

– Kaunaties un baidāties.

– Baidos? – Stavrogins konvulsīvi pasmaidīja, un viņa augšlūpa atkal sakustējās.

– Jūs sakāt: lai viņi skatās uz mani! Bet kā jūs pats uz viņiem skatīsieties? Jūs jau gaidāt no viņiem ļaunu, lai atbildētu ar vēl lielāku ļaunumu. Dažas vietas jūsu stāstījumā pastiprina šis tonis, it kā jūs tīksminātos pats par savu dvēseles stāvokli un ķertos pie katra sīkuma, lai pārsteigtu lasītāju vienīgi ar neiejūtību un nekaunību, kuras jūsos varbūt nemaz nav. No otras puses, zemas kaislības un pieradums pie baudām padara jūs ļoti nejūtīgu un muļķīgu.

– Muļķība nav netikums, – Stavrogins iesmējās, sākot bālēt.

– Dažkārt ir netikums, – neatlaidīgi un kaismīgi turpināja Tihons. – Vīzija uz istabas sliekšņa jūs ir nomocījusi līdz nāvei, tā ka jūs pats šajā dokumentā vairs nespējat saskatīt, kas ir jūsu galvenais noziegums un par ko jums būtu vairāk jākaunas to cilvēku priekšā, kurus jūs gribat par saviem soģiem: vai par bezjūtību, kas pavadīja jūsu pastrādāto vardarbību, vai arī par gļēvulību, kuru jūs pats izrādāt? Vienā vietā jūs pat, šķiet, steidzat pārliecināt savu lasītāju, ka meitenes draudošais žests jums vairs nebija “smieklīgs”, bet gan nāvīgs. Bet vai vispār bija tāds mirklis, kad jums tas šķita “smieklīgs”?

– Jā, bija, es apliecinu.

Tihons apklusa. Viņš runāja kā cilvēks, kurš nevēlas sevi savaldīt.

– Runājiet, runājiet, – mudināja Stavrogins. – Jūs esat satraukts un… rājaties; man ļoti patīk saņemt rājienu no mūka. Bet ļaujiet man jums kaut ko pajautāt. Jau desmit minūtes, kā mēs runājam, kopš…. (viņš pamāja uz lapiņām) Un, lai gan jūs rājaties, es neredzu jūsos nekādu īpašu pretīgumu vai kaunu… Jūs neliekaties sašutis un runājat ar mani kā ar pilnībā līdzvērtīgu.

To viņš piebilda pavisam klusā balsī, un “pilnībā līdzvērtīgs” izskanēja no viņa mutes it kā netīšām, negaidīti viņam pašam. Tihons cieši uz viņu paskatījās.

– Esmu pārsteigts, – viņš pēc brīža teica, – jo jūsu vārdi nav liekulīgi, es to redzu, un tādā gadījumā… es pats jūsu priekšā esmu vainīgs. Zināt, es pret jums izturējos gan rupji, gan riebīgi, un jūs savos centienos sevi sodīt to pat nepamanījāt, lai gan saskatījāt manu nepacietību un nodēvējāt to par rāšanos. Jūs pats sevi uzskatāt par nesalīdzināmi lielāka nicinājuma cienīgu, un jūsu vārdi, ka es “runāju kā pilnībā līdzvērtīgs”, ir nevilšus izdevies daiļš atzinums. Es neko no jums neslēpšu: mani nobiedēja bezdarbības lielais spēks, kas tīši ieguldīts zemiskos darbos. Var redzēt, ka ārzemnieki šādi neuzvedas bez iemesla. Ir viena sērga, kas vajā tos, kuri atrāvušies no savas dzimtās zemes, – garlaicība un spēja bezjēdzīgi notriekt laiku, lai gan patiesībā ir vēlme kaut ko darīt. Taču kristietība prasa atbildību visās dzīves sfērās. Dievs jūs nav apdalījis ar prāta spējām, spriediet taču pats: ja vien jūs spējat savā prātā sev uzdot jautājumu: “Vai es nesu vai nenesu atbildību par savu rīcību?”, tas nozīmē, ka jūs nepieciešami nesat. “Pasaulē apgrēcībai gan jānāk, bet vai! tam cilvēkam, caur kuru tā nāk.” Taču, runājot par jūsu… jūsu pārkāpumu, daudzi grēko šādā veidā, bet viņi dzīvo ar savu sirdsapziņu mierā un saskaņā, pat ņemot vērā parastos pārkāpumus, kas gadās jaunībā. Ir arī veci veči, kuri jau dvako pēc kapa un kuri grēko tāpat un pat ar mierīgu sirdi, un it kā rotaļājoties. Pasaule ir pilna ar visām šīm šausmām! Turpretī jūs vismaz pilnā mērā izjutāt savas rīcības dziļumus, kas šādā pakāpē atgadās ļoti reti.

– Ka tik nav tā, ka jūs pēc šīm lapiņām sākāt mani cienīt? – Stavrogins šķelmīgi pasmaidīja. – Jūs… jūs, labais Tihontēvs, esmu dzirdējis no citiem, garīdznieka darbam nemaz neesot piemērots, – viņš piebilda, turpinādams ar vēl negantāku un nepiedienīgāku smaidu. – Jūs šeit, klosterī, daudz kritizē. Par jums saka, ka, tiklīdz jūs grēciniekā ieraugāt ko sirsnīgu un pazemīgu, jūs tūlīt sākat sajūsmināties, nožēlot grēkus un pazemoties un metaties grēcinieka priekšā tirināties…

– Uz šo es tieši neatbildēšu, bet tā noteikti ir taisnība, ka es nezinu, kā apieties ar cilvēkiem. Vienmēr esmu uzskatījis, ka mans lielākais trūkums ir tieši šis, – Tihons nopūtās, un viņš runāja tik atklāti, ka Stavrogins uz viņu paskatījās ar smaidu. – Runājot par šīm, – viņš turpināja, palūkojies uz papīra lapiņām, – nav lielāka vai briesmīgāka nozieguma par to, ko nodarījāt meitenei, noteikti nav un nevar būt.

– Atstāsim mērīšanu aršinām, – Stavrogins ierunājās pēc klusuma brīža un nedaudz aizkaitināts. – Iespējams, ka es nemaz neciešu tik ļoti, kā šeit esmu aprakstījis, un, iespējams, sastāstīju par sevi daudz melu, – viņš pēkšņi un negaidīti secināja.

Tihons klusēja. Stavrogins staigāja pa istabu ar noliektu galvu.

– Un šī jaunā sieviete, – pēkšņi iejautājās Tihons, – ar kuru jūs pārtraucāt attiecības, kuras uzsākāt Šveicē, ir… kur viņa šobrīd ir?

– Šeit.

Atkal klusums.

– Es tiešām varbūt jums daudz par sevi sameloju, – Stavrogins pēkšņi un steidzīgi atkārtoja, – es pat pats to vēl nezinu… Tomēr kas par to, ka es viņus izaicinu ar savas atzīšanās rupjību, ja reiz jūs esat pamanījis tieši izaicinājumu? Tā tam arī jābūt. Viņi ir tā vērti.

– Tātad ienīst viņus jums būs vieglāk nekā pieņemt viņu žēlumu?

– Jums taisnība; es neesmu radis būt atklāts, bet, ja jau esmu sācis… ar jums… tad ziniet, ka es viņus visus nicinu tikpat stipri kā sevi, tikpat stipri, ja ne vairāk, pat bezgalīgi vairāk. Neviens nevar man būt par tiesnesi… Es uzrakstīju šīs muļķības (viņš pamāja uz lapiņām) tāpēc, ka man tā ienāca prātā, bezkaunības dēļ… Vai varbūt es vienkārši sameloju, visu pārspīlēju afekta brīdī…

Viņš dusmīgi aprāvās un atkal piesarka, kā to bija darījis iepriekšējā reizē, kad runāja pret savu gribu. Viņš pievērsās galdam ar muguru pret Tihonu un atkal paķēra rokā salauztā krucifiksa gabaliņu.

– Atbildiet uz manu jautājumu, bet atklāti, un tikai man vienam vai tā, it kā jūs atbildētu pats sev nakts tumsā, – Tihons iesāka caururbjošā balsī. – Ja kāds jums par to (viņš norādīja uz lapiņām) piedotu un piedevējs nebūtu cilvēks, kuru jūs cienāt vai no kura baidāties, bet kāds svešinieks, kāds, kuru jūs nekad nepazīsiet, un viņš piedotu klusībā pie sevis, lasot šo briesmīgo atzīšanos, vai jums kļūtu labāk no šīs domas vai arī būtu vienalga? Ja jūsu patmīlai ir grūti atbildēt, tad nesakiet neko, vienkārši padomājiet pie sevis.

– Vieglāk, – pusbalsī atbildēja Stavrogins. – Ja jūs man piedotu, man kļūtu daudz vieglāk, – viņš ātri un pusčukstus piebilda, taču joprojām neaizgriežoties no galda.

– Tad arī jūs man piedodiet.

– Kādēļ? – Stavrogins pagriezās. – Ko jūs man esat nodarījis? Ak, jā, tā ir tā jūsu klostera formula. Stulbā pazemība. Ziniet, visas šīs jūsu senās klostera formulas nemaz pat nav izsmalcinātas. Vai tiešām jums šķiet, ka tās ir izsmalcinātas? – Viņš aizkaitinājumā nošņācās. – Nesaprotu, kāpēc vispār esmu šeit, – viņš piebilda, pēkšņi palūkojies apkārt. – Jā, es salauzu šo jūsu… Cik šī mantiņa maksā, divdesmit piecus rubļus?

– Neuztraucieties, – sacīja Tihons.

– Vai arī piecdesmit? Kāpēc gan man nevajadzētu uztraukties? Kā tad es jums te tā lauzīšu, un jūs man piedosiet par zaudējumiem? Te būs piecdesmit rubļu! – viņš izņēma naudu un nolika to uz galda. – Ja pats negribat to ņemt, tad atdodiet nabagiem, baznīcai… – Viņš kļuva aizvien aizkaitinātāks. – Ziniet ko, es jums pateikšu patiesību: es gribētu, lai jūs man piedodat, un līdz ar jums vēl divi trīs, bet visi pārējie lai mani ienīst!

Stavrogina acis sāka spīdēt.

– Un vispārēju žēlumu pret jums jūs nevarētu pazemīgi panest?

– Nevarētu. Es negribu vispārēju žēlumu, un nevar arī būt nekāda vispārēja žēluma, tas ir tukšs vārds. Klausieties, es negribu gaidīt, es noteikti šīs lapiņas publicēšu… Nemēģiniet mani atturēt. Es nevaru gaidīt, nevaru… – viņš drudžaini piebilda.

– Es baidos par jums, – gandrīz bikli sacīja Tihons.

– Baidāties, ka es to neizturēšu? Ka es nevarēšu paciest viņu naidu?

– Ne tikai naidu.

– Ko vēl?

– Viņu… izsmieklu, – gluži kā pret savu gribu un pusčukstus izgrūda Tihons.

Nabags vairs nespēja sevi savaldīt un sāka ar to, par ko viņš pats zināja, ka labāk noklusēt.

Stavrogins samulsa; viņa sejā parādījās bažas.

– Man jau bija tāda nojauta. Šķiet, ka pēc mana “dokumenta” izlasīšanas es jums likos komisks personāžs. Neuztraucieties, nesamulstiet, es to jau gaidīju.

Tihons patiešām bija nedaudz samulsis un sāka steidzīgi skaidroties, kas, protams, visu vēl vairāk sabojāja.

– Šādi varoņdarbi prasa tikumīgas dvēseles mieru, jo pat, lai spētu ciest, ir nepieciešams augstākā mērā apskaidrots stāvoklis… Taču tagad tikumisks dvēseles miers reti kur ir atrodams. Visur valda milzīgi strīdi. Cilvēki cits citu nesaprot, gluži kā šķelšanās laikā pie Bābeles…..

– Tas viss ir ļoti garlaicīgi, es to zinu, tūkstoš reižu jau pārrunāts… – pārtrauca Stavrogins.

– Galu galā jūs savu mērķi nesasniegsiet, – Tihons runāja bez aplinkiem, – juridiski jūs esat gandrīz neaizskarams, uz šo faktu ar izsmieklu jums norādīs kā pirmo. Valdīs neizpratne. Kurš vispār sapratīs patiesos atzīšanās iemeslus? Jā, viņi tos tīšām nesapratīs, jo baidās no šādiem varoņdarbiem, uzņem tos ar nemieru, ienīst tos un par tiem atriebjas. Pasaule mīl savu netīrību un negrib, lai to satricina; tāpēc jūsu soli steigšus pārvērtīs par kaut ko smieklīgu, jo ar smieklīgumu šādas lietas pie viņiem visvieglāk ir norakt.

– Runājiet precīzāk, sakiet visu, – mudināja Stavrogins.

– Sākumā, protams, tiks paustas šausmas, bet drīzāk viltotas, nekā patiesas, ar mērķi uzturēt spēkā piedienības normas. Es te nerunāju par šķīstām dvēselēm: tās būs šausmās pašas par sevi un sevi apsūdzēs, bet tās nebūs redzamas, jo klusēs. Pārējie cilvēki, laicīgie, baidās tikai no tā, kas tieši apdraud viņu personīgās intereses. Tie pēc pirmās neizpratnes un nosacītajām šausmām ātri sāks smieties. Būs arī ziņkāre par trako, jo jūs uzskatīs par trako, lai gan ne pilnībā, bet tikai tik lielā mērā atbildīgu, lai būtu ļauts par jums smieties. Vai jūs to izturēsiet? Vai jūsu sirds neiedegsies tādā naidā, ka jūs pats sevi nolādēsiet un aiziesiet bojā… Tas ir tas, no kā es baidos!

– Bet jūs… jūs pats… Esmu pārsteigts, cik slikti jūs domājat par cilvēkiem, cik zemi, – ar zināmu aizkaitinājumu sacīja Stavrogins.

– Ticiet man, es te vairāk spriedu par sevi, nevis citiem cilvēkiem, – Tihons iesaucās.

– Vai tiešām jūsu dvēselē ir kas tāds, kas arī jums liek uzjautrināties par manu nelaimi?

– Kas zina, varbūt ir. Jā, varbūt ir!

– Pietiks. Pastāstiet man, kas tieši manā manuskriptā ir smieklīgs? Es pats zinu, bet es gribu, lai jūs ar savu pirkstu uz to norādītu. Un izsakiet to vēl ciniskāk, jo jūs esat liels ciniķis… Jūs, svētie vīri, esat briesmīgi ciniķi; jūs paši pat nezināt, kā jūs nicināt cilvēkus!… Sakiet man to pilnīgi atklāti. Un es jums vēlreiz atkārtošu, ka jūs esat briesmīgs dīvainis.

– Jau pašā šīs lielās grēksūdzes nodomā ir kaut kas smieklīgs, it kā neīsts… Nemaz nerunājot par formu, kas nav skaidra, kas ir izplūdusi, it kā baiļu radīts vājums nebūtu ļāvis noturēt… Ai, bet neticiet, ka jūs zaudēsiet! – viņš izsaucās, pēkšņi savācies un gandrīz vai ar sajūsmu. – Pat šādā formā uzvarēsiet (viņš norādīja uz lapiņām), ja vien patiešām pieņemsiet sitienus un spļāvienus… Ja vien jūs izturēsiet! Vienmēr viss ir beidzies ar to, ka viskaunpilnākais krusts ir kļuvis par lielu godību un vislielāko spēku, ja vien pazemība, ar kuru sperts solis, bija īsta. Bet vai tiešām ir pazemība šajā solī? Vai būs? Ak, jums vajag nevis izaicinājumu, bet gan lielu pazemību un pazemošanu! Jums nevis jānicina savi tiesneši, bet no sirds viņiem jātic kā lielai baznīcai, tad jūs arī viņus uzvarēsiet un pievērsīsiet viņus sev ar savu piemēru un savienosieties mīlestībā… Ak, ja vien jūs spētu izturēt!

– Kas, jūsuprāt, šajās lapiņās ir pats smieklīgākais?

– Kādēļ, kādēļ šī noņemšanās ap smieklīgo, kādēļ jums šāda slimīga apsēstība! – Tihons skumji izsaucās, kratīdams galvu.

– Lai būtu, bet pasakiet, kas ir smieklīgais…

– Jūs nogalinās neglītums, – Tihons nočukstēja, nolaižot acis.

– Neglītums? Kāds neglītums?

– Nozieguma. Šis ir tiešām neglīts noziegums. Visa veida noziegumi – jo vairāk asiņu, jo vairāk šausmu, jo lielāks, tā teikt, gleznainums un iespaidīgums; taču ir tādi noziegumi, kas ir tiešām apkaunojoši, neglīti, neatkarīgi no jebkāda šausmīguma, kas tos varētu attaisnot…

Tihons nepabeidza teikumu.

– Proti, jums šķiet visumā smieklīgs mans tēls, kad es meitenei sāku skūpstīt rokas un… un pēc tam uzvedos kā gļēvulis… un viss pārējais. Saprotu. Es jūs ļoti labi saprotu. Un jūs domājat, ka es to neizturēšu?

Tihons klusēja. Stavrogina seja nobālēja un savādi izkropļojās.

– Tagad es saprotu, kāpēc jūs jautājāt par jaunkundzi no Šveices, vai viņa ir šeit. – Viņš klusu, it kā pie sevis nomurmināja.

– Nav gatavības, nav rūdījuma, – piebilda Tihons.

– Paklausieties manī! Es gribu sev piedot, un tas ir mans galvenais mērķis – viss mans mērķis! – Stavrogins pēkšņi sacīja ar drūmu prieku acīs. – Šeit ir visa mana atzīšanās, visa patiesība, un viss pārējais ir meli. Es zinu, ka tikai tad vīzija pazudīs. Tieši tāpēc es meklēju nemitīgas ciešanas, es pats tās meklēju… Nebaidiet mani, citādi es dusmās iešu bojā, – viņš piemetināja tā, it kā visas šīs runas nāktu no viņa mutes, pašam nezinot.

Šie vārdi Tihonam šķita tik negaidīti, ka viņš izbrīnīts piecēlās no vietas.

– Ja jūs ticat, ka varat pats sev piedot, un cenšaties panākt piedošanu caur savām ciešanām, tad jūs ticat visam! – viņš jūsmīgi iesaucās. – Kā tad jūs teicāt, ka neticat Dievam?

Stavrogins neatbildēja.

– Dievs jums piedos jūsu neticību, jo patiesībā, pats to nezinādams, jūs godājat Svēto Garu.

– Man nebūs piedošanas, – drūmi sacīja Stavrogins, – Jūsu grāmatā teikts, ka nav lielāka nozieguma kā aizskart “vienu no šiem mazajiem”. Tas ir šajā grāmatā!

Viņš norādīja uz evaņģēliju.

– Es jums tā vietā pasludināšu prieka vēsti, – maigi sacīja Tihons, – arī Kristus piedos, ja vien jūs nonāksiet līdz tam, ka pats sev piedosiet… Ak, nē, nē, neticiet man, es runāju zaimus: pat ja jūs nenonāksiet pie izlīgšanas ar sevi un piedošanas sev, tad Viņš jums piedos par jūsu nodomu un jūsu lielajām ciešanām… Jo cilvēka valodā nav vārdu un nav domu, kas spētu izteikt visus Jēra ceļus un nodomus, “pirms mums tiks atklāti visi Viņa ceļi”. Kas gan aptvers viņu, neaptveramo, un kurš gan izzinās visu, bezgalīgo!

Viņa lūpu kaktiņi savilkās kā iepriekšējā reizē, un pār seju atkal pārskrēja tikko manāmi krampji. Viņš mirkli turējās, tad tomēr neizturēja un ātri nolaida acis.

Stavrogins paņēma savu cepuri no dīvāna.

– Es atbraukšu vēl kādu dienu, – viņš sacīja un izskatījās ārkārtīgi noguris. – Mēs ar jums… Es augstu novērtēju gan patīkamo sarunu un cieņu… un arī jūsu jūtas. Ticiet man, es saprotu, kāpēc citi jūs tā mīl. Lūdzu, palūdzieties par to, kuru tik ļoti mīlat.

– Vai jūs jau dodaties prom? – Arī Tihons ātri piecēlās, it kā nebūtu gaidījis tik pēkšņas atvadas. – Un es… – it kā apmaldījies, – man jums ir viens lūgums, bet tagad es nezinu, kā… un tagad arī baidos…

– Ak, izdariet man šo pakalpojumu, – Stavrogins nekavējoties apsēdās ar cepuri rokā. Tihons paskatījās uz šo cepuri, uz šo pozu, uz paša tā cilvēka stāju, kurš pēkšņi bija kļuvis tik pasaulīgs un steidzīgs, un pustraks, jo deva viņam tikai piecas minūtes, lai pabeigtu darbu, un vēl vairāk apjuka.

– Mans vienīgais lūgums ir, lai jūs… Jūs jau atzīstat, Nikolaj Vsevolodovič (tas taču ir jūsu vārds un tēvavārds?), ka, publiskojot šīs lapiņas, jūs sabojāsiet sev dzīvi… piemēram, savu karjeru… tādā nozīmē, ka visu pārējo.

– Karjeru? – Nikolajs Vsevolodovičs nepatīkami sarauca pieri.

– Kāpēc to bojāt? Kāpēc būt tik nelokāmam? – Tihons turpināja gandrīz lūdzoši, skaidri apzinoties savu neveiklību. Nikolaja Vsevolodoviča sejā parādījās sāpjpilna izteiksme.

– Es jau jūs lūdzu un tagad lūdzu vēlreiz: visa jūsu atrunāšana būs lieka… un patiesībā visa mūsu izskaidrošanās sāk kļūt nepanesama.

Viņš uzsvērti pagriezās krēslā.

– Jūs mani nesaprotat, paklausieties, ko es saku, un neapvainojieties. Jūs zināt manu nostāju: šis varoņdarbs, ja tas tiktu darīts pazemībā, būtu lielākais kristīgais varoņdarbs, ja vien jūs to spētu izturēt. Pat ja jūs nespētu izturēt, tik un tā Dievs jums ieskaitītu pirmo iznesto upuri. Viss tiks ieskaitīts, un neviens vārds, neviena dvēseles kustība vai pusdoma netiks atmesta kā nederīga. Bet es jums šī varoņdarba vietā piedāvāju citu, vēl lielāku varoņdarbu, kaut ko nenoliedzami dižu…

Nikolajs Vsevolodovičs klusēja.

– Jūs cīnāties ar vēlmi pēc moceklības un sevis aizliegšanas; pārvariet šo vēlmi, nolieciet malā savas lapiņas un nodomu, un tad jūs visu spēsiet. Nokauniniet visu savu lepnumu un savu velnu! Jūs uzvarēsiet, jūs būsiet brīvs…

Viņa acis iedegās, viņš lūdzoši salika rokas.

– Ar kādām sāpēm jūs visu to uzņematies un kādu cenu jūs par to maksājat… Ticiet, ka es spēju to novērtēt… – Nikolajs Vsevolodovičs sacīja pieklājīgi, bet it kā mazliet kašķīgi. – Man izskatās, ka jūs gribat man izlikt lamatas – bez šaubām, viscēlāko motīvu vadīts, labestības un cilvēkmīlestības dēļ. Jūs gribētu, lai es nomierinos, iekārtojos vienkāršā dzīvē, bez visādiem fokusiem pokusiem un lapiņām, lai es apprecētos un beigtu savu dzīvi kā vietējā kluba biedrs, svētku dienās apmeklējot jūsu klosteri, vai ne? Turklāt jums kā siržu pazinējam un ciniķim, iespējams, arī ir priekšnojauta, ka tas galu galā tā arī būs, un visa jūsu loma šobrīd ir tikai mani kārtīgi palūgties piedienības labad, jo es taču pats tieši to arī gaidu, lai mani palūgtos, vai ne? Varu derēt, ka jums bija domas šajā virzienā arī par manu māti un viņas nosvērtību…

Viņš šķībi pasmaidīja.

– Nē, ne jau šādu grēku izpirkšanu, es gatavoju citu! – Tihons dedzīgi turpināja, nepievēršot ne mazāko uzmanību Stavrogina smiekliem un piebildēm. – Es pazīstu kādu vecu vīru, kurš dzīvo nevis šeit, bet netālu, viņš ir vientuļnieks un askēts, apveltīts ar tādu kristīgo gudrību, ka mēs ar jums to pat nesaprotam. Viņš uzklausīs manu lūgumu. Es viņam par jums visu izstāstīšu. Vai atļaujat? Ejiet pie viņa paklausībā un dzīvojiet viņa pakļautībā piecus, varbūt septiņus gadus vai tik ilgi, cik pats uzskatīsiet par vajadzīgu. Dodiet sev solījumu, un ar šo lielo upuri jūs iegūsiet visu, ko vien vēlaties, un pat to, ko negaidāt, jo šobrīd jūs pat nespējat aptvert, ko saņemsiet!

Stavrogins nopietni klausījās. Viņa bālie vaigi bija pat iekrāsojušies sārti.

– Vai jūs man piedāvājat kļūt par mūku tajā klosterī?

– Jums nav jābūt klosterī, nav jādod mūka solījumi, jūs būsiet tikai slepens novicis, var pat tā, ka turpināt dzīvot pasaulē…

– Lai paliek, Tihontēvs, – Stavrogins nicīgi pārtrauca un piecēlās no krēsla. To darīja arī Tihons.

– Kas jums notika? – Viņš pēkšņi izsaucās, paskatījies uz Tihonu un gandrīz izbīlī. Tihons stāvēja, rokas salicis sev priekšā ar plaukstām uz āru, un viņa seju savilka sāpjpilns krampis, it kā milzīgā izbīlī.

– Kas jums kaiš? Kas jums kaiš? – Stavrogins atkārtoja, mezdamies pie viņa, lai viņu atbalstītu. Viņam šķita, ka Tihons nokritīs.

– Es redzu… redzu gluži kā pa īstam, – Tihons izsaucās dvēseli plosošā balsī un ar izteiksmi, kas pauda visdziļākās skumjas, – ka jūs, nabaga pazudušais jaunekli, vēl nekad neesat bijis tik tuvu jaunam un vēl smagākam noziegumam kā šajā mirklī!

– Nomierinieties, – lūdza Stavrogins, nopietni par viņu satraucies, – es vēl varbūt atlikšu… Jums taisnība… Es nepublicēšu lapiņas… Nomierinieties!

– Nē, nevis pēc publicēšanas, bet tieši pirms publicēšanas – varbūt dienu, varbūt stundu pirms šī lielā soļa, jūs metīsieties jaunā noziegumā, kā risinājumā un izejā, un to izdarīsiet tikai tādēļ, lai izbēgtu no šo lapiņu publicēšanas, uz kuru tagad uzstājat.

Stavrogins pat nodrebēja no dusmām un gandrīz no bailēm.

– Nolāpītais psihologs! – Viņš pēkšņi dusmās pietrūkās kājās un neatskatīdamies izskrēja no celles.

Donoru bērni

Pēc priekšlaicīgām dzemdībām atnācu uz jaundzimušo intensīvās terapijas nodaļu aprūpēt bērniņu. Nomazgāju rokas, lēnītēm sāku tuvoties inkubatoriem, ar acīm meklējot īsto. Pretī nāca ārste. Sasveicinājāmies, tad viņa sāka stāstīt, ka naktī bērnam divas reizes apstājusies sirds, taču ārsti ar elektrošoka palīdzību spējuši tās darbību atjaunot. Stāvoklis nestabils, vajadzēs kardiologa konsultāciju un… Tālāko dakteres sakāmo es pat vairs nespēju uztvert, vajadzēja apsēsties. Un, kad pārlaidu skatienu telpai, meklējot, kur piesēst, sapratu, ka mēs abas stāvējām pie cita bērna inkubatora. Ārste bija sajaukusi bērna vecākus. Stāstītais bija par bērnu manējam kaimiņos. Tajā brīdī, kad ārste apstiprināja, ka ir kļūdījusies, šķita, ka pamati zem kājām, kas, klausoties ārstē, bija pazuduši, atkal atgriezās. Kāds atvieglojums!

Bet kāpēc man bija šāds atvieglojums? Vai tāpēc, ka potenciālās problēmas, kas saistās ar slima bērniņa ārstēšanu, mūsu ģimenei iet garām? Nē. Tāpēc, ka pēc neilga laika, kad ārste atkārtoja ziņas bērna īstajiem vecākiem, es aizgriezos, lai slēptu savu seju un iekšēji līdzjūtībā raudāju. Nupat viņu pārdzīvojums bija bijis manējais. Bet mans atvieglojums bija tāpēc, ka ziņas bija par svešu bērnu, nevis manējo. Un brīdī, kad ir jāpieņem lēmums par bērna ārstēšanu, visiem iesaistītajiem intuitīvā un instinktīvā līmenī ir pavisam skaidrs, ka bērns ir tieši savu vecāku bērns, nevis visas sabiedrības bērns. Atbildība par bērnu ir uzlikta tieši viņa vecākiem. Šādos brīžos tas ir tik skaidri jūtams, ka turpmāk jebkāda valstsvīra vai valstssievas teiktie vārdi “mūsu bērni…”, tiks uztverts kā skaistas frāzes ar mazu reālas atbildības svaru.

Vēl nesen – pirms reproduktīvo tehnoloģiju ieviešanas – sabiedrībā pastāvēja diezgan skaidrs nošķīrums starp savējo un svešu bērnu. Attiecīgi pastāvēja arī skaidra izpratne par vecāku tiesībām un pienākumiem. Šobrīd, kad skaidrības labad nākas nodalīt sociālo vecāku no bioloģiskā vecāka, ir sajūta, ka vēlreiz jāskaidro pirmām kārtām sev pašam, kas ir bērna vecāks un kāpēc bērna vecākiem ir tiesības aizbraukt no dzemdību iestādes ar savu bērnu, nevis jebkuru citu jaundzimušo. Un analoģiski – kāpēc bērnam ir tiesības zināt savus bioloģiskos vecākus un būt tieši viņu aprūpētam un mīlētam.

Vispirms pievērsīšos bērna tiesībām uz saviem bioloģiskajiem vecākiem, bet raksta otrajā pusē ieskicēšu pašas donēšanas un donoru anonimitātes noslēpuma veicinātās ciešanas bērnam. Uzreiz gan jāatzīst, ka, lai arī nozare “slīkst” datos par dzimumšūnu donoriem, mākslīgās apaugļošanas procesu un donoru bērnu attīstību, pētniekiem ir apgrūtināta piekļuve šiem datiem. Šobrīd ir izteikts augstvērtīgu kvantitatīvu zinātnisko pētījumu trūkums par šīm tēmām.

Bērnu tiesības zināt savus vecākus

Kā izziņas sākumpunktu izvēlējos Latvijas likumdošanas un starptautisko konvenciju izpēti, taču drīz vien sapratu, ka tas ir pretrunu pilns strupceļš. Apskatīsim, piemēram, Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) Bērnu tiesību konvenciju. No vienas puses, bērna tiesības ir atzītas konvencijas pirmajā daļā 7., 8. un 9. pantā, kur skaidri pateikts, ka ikvienam bērnam, ciktāl iespējams, ir “tiesības zināt savus vecākus un būt viņu aizgādībā”. Tur arī lasāms: “Dalībvalstis apņemas respektēt ikviena bērna tiesības aizsargāt savu identitāti, tostarp pilsonību, vārdu un ģimenes saites (..). Dalībvalstis nodrošina, lai neviens bērns netiktu šķirts no vecākiem pret viņu gribu, izņemot tos gadījumus, kad kompetentas iestādes (..) nolemj, ka šāda šķiršana ir bērna interesēs. Šāds lēmums var būt nepieciešams īpašos gadījumos, piemēram, tad, ja vecāki nežēlīgi izturas pret bērnu vai nerūpējas par viņu vai ja vecāki dzīvo šķirti un ir jāizlemj jautājums par bērna dzīvesvietu. (..) Dalībvalstis respektē no viena vai abiem vecākiem šķirta bērna tiesības pastāvīgi uzturēt personiskas attiecības un tiešus kontaktus ar abiem vecākiem, izņemot gadījumus, kad tas ir pretrunā bērna interesēm.”

No otras puses, šīs bērnu tiesības zināt savus vecākus atduras pret mākslīgās apaugļošanas noslēpumu, kas arī Latvijā aizsargā donora anonimitāti. Medicīniskās apaugļošanas noslēpums nozīmē to, ka, ja jūs esat ieņemts mākslīgās apaugļošanas procedūrā, izmantojot ziedotu dzimumšūnu, jūsu identitāti donoram nedrīkst izpaust. Savukārt jums nebūs iespējas iegūt jebkādu informāciju par dzimumšūnas donoru, izņemot tādus ģenētiskos un antropoloģiskos datus, kas neatklāj donora identitāti. Latvijas likums aizliedz lūgt donora paternitātes (vai maternitātes) noteikšanu attiecībā uz bērnu, kas dzimis mākslīgās apaugļošanas rezultātā.[1] Tādējādi donora vēlme palikt anonīmam Latvijā tiek vērtēta augstāk par bērna tiesībām zināt savus vecākus, savu izcelsmi un savus “gēnus”. Mākslīgās apaugļošanas noslēpuma pamatojumu var saprast, bet nekur nav skaidrots, kāpēc šis noslēpums ir tik absolūts, ka attiecas uz pilnīgi visiem gadījumiem un ir vērtējams augstāk par bērna tiesībām zināt savas identitātes pamatsastāvdaļu – izcelsmi.

Turklāt Latvijā medicīniskā apaugļošana ir pieejama arī pārim, kas nav laulāts, un cilvēkam, kurš nav attiecībās. Proti, šo pakalpojumu var saņemt arī vientuļa sieviete. Mākslīgās apaugļošanas procedūru Latvijā var veikt, pamatojoties uz heteroseksuāla pāra vai sievietes pieteikumu.[2] Likumā ir ļoti skaidri norādīts, ka mākslīgās apaugļošanas procedūra ir pieejama tikai heteroseksuāliem pāriem, kas liecina par valsts gribu bērniem piedzimt sociāli pilnvērtīgā ģimenē ar vīrieti un sievieti. Tas arī nozīmē, ka lesbiešu pāri, kuri izmanto spraugu likumā, kas atļauj veikt mākslīgo apaugļošanu, pamatojoties uz (vientuļas) sievietes pieteikumu, apzināti pārkāpj likumu un tā nepārprotamo garu. Bēdīgi slavenajā Satversmes tiesas (ST) spriedumā par lietu Nr. 2019-33-01[3] šī pilnā mērā apzinātā un publiskā likuma pārkāpšanu nav atzīmēta. Bērna ieņemšanas stāstam Satversmes Tiesa pārskrien pāri vienā teikumā – “Pēc kopdzīves uzsākšanas Pieteikuma iesniedzējas partnerei piedzimuši divi bērni (..)”[4] –, it kā tas pats par sevi nebūtu pretrunā ar pamatskolā apgūstamo bioloģijas mācību vielu. Izmantotā mākslīgās apaugļošanas procedūra spriedumā nav pat pieminēta, lai gan tas ir vienīgais veids, kā homoseksuālam sieviešu pārim var piedzimt bērns. Jāpiebilst, ka surogātgrūtniecība Latvijā nav regulēta un tātad nav atļauta.

Juristi var palabot, bet pieļauju, ka mākslīgās apaugļošanas procedūra vientuļai sievietei ir atļauta pēc analoģijas ar iespēju adoptēt bērnu arī vienam cilvēkam (vīrietim vai sievietei). Lai arī objektīvi konstatējamie apstākļi – bērnu audzina kāds radnieciski nesaistīts pieaugušais – ir līdzīgi, tomēr pēc būtības šai analoģijai nav pamata. Fundamentālā atšķirība starp adopciju un mākslīgo apaugļošanu meklējama tieši pieejā – vai tā ir centrēta uz bērna labākajām interesēm vai arī pieteicēja/-u vēlmēm. Adopcijas gadījumā pamatmērķis un fokuss ir atrast bērnam viņam piemērotāko ģimenisko vidi. Nevis katram pieteicējam atrast viņa vēlmēm atbilstošu bērniņu, bet tieši bērnam piemeklēt labākos iespējamos augšanas apstākļus. To var izteikt šādiem vārdiem: “Adopcijas gadījumā bērns ir klients. Savukārt mākslīgās apaugļošanas gadījumā bērns ir produkts,un iesaistītie pieaugušie ir klienti.”[5]

Tie, kas ir piedzīvojuši bērna adopcijas procesu, zina, cik pamatīgi bāriņtiesa pārbauda vecākus – kandidātus, viņu biogrāfijas, motivāciju, dzīvesvietas apstākļus, ienākumus, veselības stāvokli un citus būtiskus apstākļus, kas var ietekmēt adoptējamā bērna dzīvi kopā ar attiecīgo personu.[6] Šīs prasības nekādā mērā nav salīdzināmas ar to, ko sagaida no vecākiem, kuri vēlas ieņemt bērniņu mākslīgās apaugļošanas ceļā. Tad ir nepieciešams tikai iesniegums. Procedūras saņēmējām sievietēm un dzimumšūnu donoriem ir vecuma ierobežojumi. Potenciālajiem donoriem veic pamatizmeklējumus (asinsanalīzi uz STS un hepatītiem, un atsevišķiem papildus nozīmētiem indikatoriem), kā arī viņiem jāiesniedz narkologa un psihiatra atzinumi.[7] Pilnīgi droši var apgalvot, ka, ja dzimumšūnu donoriem un potenciālajiem vecākiem būtu tik pamatīga pārbaude kā potenciālajiem adoptētājiem, tad daļa pretendentu uz mākslīgo apaugļošanu nemaz nevarētu tai kvalificēties, t. i., nevarētu kvalificēties bērna labāko interešu augstajam standartam.

Bez fundamentāli atšķirīgajiem mērķiem ir vēl divas būtiskas atšķirības starp adopciju un mākslīgo apaugļošanu, kuras pieminēšu, bet plašāk neizvērsīšu. Pirmkārt, adopcija dziedē bērna bioloģisko vecāku zaudējuma brūces, bet mākslīgā ieņemšana ar donora starpniecību tās rada. Un, otrkārt, adopcija kā risinājums izriet no bērna pamatvajadzības augt ar cilvēkiem, kas var ieņemt zaudēto vecāku vietu, bet mākslīgā apaugļošana ir nevis vajadzība, bet gan pieaugušo iegriba. Līdz ar to ir pašos pamatos nepareizi skatīt mākslīgās apaugļošanas jautājumu pēc analoģijas ar adopciju.

Minēšu vēl dažus precizējumus par Latvijas likumiem attiecībā uz tēva ierakstu bērna dzimšanas apliecībā. Paternitāte (atzīšana par bērna tēvu) bērna dzimšanas apliecībā pienākas tam, kurš vai nu uzņemas pienākumus par bērnu, vai arī ir noskaidrots ar paternitātes testu. Dzimšanas apliecībā ierakstītais tēvs skaitās juridiskais tēvs. Ja juridiskā tēva nav (piemēram, nav zināms, un māte nevēlas to noskaidrot), tad šajā ailē ir svītriņa un ir iespējams pretī ierakstīt mātes uzvārdu. Latvijas Valsts neuzņemas pienākumu reģistrēt, t. i., dokumentos fiksēt bērna bioloģisko tēvu. Savukārt adopcijas gadījumā adoptētāji no bāriņtiesas uzzina tieši bērna bioloģisko vecāku (vismaz mātes) datus.

Kas ir vecāks – sociāls konstrukts vai asinsradinieks?

Tā kā ANO Bērnu tiesību konvencijas pantos minēts vārds “vecāki” īpaši bērna identitātes un ģimenes saišu kontekstā, kā arī atsevišķā punktā par bērna šķirtību “no viena vai abiem vecākiem”, ir noprotams, ka aizsargājamās ģimenes saites un vecāku–bērna saites balstās tieši asinsradniecībā. Kāds varētu iebilst, ka šī konvencija tika pieņemta laikā, kad mākslīgā apaugļošana ar donoru iesaisti nebija tik izplatīta; tātad konvencija nav aktuāla, ir novecojusi un būtu pie pirmās izdevības precizējama.

Tomēr, izlasot salīdzinoši aktuālo Seksuālās un reproduktīvās veselības likumu, precīzāk, no likuma izrietošo dzimumšūnu donora līgumu ar klīniku, redzam, ka, to parakstot, spermas donors atsakās no tiesībām pašam atzīt paternitāti vai prasīt paternitātes noteikšanu mākslīgās apaugļošanas rezultātā dzimušam bērnam. Ne jau kuram katram garāmgājējam vai ģimenes draugam ir jāatsakās no iespējas ar paternitātes testu atzīt sevi par bērna tēvu, bet tieši dzimumšūnu donoram. Kāpēc tā? Tāpēc, ka spermas donors ir šī bērna, kurš tiks ieņemts, bioloģiskais tēvs. Taču, ziedojot spermu, donors atsakās no ar paternitāti saistītajiem pienākumiem, atbildības un arī labumiem. Parakstot donora līgumu, viņš atsakās no savām vecāka tiesībām, vienlaicīgi tās apstiprinot.

Šajā brīdī iestājas apjukums – kā tas ir iespējams, ka neievērojam ANO Bērnu tiesību konvenciju, kurai Latvija pievienojās 1992. gadā?

No otras puses, arī 6. pantu – ikvienam bērnam ir neatņemamas tiesības uz dzīvību – mēs neievērojam, jo esam legalizējuši abortu līdz grūtniecības 12. nedēļai un medicīnisku indikāciju dēļ līdz pat 24. nedēļai. Konvencijas preambulā ar “bērnu” nepārprotami tiek saprasts arī bērns pirms dzimšanas: “Bērni ir fiziski un garīgi vēl nenobriedušas būtnes un tāpēc viņiem vajadzīga īpaša aizsardzība un gādība, tostarp pienācīga tiesiskā aizsardzība gan pirms, gan pēc dzimšanas”.

Kāpēc mēs pievienojāmies šai konvencijai, ja to neievērojam? Tā kā uz šo jautājumu es nevaru atrast atbildi, pievērsīšos dabīgo tiesību, t. i., tiesību uz māti un tēvu analīzei.

Bērna tiesības uz saviem vecākiem ir bērna dabīgās tiesības

Tīmekļa enciklopēdijā Wikipedia atrodams lakonisks skaidrojums, kas ir dabīgās tiesības: “Dabīgās tiesības ir tiesības, kas nav atkarīgas no valsts likumiem, kādas noteiktas kultūras normām vai paražām, un tāpēc ir universālas, fundamentālas un neatņemamas (tās nevar atcelt ar cilvēku likumiem, lai gan cilvēks var zaudēt to baudījumu ar savām darbībām, piemēram, pārkāpjot cita cilvēka tiesības).”[8] Atsaukšos uz Keitijas Faustas grāmatā Vispirms viņi, tad mēs (Them Before Us)[9] aprakstītajiem trīs kritērijiem, lai atpazītu, vai kādas tiesības ir dabīgās tiesības.

Pirmkārt, dabīgās tiesības pastāv pirms valsts. Lai tiesības atzītu par dabīgajām tiesībām, tām ir jābūt pirmsvalstiskām un pārvalstiskām – šīs tiesības nepastāv valsts dēļ un nav atkarīgas no tās izdotajiem likumiem. Piemēram, tiesības izdzīvot un būt dzīvam un tiesības pašaizsargāties pret uzbrukumu pastāv pirms jebkāda valstiska veidojuma vai organizācijas.

Otrkārt, nevienai personai nav pienākuma nodrošināt šīs tiesības kādam citam. Ja kādam ir jāpieliek pūles, lai sagatavotu, “iepakotu” un piegādātu kādam citam kādu konkrētu labumu, tad šis labums nav dabīgās tiesības. Tīrs dzeramais ūdens, pajumte un medicīniska aprūpe ir nepieciešamas labai dzīvei – patiesībā, mūsu izdzīvošana ir atkarīga no tām –, taču ne laba dzīve, ne nepieciešamība pēc tās neietilpst dabīgajās tiesībās. Tiesības uz mājokli vai medicīnas pakalpojumiem balstās mūsu brīvībā tiekties pēc šiem pakalpojumiem. Bet tiesības uz kādu pakalpojumu nozīmētu, ka piegādātājiem ir obligāti jānodrošina šis pakalpojums, padarot piegādātāju par cita “tiesību” vergu.

Treškārt, dabīgās tiesības ir sadalītas visiem vienādi: daba piešķir visiem un ikvienam šīs tiesības vienādā apmērā. Visiem ir vienādas tiesības izmantot dabas resursus, lai izdzīvotu, domāt, izteikties, meklēt patiesību, pielūgt kādu augstāku spēku, aizstāvēt sevi. Ja visiem un katram dabiski pieder vienāds šī labuma daudzums, tad tās ir dabīgās tiesības.

Bērna tiesības uz saviem bioloģiskajiem vecākiem atbilst dabīgo tiesību kritērijiem. Pirmkārt, vecāku un bērnu attiecības un saikne pastāvēja vēl pirms jebkādu valstisku veidojumu rašanās. Tās ir tik senas kā pati cilvēce. Otrkārt, nevienam nav jānodrošina bērni ar bioloģiskajiem vecākiem. Ja bērns ir, tad viņam ir arī māte un tēvs. Treškārt, visiem ir vienāds daudzums vecāku – katram ir viena māte un viens tēvs. Ne vairāk un ne mazāk. Lai arī bērnu juridiskās tiesības var atšķirties starp dažādām valstīm, bērnu dabīgās tiesības uz abiem bioloģiskajiem vecākiem – māti un tēvu – ir neapstrīdamas. Tiesības dibināt ģimeni ir tiesības sapāroties ar pretējā dzimuma cilvēku un radīt pēcnācējus. Tas ir dabīgo tiesību piemērs par excellence.

Bioloģisko vecāku unikāli personīgās attiecības ar bērnu

Līdz ar reproduktīvo tehnoloģiju attīstību šis jautājums – vai un kādas ir bioloģisko vecāku (t. sk. spermas donora) tiesības uz bērnu, kā arī morālie pienākumi pret bērnu – kļuva sarežģīts, jo cilvēktapšanas procesā varēja iesaistīties vairāk nekā divi cilvēki.

Piemēram, pagājušā gada novembrī portālā people.com varēja lasīt par gadījumu, kad mākslīgās apaugļošanas procedūrā implantējamie embriji tika sajaukti vietām. Rezultātā abas bērnu dzemdētājas vēl 2 mēnešus zīdīja pat acīmredzami svešus bērnus: vienam bērnam bija izteikti atšķirīga etniskā izcelsme nekā sociālajiem vecākiem. Galu galā DNS analīze apstiprināja aizdomas.[10] Vēl gadu sajauktie bērni ik dienas ciemojās pie saviem bioloģiskajiem vecākiem, līdz, bērniem sasniedzot gandrīz divu gadu vecumu, visi četri vecāki nolēma, ka ir pienācis laiks bērniem dzīvot ar saviem bioloģiskajiem vecākiem. Šajā gadījumā abas mātes bija deviņus mēnešus iznēsājušas, piedzemdējušas un zīdījušas bioloģiski svešus bērnus, ar šiem bērniem bija sadraudzējušies brāļi un māsas. Tomēr asinsradniecības saites visiem lēmējiem šķita stiprākas un svarīgākas par emocionālajām saitēm. Vecāki lūdza tiesu atzīt viņu tiesības uz savu bioloģisko bērnu, un ģimenes samainījās ar bērniem.

Dzirdot šo stāstu, vairums cilvēku, visdrīzāk, ir sašutuši, ka klīnika pieļāvusi šādu kļūdu, taču jūtas atviegloti, ka kļūda salīdzinoši agri atklāta un situācija starp vecākiem atrisināta draudzīgi. Tīri intuitīvi vairums arī piekristu, ka situācija ar sajauktajiem embrijiem ir nepareiza un prasa risinājumu, lai bioloģiskie vecāki būtu arī bērna likumīgie vecāki.

Bet pieļauju, ka šodienas pasaulē būtu arī daži skeptiķi, kas apšaubītu šāda risinājuma nepieciešamību. Kāpēc bērnam sagādāt emocionālu pārdzīvojumu, šķirot viņa divus gadus (un grūtniecības deviņus mēnešus) ilgās un ciešās attiecības ar sākotnējās ģimenes locekļiem? Abām ģimenēm piedzima veseli bērni, un viņi lieliski iejutās ģimenēs. Ja bērns nebūtu tik ārēji atšķirīgs no sociālajiem vecākiem, tad neviens paziņa pat neuzdotu neērtus jautājumus un būtu grūtāk atrast argumentus, kāpēc bērnu no neīstās ģimenes šķirt. Kāpēc lai vispār viņiem vai kādam citam rūpētu bioloģiskās asinsradniecības esamība vai neesamība? Un kāpēc tā ir nozīmīgāka par emocionālo saikni un kopīgi pavadīto laiku?

Starp bioloģiskajiem vecākiem un bērnu pastāv saikne, kas ir patstāvīga un veido bērna identitāti. Šī bioloģiskā saikne ir uzskatāma par attiecībām, jo tā ietver savstarpēju saistību bērnu esības bioloģiskajā jeb ķermeniskajā dimensijā. Pat ja sākotnējās attiecības ir nodibinātas ar cilvēka organismu, kas vēl ir pavisam mazs un nav justspējīgs, tas nemaina lietas būtību; svarīgākais, ka šīs attiecības ir nodibinātas ar cilvēka organismu, kam ar laiku ir potenciāls kļūt par bērnu.

Kad šo apgalvojumu attiecina uz gametu donoru, tas var izklausīties pirmšķietami pretrunīgi, jo tikai pavisam retos gadījumos cilvēku attiecības ir veidotas vienīgi bioloģiskā līmenī. Tomēr apgalvojums, ka pietiek ar ģenētisko saikni, lai šo saikni uzskatītu par īstām attiecībām, vairs nešķiet tik dīvains, ja aplūkojam tik izplatītas prakses kā pazudušo radinieku meklēšanu vai ciltskoka veidošanu. Tie ir mēģinājumi iepazīt noteiktu cilvēku kopu – radiniekus, ar kuriem vienīgais saskarsmes punkts nereti ir bioloģiskās radniecības fakts. Šīs prakses ir intuitīvi saprotamas vismaz lielākajai daļai cilvēku. Kāds varētu apgalvot, ka mēs tā darām un uzskatām radniecības nozīmi par pašsaprotamu mūsu kultūras un sabiedrisko normu dēļ, tomēr šādas attieksmes un uzvedības noturība dažādos laikos un kultūrās dod pamatu skeptiski izturēties pret šo iebildumu.[11]

Bioloģisko vecāku un bērnu savstarpējā saistība balstās unikālās īpašībās. Bioloģiskie vecāki (caur viņu saplūdušajām gametām) ir cēloņsakarīgi piesaistīti bērniem – viņi ir bērnu eksistences un identitātes bioloģiskais cēlonis. Zigota ir bioloģisko vecāku gametu savienība. Viss bioloģiskais materiāls, kas sākotnēji veido zigotu, nāk no vecāku gametām, un bioloģiskā informācija, kas atrodas gametās, īpaši genomā, ir zigotas integrētās organiskās darbības avots. Tāpēc bioloģisko vecāku un bērnu attiecības ir tādas, kurās personas viena ar otru ir saistītas unikāli personīgā veidā.[12]

Donoru anonimitātes radītās ciešanas bērniem

Vienmēr ir būtiski uzsvērt, ka bērna tiesības zināt savus bioloģiskos vecākus pamatā nav balstītas empīriskos šīs neziņas radītā kaitējuma pierādījumos, bet gan jautājuma morālajā netaisnībā. Daži ar donora iesaisti ieņemtie indivīdi, kuri nevar uzzināt savu izcelsmi, ļoti būtiski cieš no tā. Savukārt citi neizjūt īpašu kaitējumu. Dažiem viņu ieņemšanas stāsts var būt svarīgs elements viņu pašidentitātes un attiecību veidošanā. Citiem tas var šķist nebūtisks. Neatkarīgi no tā, cik liels procents donoru ieņemto bērnu cieš būtiskas sekas no donoru anonimitātes un atšķirtības no viena vai abiem bioloģiskajiem vecākiem, tas ir pašos pamatos netaisnīgs pret visiem ar donoru radītajiem bērniem. Paturot prātā šo atziņu, aplūkosim, kādas negatīvas sekas izraisa bērnu nespēja uzzināt savu īsto izcelsmi un pazīt vecākus.

Vajadzība piekļūt tuvāko radinieku medicīniskajai informācijai

Piekļuve bioloģisko vecāku un vecvecāku medicīniskajai vēsturei bērniem ir vajadzīga, lai apzinātos pārmantojamo slimību riskus un varētu laicīgi pasargāties no šīm slimībām, regulāri pārbaudoties vai pat veicot profilaktiskus pasākumus. 2019. gadā starptautiska tādu cilvēku delegācija, kas bija ieņemti ar donora palīdzību vai surogātmāšu iznēsāti, uzstājās ANO Bērnu tiesību konvencijas trīsdesmitgadei veltītā konferencē.[13] Viņi aizstāvēja bērnu tiesības zināt savus bioloģiskos vecākus, arī donora identitāti. Uzrunā viņi pieminēja gadījumus, kad šī piekļuve donoram vai donora medicīniskās vēstures informācijai būtu glābusi dzīvību.

“Kad Alisone Devenporte cieta no leikēmijas, viņai vairāk nekā jebkad bija nepieciešams sazināties ar sava bioloģiskā tēva ģimeni. Alisone vēlējās lūgt tēva ģimenei glābt viņas dzīvību, ziedojot kaulu smadzeņu transplantu. Pieprasot izmaiņas likumdošanā, viņa teica: “Man ir vajadzīga šī informācija ne tikai, lai saliktu mentālo (savas identitātes) “puzli” kopā, bet arī lai uzvarētu vēzi.” Alisone nomira, tā arī nesagaidot legālu iespēju sazināties ar bioloģiskā tēva radiniekiem.”

“Narella Greha 15 gadu garumā centās iegūt informāciju par savu tēvu un viņa radiniekiem. Viņa vērsās pie likumīgajām autoritātēm, kas glabāja viņas datus aizzīmogotus, un teica: “Es ticu, ka patiesība darīs mani brīvu… un lūdzu piekļuvi maniem datiem tieši šī iemesla dēļ.” Tikai tad, kad Narellai bija diagnosticēts vēzis ceturtajā stadijā un viņai bija atlikušas sešas nedēļas, ko dzīvot, viņai beidzot atļāva saņemt vajadzīgo informāciju, lai varētu atrast un satikt tēvu. Viņa nomira 30 gadu vecumā, pārāk vēlu uzzinot par savu iedzimto noslieci uz zarnu vēzi no tēva puses. Tagad Austrālijas likums, kas atcēla donoru anonimitāti, ir nosaukts viņas vārdā – Narellas likums. Cerams, ka tas palīdzēs daudziem, arī viņas astoņiem nezināmajiem pusbrāļiem un pusmāsām, kuri, visticamāk, pat nenojauš savu ieņemšanas stāstu un iedzimto noslieci uz zarnu vēzi.”[14]

Ikgadējā organizācijas “Ieņemti no donora” (“We Are Donor Conceived”) aptauja 2020. gadā apliecināja, ka no 481 aptaujas dalībniekiem 80% uzskatīja, ka viņi ir cietuši no neziņas par sava donora medicīnisko vēsturi. Šo pāridarījuma sajūtu varētu izskaidrot ar aptaujas dalībnieku reakciju uz apgalvojumiem par donora identitāti un ģimenes locekļu slimības vēsturi, piemēram: “Man ir svarīgi, lai man pašam/maniem bērniem būtu pilnīga manas ģimenes locekļu slimības vēsture” (96% piekrīt / 95% piekrīt). Neatkarīgi no pašu personīgās pieredzes vairums ar donoru ieņemto bērnu pauž stingru atbalstu tam, lai donoru bērniem būtu iespēja piekļūt svarīgai informācijai par donora medicīnas vēsturi (99%), kā arī donora identitāti (94%). Astoņdesmit astoņi procenti respondentu ir pārliecināti, ka zināt abu bioloģisko vecāku identitāti ir cilvēka pamattiesības.[15]

Taisnības labad jāatzīst, ka medicīniskās vēstures arguments pats par sevi nav pietiekams, lai atceltu donoru anonimitātes noslēpumu pilnībā. Iespējamos veselības un dzīvības riskus varētu novērst, valstij sniedzot informāciju par attiecīgās personas veselības stāvokli un slimības vēsturi tādā veidā, kas neatklātu personu identificējošus datus. Tādējādi šis apsvērums neveido patstāvīgu pamatojumu pilnīgas un patiesas donora identitātes atklāšanai.

Incesta risks

Latvijā par incesta risku vajadzētu atbildēt Seksuālās un reproduktīvās veselības likumam, kurš 19. pantā nosaka, ka “medicīniskās apaugļošanas rezultātā no viena dzimumšūnu donora dzimumšūnām dzimušo bērnu valstī nedrīkst būt vairāk par trim, izņemot daudzaugļu grūtniecības gadījumus”. Taču tikai 2019. gada 1. jūlijā stājās spēkā šī likuma grozījumi, kas precizēja, ka dzimumšūnu donoriem jābūt reģistrētiem valstī vienotā dzimumšūnu donoru reģistrā. Iepriekš katrai klīnikai (kuras skaitā ir šobrīd sešas) bija savs reģistrs, tātad teorētiski no viena mērķtiecīga donora, kurš apstaigātu visas esošās klīnikas, varētu piedzimt līdz pat 18 bērniem, neskaitot donora likumīgos bērnus.

Pirms diviem gadiem tika ziņots, ka šis valstī vienoto donoru reģistrs jau strādā testa režīmā. Taču pagājušā gada beigās Nacionālais veselības dienests (NVD) raksta autorei sniedza atbildi, ka darbs pie Vienotā dzimumšūnu donoru reģistra izveides vēl joprojām turpinās. Šo divu gadu laikā konstatēts, ka izstrādātās sistēmas informācijas apjoms neatbilst Ministru kabineta noteikumiem Nr. 134 “Noteikumi par vienoto veselības nozares elektronisko informācijas sistēmu”. Tie paredzēja E-veselības sistēmā apstrādāt datus par dzimumšūnu ziedošanu, kas nepieciešami, lai nodrošinātu informācijas apmaiņu par dzimumšūnu donora dzimumšūnu izmantošanu. Līdz ar to tika nolemts Reģistra saturošos informācijas laukus un algoritmus pārveidot, vadoties no iepriekš minēto noteikumu prasībām. Mans neērtais jautājums ir: kā var būt, ka valsts iestāde (NVD) nepilda pašas valsts, precīzāk, Saeimas pieņemtos un Valsts prezidenta izsludinātos likumus jau divarpus gadu garumā, tai pat laikā turpinot sniegt pakalpojumu, tas ir, uzturot incesta risku? Vai valsts likumu var tik viegli neievērot tāpēc, ka cietušais šajā gadījumā ir bērns, kas vēl tikai dzims, un paies daudzi gadi, līdz viņš vai viņa tiešā veidā saskarsies ar šo risku?

Kāds varētu pamatoti iebilst, ka varbūtība aiz nezināšanas stāties dzimumsakaros ar kādu no 9 (ja pieņem, ka puse no teorētiskajiem 17 donora bērniem ir pretējā dzimuma) pusbrāļiem ir gaužām niecīga. Precīzam iespējamības aprēķinam pie 18 teorētiskajiem donora bērniem vajadzētu arī pieskaitīt tos donora bērnus, kuru dzimšanas apliecībā viņš vai viņa ir reģistrēta kā likumīgais vecāks. Protams, šo likumīgo bērnu skaitu ģimenē valsts neregulē. Taču, ja gribam būt tiešām precīzi attiecībā uz neapzināta incesta risku, tad vienotajā donoru reģistrā vajadzētu ievadīt arī donora likumīgo bērnu skaitu un noteikt kopējo jau dzimušo bērnu skaitu – ar domu, ka daudzbērnu tēvs, kam jau ir trīs likumīgie bērni, vairāk nevar “ziedot” spermu un viņa iepriekš ziedotā sperma būtu jāiznīcina.

Realitātē var novērot, ka viena donora bērni ir nevienmērīgi “izkaisīti” pa valsti. Proti, daudzos gadījumos šie bērni dzīvo vienā un tajā pašā pilsētā, kurā atradās neauglības ārstēšanas klīnika. Ir daudz stāstu no, piemēram, Austrālijas, kur ar donoru ieņemtie bērni pieaugušā vecumā ir atklājuši, ka mācījās vienā un tajā pašā skolā ar pusmāsu vai pusbrāli.[16]

Lai arī šī hipotētiskā varbūtība satikt savu pusmāsu vai pusbrāli Latvijā varētu būt maza, tomēr tā ļoti palielinās gadījumos, kad mākslīgā apaugļošana notiek lesbiešu pārim, kas socializējas sava LGBT “burbuļa” ietvaros. Attiecīgi lesbiešu pāra bērnam ir liela varbūtība satikt pusmāsu vai pusbrāli šajā pašā ciešajā LGBT “burbulī”, kurā bērni dzimst tikai ar donoru palīdzību. Un, ja kopiena ir maza, tad attiecīgā varbūtība krasi pielielinās.

Jāņem vērā, ka Latvijas likumā nav tiešā veidā aizliegts tiešsaistē “ziedot”, kā arī par simbolisku atlīdzību saņemt vīriešu dzimumšūnas. Pirms pieciem gadiem Lielbritānijas portāli rakstīja par Saimonu Vatsonu, nelicencētu spermas donoru, kurš jau 16 gadus pārdod savu sēklas materiālu par 50 mārciņām. “Parasti viens (pieprasījums) nedēļā parādās. Es pieņemu, ka kopā varētu būt ieņemti apmēram 800 bērni, tā ka kādos četros gados es gribētu pārsniegt tūkstoti” – viņš stāstīja 2016. gadā.[17]

Ja arī Saimons noteikti pārspīlē savu iespējamo bērnu skaitu, tad pieļaujams, ka par “Sperminatoru” sauktais Eds Hūbens zina par vairāk nekā 100 saviem bioloģiskajiem bērniem. Jāatzīmē, ka Eds Hūbens sāka savu “humanitāro misiju” kā spermas donors, taču likuma ierobežojumu dēļ drīz vien pārgāja uz dabisko metodi, fiziski pārguļot ar sievietēm, kuras vēlējās pēcnācēju.[18]

Pašreizējie Latvijas likumi nedz attur, nedz soda indivīdus, kuri cenšas sasniegt bērnu skaita rekordus, nelicencēti tīmeklī piedāvājot savas dzimumšūnas kā ziedojumu. Vienīgais, kas varētu atturēt nelicencētu donoru, ir bērna mātes vai bērna rosinātā piespiedu paternitātes noteikšana, kas liktu finansiāli atbalstīt bērna uzturēšanu, maksājot alimentus.

Protams, šie un arī citi dokumentālie stāsti un filmas par spermas bankas īpašniekiem vai reproduktologiem, kas “ārstēja” neauglību, izmantojot paši savu spermu, var šķist izklaidējoši līdz brīdim, kad iedomājamies par situāciju no bērna perspektīvas. Piemēram, kā jūtas jaunietis, kurš, zinot, ka ieņemts ar donoru, sāk draudzēties ar kādu meiteni. Kā būtu visu laiku uztraukties, vai tik tā brīnišķīgā sajūta, ka ar kādu saproties jau no pirmajām minūtēm un jūties kā gara radinieks, patiesībā neslēpjas faktā, ka tā ir tava pusmāsa?

Jāatzīst, ka arguments par incesta iespējamību arī neveido patstāvīgu pamatojumu pilnīgas patiesās donora identitātes noskaidrošanai, jo, lai novērstu iespējamo asinsgrēku, nav obligāti jāzina izcelsme. Var veikt ģenētisko diagnostiku, lai noskaidrotu, vai potenciālais partneris nav radinieks.

Ģenealoģiskais apjukums un identitātes problēmas bērnam

Daudz nopietnāku pamatojumu nepieciešamībai zināt savus bioloģiskos vecākus veido psiholoģiskais kaitējums, ko rada neziņa par savu izcelsmi. 1964. gadā psihologs H. J. Sants pat radīja atsevišķu terminu – “ģenealoģisks apjukums”. Tas apraksta apjukuma un nenoteiktības stāvokli bērniem, kuri zina maz vai nezina neko par saviem bioloģiskajiem vecākiem. Adoptētajiem bērniem un ar donoru ieņemtajiem bērniem šis stāvoklis ir labi pazīstams.

Pašidentitātes meklējumi paredz “Kas es esmu?” jautājumus, ko cilvēks sev uzdod dažādos dzīves posmos. Bērnībā tie var ietvert jautājumus par to, no kurienes es nāku. Pusaudža gados šie jautājumi atkal izpeld priekšplānā, jo tad attīstās sava “es” piederības izjūta. Pieaugušā vecumā, veidojot ģimeni, piedzimstot bērniem un mazbērniem, šie jautājumi kļūst aktuāli paaudžu un dzimtas izpratnē, sniedzot plašāku priekšstatu par to, kas ir cilvēks un viņa identitāte vienas paaudzes ietvaros un arī vairāku paaudžu, dzimtas griezumā. Tāpēc jautājumus un interesi par savu izcelsmi var interpretēt kā vēlmi, pirmkārt, piederēt kaut kam lielākam par sevi pašu, un, otrkārt, uzzināt vairāk par sevi un personību ievirzošiem faktoriem (arī savu uzvedību), kuru spēcīgi ietekmē mantotie gēni.

Šī otra vēlme attiecībā uz cēloņsakarību meklējumiem ir būtiska ne tikai ārējā izskata līmenī. Piemēram: no kurienes “nāk” sprogainie mati vai garie pianista pirksti? Tā ir būtiska arī, lai labāk izprastu sava temperamenta tumšās un gaišās šķautnes. Esejists un tekstu redaktors Vents Zvaigzne kādā intervijā, skaidrojot vajadzību pētīt savas dzimtas saknes, atzina: “Šīs bioloģiskās saiknes, kas mūs vieno ar saviem vecākiem un savu dzimtu, ir daudz spēcīgākas (par vidi un sociālajiem apstākļiem); tās ir zemstrāvas, kas darbojas mūsu dzīvē”.[19] Tātad, lai varētu sākt strādāt ar sava rakstura īpatnībām, pirmais solis būtu saprast, no kurienes tās rodas – vai tas ir ieradums vai labi iestaigāts neironu ceļš, vai bērnības pieredze, vai ģenētiskais mantojums, vai kas cits.

Cilvēkiem, kas ieņemti ar donora iesaisti, pašidentitātes meklējumi ir tie paši, kas cilvēkiem, kuri radušies “tradicionālā” ceļā. Tomēr viņiem šie meklējumi ir sarežģītāki, jo viņiem ir ne tikai sociālie vecāki, kas viņus audzinājuši, bet arī viens vai abi bioloģiskie vecāki. Papildus smagumu šim jautājumam piešķir fakts, ka atšķirībā no adopcijas bērniem, kuri zaudē bioloģiskos vecākus sadzīves grūtību vai traģēdiju dēļ, ar donoru ieņemtajiem bērniem tiek apzināti atņemts viens vai abi bioloģiskie vecāki. Ja adoptētais bērns, pieaugušā vecumā satiekot bioloģisko mammu, varētu saprast objektīvos iemeslus, kāpēc mamma atdeva vai bija spiesta atdot bērnu adopcijai, tad donoram tādu vairāk vai mazāk objektīvi attaisnojošu iemeslu nav.

Daudzi ar donoru ieņemtie cilvēki, uzzinot savu patieso ieņemšanas stāstu vēlīnā dzīves posmā un juzdamies maldināti, piedzīvo savas identitātes “lūzumus”. Piemēram, kāda meitene Elija uzauga mīlošā vidē ar laulātu māti un tēvu, bet, uzzinot, ka ir ziedotas spermas auglis, nonāca dziļā identitātes krīzē:

“Mana pasaule sabruka. Es pavadīju vairākas dienas gultā zem segas, histēriski raudot. Kad atguvu spēkus, es iegāju vannasistabā un, ikrīta procedūras veicot, ieskatījos spogulī. Es atskārtu, ka man vairs nav ne jausmas, kas es esmu. Deguns, par kuru es domāju, ka tas bija no mana tēva, nebija viņa deguns. Tas apaļais deguns, kas, kā man šķita, saistīja mani ar ģimeni, pēkšņi likās riebīgs. Manu pirkstu forma, kas bija tik līdzīga mana tēva pirkstiem, tagad izskatījās sveša un biedējoša. Vairākus no savas divdesmitgadnieces dzīves gadiem es nespēju paskatīties spogulī, neizplūstot asarās, tāpēc izvairījos no spoguļiem.”[20]

Savas bioloģiskās izcelsmes nezināšana lielā daļā gadījumu novedusi pie nespējas sevi apzināties kā veselumu, pie zema pašnovērtējuma un pat pie pašidentitātes apdraudējuma. Nereti ar donoru ieņemtās personas, uzzinot par savu patieso izcelsmi, savas sajūtas raksturo kā šoka stāvokli, dzīvošanu melos, neuzticēšanos ģimenei un vilšanos. Savukārt, kad personām sniedza informāciju par bioloģisko vecāku, kā arī piedāvāja iespēju viņu satikt, viņas sajuta psiholoģisku apmierinātību, sevis īstenošanas izjūtu un pat iespēju izveidot jaunas ģimeniskas attiecības.

Atšķirībā no vecāku medicīniskās informācijas trūkuma un incesta riska, psiholoģisko kaitējumu nevar novērst ar citiem līdzekļiem. Tādējādi psiholoģiskais pāridarījums un kaitējums “varētu veidot patstāvīgu pamatojumu pilnīgas patiesas identitātes noskaidrošanai.”[21] Šis citāts ir no Anastasijas Jumakovas 2019. gada promocijas darba, kurā “autore apzināti izcēlusi vārdu “varētu”, jo minētais apsvērums nav absolūts”. Promocijas darba autore šo jautājumu skata kā izvēli par labu mazākajam no diviem ļaunumiem – “saglabāt psiholoģisko stabilitāti un mieru, bet nezināt patiesību par savu izcelsmi, vai zināt patiesību par savu izcelsmi, bet izjust dziļu psiholoģisku satricinājumu”, kur pirmais “ļaunums” viņai šķitis mazāks.

Taču psiholoģisko stāvokļu – neziņas miers pret satricinošu patiesību –svēršana nešķiet pareiza pieeja jautājumam par donoru anonimitāti. Turklāt apšaubāma šķiet iespēja, ka mūsdienu bērns varētu izaugt, tā arī nepārliecinoties, cik pamatotas ir viņa aizdomas par savas ieņemšanas apstākļiem. Īpaši laikā, kad Ancestry.com, 23AndMe.com un tamlīdzīgi DNS testēšanas un salīdzināšanas pakalpojuma sniedzēji ir pieejami ar brīdi, kad bērnam ir sava maksājuma karte ar iekrātu kabatas naudu vismaz 50 EUR apmērā.[22] Donoru anonimitātes sakarā drīzāk būtu jāizšķiras par labāko bērnam, nevis ērto un patīkamo pieaugušajiem, jo rūgta patiesība šķiet labāka nekā saldi meli. “Patiesība darīs mūs brīvus” ir kopsaucējs, kas atbalsojas daudzos donorbērnu stāstos. Un patiesība ir labums pats par sevi.

Izpratnes ceļš par donorbērniem, ciktāl tas noiets šajā rakstā, kā pa kāpnēm ved lejup līdz pamatiem – ētikas un morāles nesošajām konstrukcijām. Pirmais pakāpiens ir sociālā realitāte, kurā ar donoru ieņemtie bērni arvien skaļāk runā par donoru anonimitātes noslēpuma radītajām pašidentitātes problēmām, incesta risku un nespēju piekļūt bioloģisko vecāku un vecvecāku slimību vēsturei. Bet otrais pakāpiens ir dziļāks jautājuma slānis – netaisnība, ko rada fakts, ka donoru bērnu tiesības augt ar viņu īstajiem vecākiem un saņemt viņu rūpes un mīlestību, nav vienlīdzīgā mērā atzītas un ievērotas. Lai arī katru no šiem izpratnes pakāpieniem, īpaši dziļāko, varētu izvērst un attīstīt, svarīgākais šobrīd šķiet uzsākt šīs analīzes ceļu.

[1] Cilvēktiesību gids. 09.10.2018. Mākslīgā apaugļošana. Iegūts no: https://www.cilvektiesibugids.lv/lv/temas/gimene/reproduktivas-tiesibas/maksliga-apauglosana

[2] Seksuālās un reproduktīvās veselības likums. 4. nodaļa 13. pants. 19.02.2002. Latvijas vēstnesis, 27.

[3] Par Darba likuma 155. panta pirmās daļas atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam. 16.11.2020. Latvijas vēstnesis, 222.

[4]Ibid.

[5] K. Faust K., S. Manning, Them Before Us. New York: Post Hill Press, 2021, p. 205.

[6] Rīgas Bāriņtiesa. Adopcija. Iegūts no: https://barintiesa.riga.lv/lv/adopcija-pieaugusajiem/ [sk. 19.01.2022]

[7] 4. pielikums Ministru kabineta 2013. gada 22. oktobra noteikumiem Nr.1176. 11.11.2013. Latvijas vēstnesis. 220.

[8]Natural rights and legal rights. Iegūts no: https://en.wikipedia.org/wiki/Natural_rights_and_legal_rights [sk. 19.01.2022]

[9] K. Faust K., S. Manning, Them Before Us. New York: Post Hill Press, 2021, pp. 6–7.

[10] Johnny Dodd, 08.11.2021. “IVF Embryo Mixup Leaves Two Couples Raising Each Other’s Babies: ‘It’s Still a Daily Struggle’”, People: https://people.com/human-interest/ivf-embryo-mixup-leaves-two-couples-raising-each-others-babies [skatīts 11.01.2022]

[11] M. Moschella, 2014. Rethinking the moral permissibility of gamete donation. Theoretical medicine and bioethics (35), 429. Iegūts no: https://www.researchgate.net/publication/267733343_Rethinking_the_moral_permissibility_of_gamete_donation

[12]Ibid.

[13]Donor kinderen. Written speeches – UN – 19 Nov 2019 – Geneva. Donor kinderen. Iegūts no: https://www.donorkinderen.com/speeches-united-nations [skatīts 11.01.2022]

[14] Jessica Longbottom, 27.11.2015. “Sperm donor laws: Man tracked down by dying daughter backs changes to anonymity rules”, ABC News. Iegūts no: https://www.abc.net.au/news/2015-11-27/donor-dad-tracked-down-by-dying-daughter-backs-id-law-changes/6981982 [skatīts 11.10.2022]

[15]2020 We Are Donor Conceived Survey Report, 17.09.2020. Iegūts no: https://www.wearedonorconceived.com/2020-survey-top/2020-we-are-donor-conceived-survey [skatīts 11.10.2022]

[16] James Purtill, 26.02.2016. “A Daughter’s Search for Anonymous Sperm Donor RMRI084”, ABC. Iegūts no: https://www.abc.net.au/triplej/programs/hack/a-daughters-search-for-her-anonymous-sperm-donor-father/7201012 [skatīts 11.10.2022]

[17] Natalie Morton, Sarah Bell, 13.01.2016. “I Fathered 800 Children, Claims Sperm Donor”, BBC News. Iegūts no: https://www.bbc.com/news/health-35262535 [skatīts 11.10.2022]; Jassica Rach, 11.09.2019. “Britain’s Most Prolific Sperm Donor Who Claimed to Have Already Fathered 800 Children Three Years Ago Says He Has Got 13 Women Pregnant in Just 26 DAYS (And He Charges Just £50)”, Mail Online. Iegūts no: https://www.dailymail.co.uk/femail/article-7452921/Simon-Watson-sperm-donor-says-got-13-women-pregnant-just-26-days.html [skatīts 11.10.2022]

[18] Maureen Callahan, 13.04.2014. “‘Sperminator’ With 99 Kids Shares His Secrets”, New York Post. Iegūts no: https://nypost.com/2014/04/13/dutch-sperm-donor-has-fathered-99-kids-across-the-world [skatīts 11.10.2022]; Michael Paterniti, 01.10.2015. “Stud: How to Have 106 Babies (and Counting)”, GQ. Iegūts no: https://www.gq.com/story/how-to-have-babies-sperm-donor-ed-houben [skatīts 11.10.2022]

[19] Saruna ar Ventu Zvaigzni, T-Elpa. Iegūts no: https://www.youtube.com/watch?v=j_yaYMrMRp4 (11.-13. minūte)

[20] K. Faust K., S. Manning, Them Before Us. New York: Post Hill Press, 2021, p. 47.

[21] Anastasija Jumakova, 2019. Bērna tiesību uz identitāti ģenēze Latvijā un to apdraudējums adopcijas tiesiskā regulējuma kontekstā. Promocijas darbs jurisprudencē. Rīga: Latvijas Universitāte, 2019. Iegūts no: https://dspace.lu.lv/dspace/bitstream/handle/7/48929/298-72864-Jumakova_Anastasija_am12254.pdf?sequence=1&isAllowed=y

[22] Anonymous No more: Donor Conception and Direct-to-Customer DNA Testing, Progress Educational Trust. Iegūts no: https://www.youtube.com/watch?v=Ri5fXJn0p0w

Divi brāļi

Šis stāsts nepretendē uz pilnīgu patiesību. Tas ir stāsts par seniem notikumiem tā, kā es tos atceros no tuvinieku stāstiem.

Tēva brālis

Vladislavs piedzima 1920. gadu vidū. Latgalē bija stipras slāviskas tradīcijas, tāpēc viņa krieviskais vārds nevienu nepārsteidza. Ģimenē viņu sauca vienkārši par Ladjuku. Viņam bija vēl viens brālis un divas māsas. Tēvs bija nabadzīgs algādzis, un ģimene dzīvoja mazā, ar mālu rupji apmestā mājiņā uz sveša saimnieka zemes. Dzīvošana svešā mājā bija jāatstrādā, un bagātais saimnieks īpaši nekautrējās izmantot Vladislava ģimeni dažādos darbos. Naudas viņiem tāpat parasti nebija gandrīz nekādas, un, ja arī kāds santīms parādījās, tas tūlīt tika izdots visnepieciešamākajām lietām. Turklāt vienalga vēl nepietika gandrīz nekam. Vladislava tēvs Jāzeps nebija no tiem cilvēkiem, kas varētu lauzt savu likteni, un visas savas bēdas uzticēja sīvās kandžas glāzītei. Arī tad, kad ģimenei dažus nopelnītos latus vajadzētu izdot drēbēm, varbūt kādai grāmatai, vispirms savu skarbo nodokli paņēma “zaļais pūķis”.

Māte Brigita bija no citas vides un cīnījās par ģimeni un bērniem ar pēdējiem spēkiem. Saprotams, ka kādreiz izskanēja arī kāds pārmetums par nodzerto naudu. Ir arī saprotams, ka Jāzepam tas nepatika. Dziļi sirdī viņš saprata, ka sievai taisnība. Saprata arī savu mazdūšību, bet visas savas dusmas izgāza uz sievu. Lai viņa “nekarātos virs dvēseles”, pamatīgi sadeva gan ar dūrēm, gan ar kādu ķebli, ja tas gadījās pie rokas. Bērni skatījās uz notiekošo mēmās šausmās. Pēc tam “mājas lauva” vēl arī aizliedza bērniem žēlot māti, un bērni lielās bailēs bija spiesti paklausīt. Kaut gan, tikko tēvs izgāja ārā, visi tūlīt metās pie mātes un sāka to glāstīt un žēlot. “Brauksim taču beidzot uz Rīgu, mammīt!” – viņi lūdza. Māte mulsi smaidīja un glāstīja viņiem galviņas. Neviens jau nekur nevarēja aizbraukt bez santīma kabatā. To “Rīgas braukšanu” māte bija pati izdomājusi, lai bērniem būtu kāda cerība, pie kā pieķerties, lai nepārņemtu izmisums, skatoties acīs baismīgajai īstenībai. Bet tad “ģimenes galvam” dusmas pārgāja, kaut kā visi salaba un vilka vien tālāk skarbo jūgu.

Jau no četriem gadiem bērni gāja ganos. Sākumā ganīja zosis un cūkas, pēc tam arī govis. Nekādu apavu nebija, tāpēc aukstajos rudens mēnešos no rītiem stipri sala kājas. Gan ledusaukstajā rasā, gan baltajā sarmā kājas uzreiz palika nejutīgas. Ja kāda govs, pacēlusi asti, pačurāja, tūlīt bija klāt mazais ganiņš, lai ar prieku pasildītu peļķītē nosalušās kājas. Ja govis vasaras karstumā sāka bizot, mazajai dvēselītei bija jāskrien, cik vien jaudas, lai vakarā nenopelnītu pērienu, ja, teiksim, govs izskraidīja miežus.

Pirmās četras klases bija jābeidz katram. To prasīja valsts likums, un tur saimnieks maz ko varēja darīt. Bērni bija jāatlaiž uz tuvāko baznīcas skolu. Bet pēc ceturtās klases izlaiduma bija skaidrs, ka kalpu bērniem skola beigusies. 11 gadu vecumā sākās skarbā lauku algādža dzīve. Vienīgais saules stariņš bija māte, kas kaut kā atrada sevī spēkus gan uzsmaidīt, gan samīļot. Bet vienreiz, pēc kādas īpaši smagas izrēķināšanās, māte nokļuva slimnīcā. Viņai bija tikai 34 gadi. Lai kā bērni lūdza Dievu un visus svētos, pēc kāda laika saimnieks ratos atveda mātes līķi. Droši vien, ka tēvs izgulējies pārdzīvoja notikušo. Bet nekas nebija atgriežams. Tēvs drīz vien apprecējās otrreiz, bet arī nenodzīvoja ilgi. Nemitīgi dzerdams, viņš ātri iedzina sevi kapā.

Abi brāļi sāka paši strādāt lauku darbus un kaut kā uzturēja ģimeni. Vecāko brāli Pēteri drīz iesauca Latvijas armijā. Palēnām vien sākās Otrais pasaules karš. Pēc vācu iebrukuma Pēteris iekārtojās darbā uz dzelzceļa un iesaukums viņu neskāra. Bet Vladislavu 1943. gada vasarā paaicināja uz pagastmāju un piedāvāja “brīvprātīgi pieteikties cīņai pret žīdisko boļševismu lielā vācu vadoņa Adolf Hitler vadībā”. Dižā vadoņa vārdu nedrīkstēja locīt kaut kādā tur bauru mēlē, un tā arī bija jāsaka “dižais vadonis Adolf Hitler”. Vladislavam ļoti negribējās iet vācu armijā. 1943. gada vasarā jau katram bija skaidrs, ka vācieši karu neuzvarēs, un iešana armijā varēja beigties tikai divos veidos – ar nāvi vai Sibīrijas lēģeriem. Un nebija skaidrs, kura loze laimīgāka. Bet īpašu variantu nebija. Neiešana nozīmētu Salaspils “darba nometni” pašam, bet, ja sāktu slapstīties, tad Salaspili visai ģimenei. Hitlerieši nebija nekādi gaismas nesēji un konfekšu dalītāji. Sajūsma par Latvijas atbrīvošanu noplaka ļoti ātri. Vācieši stingri pateica, ka nekādas “brīvās Latvijas” te nebūs, bet būs Ostlande un bauriem būs bauriem arī būt. Tūlīt pēc ienākšanas sākās eksekūcijas un ķīlnieku ņemšanas. Saņēma lielu ķīlnieku grupu, pārsvarā bijušos komjauniešus un padomju varas līdzjutējus, un turēja tos apcietinājumā. Tikko atskanēja kāds uz okupantiem tēmēts šāviens, tūlīt izveda 100 cilvēkus un nošāva. Ak, jā! 100 bija par šāvienu uz virsnieku. Pat tad, ja viņam tikai tā likās. Ies tur kāds izmeklēt! Erschiessen und vergessen![1] Visus, kuri to uzzināja, pamatīgi šokēja Daugavpils psihoneiroloģiskās slimnīcas pacientu nošaušana. Neviena vara, pat lielinieki, neaiztika šos nabaga cilvēkus. Bet hitlerieši varēja. Liela daļa no slimniekiem pat nesaprata, ko ar viņiem tagad darīs… Okupācijas vara nedzina jokus. Tā Vladislavs arī aizgāja.

Viņš karoja Volhovas frontē un tika smagi ievainots. Mīnas šķemba saplosīja viņam apakšžokli. Pēc ārstēšanās Rīgā viņam piešķīra neilgu atvaļinājumu mājās. Neko košļājamu viņš nevarēja ieēst, tikai kādas putriņas. Nu, un arī iedzert kandžu. To viņš esot lietojis katru dienu. Piedzēries parasti sācis raudāt un stāstīt šausmu lietas par karu. Tā nu viņš kādu nedēļu dzēra un raudāja, dzēra un raudāja. Esot gribējis iet pie partizāniem, bet tai laikā nozīmīgas partizānu kustības tajā apkārtnē vēl nebija. Turklāt atkal bija jāapzinās, ko tāds risinājums nozīmētu ģimenei. Viņš pats to nevēlējās un tā arī atklāti pateica. Drusku mīlēja tuviniekus. Bet drīz nedēļa beidzās. Viņš saprata, ka neatgriezīsies, un atvadījās no visiem kā pēdējo reizi. Visvairāk par visu pasaulē viņš gribēja palikt savās mājās, pie saviem tuviniekiem, un nekad vairs neko nedzirdēt ne par “Lielvācijas jauno kārtību”, ne par “žīdisko boļševismu”. Ne par kādu “brīvo Latviju” neviens pat nerunāja. Visumā cilvēki saprata, ka nekas nebūs kā agrāk. Ja notiks brīnums un uzvarēs vācieši, būs atkal Ostlande ar vācu baroniem, bet, ja uzvarēs krievi, būs jāsoļo zem sarkaniem karogiem ar laimes izteiksmi sejā. Un, ja kādam šķitīs, ka tava sejas izteiksme nav pietiekami laimīga, tad būs jārok rūda Kolimā. Vēsture gāja pāri Latvijai kā milzīgs ceļa rullis, un nevienam nebija iespēju paslēpties vai aizbēgt. Katram vajadzēja izvēlēties, kurā pusē būt, un saņemt savu likteni, kāds nu bija lemts.

1944. gada vasarā vācu armiju pie Volhovas sagrāva, un reizē ar to izjuka arī leģiona rindas. Visi bēga uz Latviju. Kurš vēl kaut cik organizēti, bet pārsvarā pa vienam vai nelielās grupās. No tā laika par Vladislavu nav nekādu ziņu. Varbūt, ka bija tā. Grupa, kurā atradās Vladislavs, gāja pāri kādai mazai purvainai upītei, pacēluši virs galvas savus ieročus. Kad priekšējie kareivji jau bija pie paša pretējā krasta, pēkšņi atskanēja automātu kārtas un ložu šaltis sāka pļaut karavīrus, kas panikā metās atpakaļ. Vairākas lodes trāpīja Vladislavam krūtīs, un viņš sabruka ūdenī, izlaizdams no rokām savu vācu doto automātu. Par ko viņš domāja pēdējos dzīves mirkļos? Droši vien par mājām un savu nežēlīgo likteni, kuru mēs neviens nevaram paredzēt. Kas notika tālāk? Droši vien straume aiznesa līķi tālāk, līdz tas nogrima kādā klusā purva ezeriņā. Vai tas bija tā vai citādi, neviens nekad neuzzinās.

Mātes brālis

Jānis piedzima 1916. gadā. Ģimene dzīvoja Dravniekos, netālu no Galēniem jeb Gaļāniem, kā teica toreiz. Ģimenē bija vēl trīs jaunākas māsas. Tēvs bija paņēmis uz parāda zemes gabalu un lauku māju – Ulmaņa reformas sagraizītos 20 hektārus un vēl 3 hektārus meža. Tā bija minimāli pietiekamā platība naturālai saimniecībai ar vienu zirgu un divām govīm. 20 hektāri liekas daudz, bet dabā ir skaidri redzams, cik neliels zemes pleķis tas ir. Augsne mālaina, mazražīga. Tēvs audzēja linus, jo vajadzēja skaidru naudu, ko atdot bankai par kredītu. Viņš bija stingrs vīrs. Izgājis Pirmo pasaules karu un vēl arī Neatkarības karu, viņš nekad nelocījās, bet stāvēja taisni un lepni skatījās tieši acīs. Viņa labākā īpašība bija tā, ka viņš nedzēra, kas bija liels retums tā laikā attiecīgajā vidē. Sadzīvē gan viņš nebija mīlīgs un gaidīja no katra ģimenes locekļa, ka tas kā karavīrs nekurnēdams nesīs savu nastu un vienmēr būs precīzs un uzcītīgs. Pats gan viņš rādīja piemēru, bet ne vienmēr visiem bija pa spēkam uzdotais, un tad nu izpratni bija grūti sagaidīt. Laiks toreiz bija skarbs, un tādi bija arī cilvēki.

Jānis (otrajā rindā, centrā) ar ģimeni ap 1939. gadu. Neviens Vladislava fotoattēls nav saglabājies.

Tomēr mazā lauku saimniecība deva tikai nelielus ienākumus. Neko daudz nevarēja dabūt arī no meža, kas bija diezgan purvainā vietā, un pusi no tā aizņēma alkšņu un ievu saaudzes. Linu raža padevās kā kuru gadu, bet maksājumi vienmēr bija lieli un vienādi. Vēl bija pāris gotiņas, bet to piens pārsvarā gāja sviestam, kuru uzpirka kāds Riebiņu ebrejs. Goda kārta katram bija tikai viena, un to tā varētu nosaukt tikai ļoti nosacīti. Kurpes ikdienā nenēsāja, tās turēja skolai, iziešanai uz pagastu un tamlīdzīgi. Tās bija ļoti novalkātas, lāpītas un naglotas līdz pēdējai iespējai, bet tomēr kurpes…

Valdīja smags darbs un liels trūkums. Neviens no mūsdienu cilvēkiem neko tādu nevarētu izturēt. Tomēr alkohola pārmērību šajā mājā nebija, un tas palīdzēja saglabāt kaut minimālu iztikšanu. Bērni beidza astoņgadīgās skolas un vidusskolas vai tehnikumus, tātad tajā laikā bija uzskatāmi par izglītotiem cilvēkiem. Jānis nedienēja Latvijas armijā, jo bija vienīgais dēls un palīgs lauku saimniecībā. Nezinu kādēļ, bet jau agri Jānis sāka interesēties par sociālistu idejām. Kad 1940. gadā krievu tanki izvaroja Latviju, viņš tos sagaidīja ar sajūsmu. Viņš neieredzēja Ulmaņlaika kārtību, buržuāziju, kura viņam likās visu nelaimju cēlonis. Tūlīt viņš iestājās komjaunatnē un sāka aktīvi sadarboties ar lielinieku varu. Velti tēvs viņu mēģināja atrunāt, nekas tur nebija pagriežams. Cilvēku, kas ir izvēlējies savu ceļu, ar vārdiem vien no tā nevar atrunāt. Varbūt viņam bija bezgala apriebies smagais darbs un milzīgais trūkums, varbūt viņš sapņoja lielus sapņus un gribēja pacelties līdz ar lielinieku varu. Kas to tagad lai zina?

Sākās karš. Jau pirmajā dienā Jānis ieradās kara komisariātā kā brīvprātīgais, pierunājis nākt līdzi arī dažus ciema puišus. Visus saformēja vados un rotās, izsniedza šautenes. Trīs dienas ilga minimālā apmācība, tad izsludināja trauksmi un visus sasēdināja mašīnās. Hitlerieši bija ieņēmuši Daugavpili, un Sarkanā armija steigšus atkāpās. Vajadzēja karavīrus, ar ko šo atkāpšanos segt. Nezinu, cik saprātīgi no militārā viedokļa ir mest pretiniekam zem kājām neapmācītus jaunkareivjus, bet tajā jūnijā tā bija norma. Simts cilvēki, tātad rota, sagūla aiz dzelzceļa līnijas un gaidīja pretinieku. Jānis, kā komjaunietis un organizators, bija pie Maksima ložmetēja. Nebija neviena prettanku ieroča, tikai improvizētas petrolejas pudeles. Pretinieks nelika ilgi gaidīt, un drīz parādījās vācu tanki. Tiem līdzi praktiski nebija kājnieku. Ar šautenēm tur nebija, pa ko šaut. Apstājušies simts metru attālumā no sliedēm, hitlerieši sāka metodiski apšaudīt uzbērumu ar ložmetējiem un lielgabaliem. Ievērojuši vājāku aizsardzības posmu, tie pārbrauca pāri dzelzceļa sliedēm un no flanga pļāva aizstāvjus kā zāli. Tikai retajam izdevās izglābties, gandrīz visi ciema puiši palika tur guļam. Jāni jūtami ievainoja un, kad tanki aizbrauca, viņš sāka rāpot uz savējo pusi. Trīs dienas, pēc paša vārdiem, viņš slapstījās pa grāvjiem un dzēra strautu ūdeni, līdz ceturtajā dienā, galīgi novārdzis, izgāja pie sarkanarmiešiem, kuri tur bija kaut kādā veidā aizķērušies. Pēc tam ilgi ārstējās hospitālī, tad atkal fronte, atkal ievainojums, atkal hospitālis un tā vēl reizes trīs. Pamazām jau arī karš beidzās, un vispār tā bija liela veiksme – sākt karu kājniekos un pabeigt to dzīvam. Bija arī apbalvojumi. Māte zināja nosaukt tikai medaļas “Par varonību” un “Par Berlīnes ieņemšanu”. Patiesības labad gan jāpiemetina, ka neatradu viņa uzvārdu apbalvoto ar medaļu “Par Berlīnes ieņemšanu” sarakstos krievu lapā, bet tur var būt visādas variācijas.

Pēc kara pie tēva atnāca vietējais partorgs un teica īsi un skaidri, ka rīt gaidot kantorī ar iesniegumu kolhozam. Lai netaisot te sūdus, re – tāds dēls, bet tēvs atpakaļrāpulis. Vai neesot kauns? Ja ne, pats palīdzēšot viņam atrast ceļu. Tēvs neilgi pirms tam bija izmaksājis pēdējos parādus. Trīsdesmit gadi smaga darba un taupības moku bija izrādījušies veltīgi. Raudādams viņš atsēja vienīgo gotiņu un pa nakti aizveda to meitai uz 40 kilometrus attālo Barkavu. Tad nu rītā aizgāja arī uz kantori un padevās. Kaut kā jau bija jādzīvo. Jānis arī pēc kara bija liels vietējais organizators. Bija partijā, iznīcinātājos, stādīja izvedamo sarakstus. Kā stāstīja mātes māsa, kas tos sarakstus it kā esot redzējusi, tur bijuši tikai latviešu paraksti. Arī Jāņa… Tikai pašā augšā, stūrī, bijis krievu čekistu priekšnieka apstiprinājums par izsūtīšanu. Labi, ka ne “rasstreļatj vsem spiskom (nošaut visu sarakstu)”, jo nebija jau pagājuši daudzi gadi kopš laika, kad arī tādi uzraksti bija ikdiena.

Jāņa veselība bija stipri iedragāta pēc frontes gadiem. Viņš visu laiku slimoja, līdz 1954. gadā nomira. It kā no tuberkulozes. Neņemos viņu tiesāt. Vienmēr aizbraucu, apkopju kapu. Viņš bija stiprs cilvēks, līdzīgi kā tēvs. Viņš agri izvēlējās savu ceļu un gāja to, līdz galam uzticīgs savai sarkanajai zvaigznei.

“…un zini: augstākā ideja,
Tā nepazīst cilvēka žēluma;
Kas viņas ugunīs iededzies,
Tas neprasa, vai viņš bojā ies;
Ne sevis, ne cita tas nevēro,
Tas ziedo tai savu visdārgāko;
Tas neskatās sānis, bet iet un iet,
Tu vari to teikt vai pelt, vai smiet;
Tam visu visapkārt tumsa sedz,
Tik vienu vizošu zvaigzni viņš redz.”
/Rainis/

Domāju, ka nav cilvēka, kurš, domājot par to laiku, nebūtu sev uzdevis jautājumu: ko es darītu, ja tad dzīvotu? Saprotams, ja vēl būtu palikusi kāda izvēle. Tiem, kas 1940. gadā bija komjaunatnē, izvēles praktiski nebija – bija vien jādodas uz austrumiem. Nekādu žēlastību palikušie nesagaidīja. Tos, kas bija aktīvi darbojušies Latvijas laikā, gaidīja neapskaužams liktenis 1940. gadā. Tiem bija prātīgāk skatīties uz Rietumiem, lai kādi viņi toreiz nebūtu bijuši. Daudziem, kam paveicās, tā beigās izrādījās vislabākā loze. Negantie pasaules vēji saplosīja latviešu tautu. Pēc Otrā pasaules kara, pamatīgi atšķaidīta ar migrantiem un iemācīta pēc katra teikuma pielikt lamu vārdu, latviešu tauta jau bija pavisam savādāka.

[1] “Nošaut un aizmirst!”, vācu val.

Par kopīgo labumu, utilitārismu un vakcīnu

Rakstīt šīs pārdomas mani iedvesmoja kāds priesteris, kurš, cita starpā piesaucot tuvākmīlestību un “upuri par brāļiem” (Hostia pro fratribus – godināmā latviešu bīskapa Boļeslava Sloskāna devīze), visus ļoti uzstājīgi aicina vakcinēties, kā arī kāds draugs, kurš reiz ieminējās: “Bet kā tad tur īsti bija ar individuālā un kopīgā labuma attiecībām Baznīcas sociālajā mācībā?”

Lai arī valda sekulārisms, reliģiskais plurālisms un esam tālu no tās skaidrības par indivīda un sabiedrības mērķiem, kādi bija viduslaiku kristīgās civilizācijas (Societas Christiana) sabiedrības modelī, šeit spriedīšu no katoliskās perspektīvas, īpaši pievēršoties tiem, kuri nepieņem vakcīnu pret Covid-19 sirdsapziņas un individuālā labuma dēļ.

Saskaņā ar Romas katoliskās Baznīcas mācību Dieva attēls ir katrā cilvēkā, bet visā spožumā tas atklājas cilvēku vienotībā, kas līdzinās Svētās Trīsvienības dievišķo Personu vienotībai.[1] Tādējādi arī cilvēks, radīts pēc Dieva attēla un līdzības (Rad 1, 26), ir būtne relācijā jeb attiecībās. Dievs jau Vecajā Derībā izvēlēja tautu, kas bija Baznīcas pirmtēls, tā paužot savu gribu atpestīt cilvēkus kopā, nevis pa vienam. Turklāt tuvošanās Dievam likumsakarīgi cilvēkus tuvina citu citam un palīdz mainīt pasaules skatījumu no “es” uz “mēs”. Līdz ar to kopīgais labums (bonum commune), tuvākmīlestība un upurgatavība ir ļoti svarīgi kristietības principi. Tomēr būtiskais jautājums ir, vai esošajos apstākļos atteikšanās pieņemt vakcīnu pret Covid-19 nepieciešami nozīmē pretošanos šiem principiem.

Sekot sirdsapziņai brīvībā

Daļa sabiedrības atsakās pieņemt vakcīnas morālu apsvērumu dēļ, jo to ražošanā vai testēšanā ir izmantotas abortos iegūto augļu šūnu līnijas.[2] Tāpat kā dabiskais likums[3] ietver objektīvas un vispārējas morālā labā normas, sirdsapziņa ir šī likuma attiecinājums katrā konkrētā gadījumā, tātad ikvienam ir pienākums darīt to, ko sirdsapziņa pazīst kā labo šeit un tagad.[4] Saskaņā ar vienu no visu laiku ievērojamākajiem Baznīcas doktoriem un filozofiem, Akvīnas Tomu, ikviens sirdsapziņas spriedums, vai tas būtu pareizs vai nepareizs, vai tas būtu ļauns vai morāli neitrāls, ir obligāts tādā ziņā, ka tas, kurš rīkojas pretēji savai sirdsapziņai, vienmēr grēko. Tā arī ir Baznīcas oficiālā mācība – cilvēkam vienmēr jāpaklausa savas sirdsapziņas drošam spriedumam, un, ja viņš no brīvas gribas rīkotos pret to, tad pazudinātu pats sevi.[5]

Tomēr, rīkojoties saskaņā ar savu sirdsapziņu tādā gadījumā, ja tā ir maldīga, var veikt objektīvi nepareizu rīcību, jo rīcības saskanība ar sirdsapziņu objektīvi ļaunas lietas nepadarīs labas. Tomēr nav pieļaujams spiest kādu citu rīkoties pret viņa sirdsapziņu, liekot darīt to, ko viņš pats saprot kā morāli ļaunu – pat ja esi drošs, ka tas nav morālā nozīmē ļauni. Pats viszinošais un visvarošais Dievs devis cilvēkiem iespēju izvēlēties, tātad arī kļūdīties, jo bez brīvās gribas cilvēki arī nevarētu Viņu patiesi mīlēt. Līdz ar to tiesības uz brīvu rīcību nav šķiramas no cilvēka personas cieņas. Un morālā atbildība par savu rīcību ir proporcionāla tam, cik šī rīcība ir brīvprātīga. Piemēram, atbildība par kādu rīcību var tikt samazināta vai pat atcelta nezināšanas, neuzmanības, varmācības, baiļu vai citu psihisku un sociālu faktoru dēļ.[6]

Sirdsapziņa, atšķirībā no Dieva un Baznīcas baušļiem, ir subjektīva norma, tāpēc būtiski arī piebilst, ka sirdsapziņa kļūst vainojami maldīga, ja tāda ir cilvēka paša vainas dēļ, proti, tad, ja cilvēks apzināti nemeklē patieso un labo, bet sirdsapziņa grēcīga ieraduma dēļ kļuvusi akla.[7] Taisnas sirdsapziņas veidošanā kristiešiem ļoti palīdz Baznīca un Maģistērijs.[8] Šeit jāatzīmē, ka Baznīca ne tikai vienmēr ir uzsvērusi, ka vakcinācijai jābūt brīvprātīgai, bet arī jau iepriekš paredzējusi, ka būs cilvēki, kuri sirdsapziņas apsvērumu dēļ to nedarīs, un viņus arī iedrošinājusi sekot savai sirdsapziņai.[9] Zīmīgi, ka tajā pašā attiecīgās Ticības Mācības kongregācijas notas 5. punktā, kas runā par sirdsapziņas apsvērumiem kā iespējamu kavēkli vakcīnas saņemšanai, vakcinācija noteiktos apstākļos tiek pieļauta kā iespējams kopīgais labums. Tomēr saskaņā ar šīm vadlīnijām skaidri noprotams, ka kopīgā labuma un sirdsapziņas apsvērumu sadursmes gadījumā ticīgie ir aicināti rīkoties atbilstoši sirdsapziņai.

Lai varētu pazīt, kāda ir Dieva griba, kas ir labs, Dievam patīkams un pilnīgs (Rom 12, 2), Dieva baušļu zināšana ir nepieciešama, tomēr nav pietiekama. Vajadzīga arī sava veida cilvēka viendabība (connaturalitas) ar patieso un labo.[10] Šī viendabība sakņojas teoloģiskajos tikumos – ticībā, cerībā, mīlestībā –, kā arī kardinālajos tikumos. Tātad sirdsapziņas nemaldīgums lielā mērā ir saistīts arī ar personas tikumību.

Kopīgā un individuālā labuma savstarpējās attiecības

Jau Aristotels rakstīja, ka cilvēks kļūst par to, ko dara, kā arī, ka tikumiska dzīve ir laimes avots, jo tas nodrošina līdzsvaru un saskaņu pašam ar sevi un citiem. Šos principus lielā mērā pārņēma arī Baznīca, kad Akvīnas Toms cilvēka saprātīgumā balstītos Aristotela apsvērumus papildināja ar pārdabisko dimensiju, t. i., ņēma vērā arī Dieva žēlastības nepieciešamo darbību. Cilvēka griba ir dabiski vērsta uz Labo, griba vienmēr meklē materiālus vai cita veida labumus. Ikviens tiecas pēc tā, ko saprot kā labu, bet nezināšana un nepareiza izpratne dažkārt liek lielāka labuma vietā izvēlēties mazāku. Nav šaubu, ka cilvēks nemaz nevar vēlēties neko tādu, ko nesaprot kā labumu sev, un viņš to meklē arī sabiedrībā. Piemēram, dažus no tikumiem cilvēks var iemantot, tikai dzīvojot sabiedrībā. Tādējādi pastāv personas labums un arī sabiedrības labums, kas ir savstarpēji saistīti.

Baznīca māca, ka kopīgais labums nav nosakāms nekā citādi kā tikai saistībā ar cilvēku kā personu[11] un kopīgais labums vienmēr ir vērsts uz katras atsevišķās personas pilnveidi.[12] Tātad teikt, ka sabiedrība sastāv no personām, nozīmē teikt, ka sabiedrība ir veselums, kas sastāv no veselumiem.[13] Atbilstoši Baznīcas mācībai viena cilvēka dvēsele ir vērtīgāka par visu materiālo labumu kopumu Visumā. Nav nekā augstāka par nemirstīgo dvēseli, izņemot Dievu. Visu saprātīgo būtņu personīgais kontakts ar Dievu, kā arī viņu personīgā pakļautība Dievam nekādā gadījumā nedrīkst tikt traucētas. Visam pārējam – katrai sociālajai institūcijai – galu galā ir jākalpo šim nolūkam. Visam ir jāveicina, jāstiprina un jāaizsargā katras dvēseles vienotība ar Dievu.[14]

Akvīnas Toms uzskatīja, ka valsts pastāv ne tikai tāpēc, lai nodrošinātu mieru, drošību, aizsardzību, bet galvenokārt tādēļ, lai visi varētu kopīgi dzīvot tikumisku dzīvi. Tādējādi valsts likumu uzdevums ir mācīt pilsoņiem, kā būt labiem. Būtiska atšķirība starp Akvīnas Toma mācību un “mūsdienu”[15] kopīgā labuma izpratni slēpjas tajā, ka Baznīcas izpratnē kopīgo labumu nemazina cilvēki, kuri to bauda (tātad tas nekādi neattiecas, piemēram, uz privātīpašumtiesību apšaubīšanu), turklāt Augstākais Labums ir pats Dievs. Sabiedrības kopīgais labums ir kopīgs visiem tās locekļiem, bet tas nav individuālo labumu matemātiska summa.[16] Kopīgais labums ir labums visiem, tomēr Akvīnas Toma izpratnē to nebūtu pareizi iedomāties kā pīrāgu, kur, kādam paņemot gabaliņu, citiem paliek mazāk. Drīzāk tas līdzinās komandas uzvarai sporta spēlē – visa komanda to svin kopā, nevis katrs svin tikai daļu no uzvaras. Tā kā labums ir kopīgs, tas nevar būt labums tikai dažiem – pat ne lielākajai daļai; tas ir visu un vienlaikus katra labums.

Neviena valsts nekad nav nav pašmērķis pati par sevi, un, kad tā sāk rīkoties tā, it kā tāda būtu, rodas nopietnas problēmas. Kādā katehisma komentārā tam sniegta trāpīga ilustrācija: “Atgriežoties pie sporta spēļu analoģijas – kas notiek, ja komanda pieņem uzstādījumu “uzvarēt par katru cenu”? Mēs zinām, kas notiek. Pirmkārt, veselīgais sāncensības gars tiek iznīcināts, bieži vien graujot pašas spēles integritāti. Otrkārt, komandas indivīdi un viņu cieņa tiek nežēlīgi upurēta mērķa sasniegšanai.”[17] Sabiedriskajai kārtībai ir jābūt tādai, ka lietas tiek pakļautas personām, nevis otrādi,[18] tāpēc tai vienmēr jādarbojas cilvēka labā. Uz to norādīja pats Kristus, sacīdams, ka sabats ir radīts cilvēka dēļ, nevis cilvēks – sabata dēļ (Mk 2, 27). Tātad, saskaņā ar Akvīnas Tomu, tikumiskas dzīves mērķis ir pieaugt Dieva pazīšanā un mīlēšanā, bet politiskas kopienas mērķis ir kopīgais labums, pie kā noved tikumiska dzīve, – pats Dievs.

Sakārtota mīlestība

Daļa sabiedrības ir pārliecināta par to, ka vakcīna viņiem individuālu labumu var tikai laupīt, nevis sniegt. Turklāt jāpiemin, ka šī sabiedrības daļa lielākoties ir pārliecināta, ka vakcinēšanās nevairos arī sabiedrības labumu. Tomēr tā vietā, lai šos cilvēkus uzklausītu, mēģinātu racionāli pārliecināt un kliedēt viņu bažas, viņi tiek vai nu piespiesti vakcinēties ar varu (tā var apgalvot attiecībā uz “brīvprātīgo” vakcināciju, ja pieņem, ka izdzīvošanai ir nepieciešami iztikas līdzekļi, ko savukārt var iegūt, strādājot algotu darbu), vai arī manipulatīvi apelējot pie kristīgā tuvākmīlestības principa.

Katoliskās morālteoloģijas mācība par mīlestības kārtību ir šāda. Vispirms vairāk par visu ir jāmīl Dievs, jo bezgalīgais Dieva labums savā vērtībā pārspēj visas radības. Otrā vieta tiek ierādīta mīlestībai uz sevi pašu, bet trešo vietu ieņem mīlestība uz tuvāko.[19] Kā var mīlēt tuvāko, ja tas jāmīl kā sevi pašu (Mk 12, 30-31), bet sevi nemīli? Mīlēt nozīmē vēlēt otram patiesu labumu. Rīkoties pret savu sirdsapziņu vai pakļaut sevi kam tādam, ko neredzi kā labumu, noteikti neatbilst patiesajam labumam attiecībā uz sevi. Uzskats, ka darīt to, kas ir nepatīkami un sāp, pats par sevi ir labums, nav savietojams ar kristietību, vismaz ne ar tās tradicionālo formu – katolicismu. Katoļi nav puritāņi, kas priecāšanos un baudas gūšanu pašu par sevi uzskata par apkarojamu un grēcīgu.

Dievs pats ir Augstākais Labums, viss cits tikai, pastāvot Viņā, ir labs tiktāl, ciktāl atbilst Dieva nodomam. Līdz ar to loģiski izrietoša kristieša dzīves nostāja ir vienmēr meklēt un izvēlēties lielāko labumu. Svētie, ticības liecinieki, kas mira kā mocekļi, to nedarīja tādēļ, ka viņiem gribētos ciest, bet gan tādēļ, ka viņi ar Dieva žēlastību patiešām saprata, ka tādējādi izvēlas lielāko Labumu. Tātad par svētajiem viņus padara un no pārējiem atšķir visupirms šī pārdabiskā izpratne, nevis vienkārši liela paškontrole, pašsavaldība un spēja izturēt sāpes. Vēl vairāk – daudzi svētie, ejot nāvē kā mocekļi ticības dēļ, saskaņā ar liecībām gāja ar prieku, pēdējās mocībās pat nejuta agoniju, jo bija pilnībā aizgrābti, jau skatot To, kura dēļ atdeva visu, pat savu dzīvību (Ap.d. 7, 55-56).

Centieni sabiedrības acīs padarīt kristiešus par ciest kāriem mazohistiem ar slēptām pašiznīcināšanās tieksmēm nozīmē diskreditēt kristietību. Tieši tāpēc esmu neizpratnē, ka šādu izpratni sāk veicināt paši ticīgo gani, piemēram, vakcīnas pieņemšanu salīdzinot ar latviešu godināmā ticības mocekļa bīskapa Boļeslava Sloskāna nopelniem, kas turklāt šķiet zaimojoši triviāli. Divi dominikāņu mūki, kas pēc leģendas 15. gadsmitā Rīgā ļāva sevi iemūrēt sv. Jāņa baznīcas sienā,[20] lai tiktu iecelti svēto kārtā, šādu godu tomēr nesaņēma, kaut arī, domājams, patiešām pirms nāves stipri cieta.

Fokusa zaudēšana un Baznīcas nosodītais utilitārisms

Šķiet, izveidojusies situācija, kurā lielākā daļa jau vakcinētās sabiedrības kā visu problēmu tūlītēju un pilnīgu atrisinājumu saredz atlikušās sabiedrības daļas pēc iespējas ātrāku vakcinēšanos. Neiedziļinoties šādas nostājas pamatotībā, rodas jautājums, vai tas, ko saucam par kopīgo labumu, šajā gadījumā nebūtu drīzāk uzskatāms par Baznīcas nosodīto utilitāro pieeju.

Utilitārisma jeb derīguma ētikas galvenais princips ir šāds: darbības pareizību nosaka tās ieguldījums cilvēku vairākuma labklājībā, laimē vai apmierinājumā. Taču paliek atklāts jautājums, kurš izlemj, kas ir “derīgs”. Parasti to izlemj pie varas esošie. Tas nozīmē, ka utilitārisms riskē kļūt par veidu, kā vara var uzspiest savu gribu, to pamatojot šādas filozofijas atziņās. Turklāt utilitārisms nesniedz atbildi uz jautājumu, vai rīcības ētiskā pareizība ir atkarīga tikai no pieaugušās labklājības, kā arī, vai kopīgo laimes daudzumu vispār var izmērīt.[21] Utilitārisma galvenā problēma slēpjas tajā, ka, konsekventi sekojot tā principiem, nonākam pie slēdziena: dažkārt ir pareizi izvēlēties ļaunus līdzekļus, lai sasniegtu labu rezultātu. Tam pretmets ir katoliskā morālteoloģija, kurā rīcības ētiskumu vērtē pēc rīcības mērķa (finis operis), nodoma (finis operandis) un apstākļiem,[22] nevis gala rezultāta.

Uzticība utilitārisma principiem liek izdarīt secinājumus, kas ne tikai ir pretrunā Baznīcas sociālajai mācībai, bet arī šķistu šokējoši ikvienam. Piemēram, rūpes par saviem ģimenes locekļiem bieži vien nāktos vērtēt kā morāli nepareizas, jo tās nenes vislielāko iespējamo labumu vislielākajam cilvēku skaitam.[23] Baznīca vairākkārt nosodījusi utilitārismu. Svētais Krēsls utilitārismu saista gan ar patēriņa kultūru, kas vērsta uz individuālismu,[24] gan ar efektitivitātes un produktivitātes kultu[25] un pat ar dekristianizāciju, morāles pagrimumu, subjektīvismu un morālo relatīvismu.[26] Baznīca uzsver, ka utilitārisma ietekmē tās vērtības, kas izpauž tieksmi uz tūlītēju apmierinājumu, apgrūtina cilvēka eksistences patieso vērtību hierarhijas atpazīšanu un ievērošanu,[27] kā arī atgādina, ka evaņģēliskā mīlestība “nekaulējas par labumu”.[28]

Utilitārisms un pragmatisms cilvēku darbību morāliskumu vērtē bez jebkādas atsauces uz cilvēka patieso un galīgo mērķi. Ja kristietībā galamērķis ir Dievs, vienotība ar Viņu, tad utilitārisms novirza uzmanību no Dieva un padara cilvēku pašu par rīcības galamērķi un mērauklu.[29] Pāvests Jānis Pāvils II savulaik atzina, ka cilvēku attiecībās notiek patiesības krīze, un tīri utilitāras attiecības starp indivīdiem noved pie autentiskas kopīgā labuma sajūtas zaudēšanas un atsvešināšanās, kas savukārt nereti noved pat līdz dehumanizācijai.[30]

Nobeigums

Baznīca uzsver cilvēka augsto cieņu un brīvās gribas vērtību. Svētais Akvīnas Toms atzina, ka cilvēks ir viscildenākais un vispilnīgākais visā dabā. Tāpēc viņš māca, ka ikvienam, kurš mīl Dievu, jāmīl sevi Dieva dēļ, t. i., jāmīl sava dvēsele un ķermenis ar labdarības mīlestību.[31] Lai arī “individuālais labums” bieži sadzīviskā izpratnē asociējas ar egoismu un savtīgumu, katoliskā izpratne ir gluži cita – patiess indivīda labums ir labums visai sabiedrībai un otrādi, tātad tie ir neatraujami savstarpēji saistīti un nemaz neparedz pretnostādīšanu. Līdz ar to esošā situācija, kurā sabiedrības vairākums vēlas, lai vakcīnšaubīgie, kas stingri iebilst, tomēr pieņemtu vakcīnu, nav saistīta ar kopīgo labumu tā klasiskajā katoliskajā izpratnē, bet drīzāk ar utilitāro pieeju, kas neatbilst Baznīcas mācībai un kuru Svētais Krēsls vairākkārt ir nosodījis.

Saskaņā ar Baznīcas mācību, kopīgais labums nav atraujams no tikumiskas dzīves. Savukārt tikumiska dzīve – no paklausības sirdsapziņai. Tātad kopīgais labums ir saistīts ar indivīdu paklausību viņu sirdsapziņai. Cilvēks nav vientuļa sala, un viņa dzīve sabiedrībā ietekmē visus pārējos. Tāpat kā viena Baznīcas locekļa svētums nes labumu visiem ticīgajiem, tā arī ikviena grēks ievaino visu Baznīcu.

Upurgatavība ir cildināma, bet, lai no līdzjūtību izraisošas situācijas upura kļūtu par varoni, ir jāizpildās vairākiem priekšnoteikumiem. Pirmkārt, izvēlei ir jābūt brīvai (jo rīcības morāliskā vērtība ir proporcionāla izvēles brīvības pakāpei). Otrkārt, ir jābūt pilnīgai pārliecībai, ka ciešanas ir jēgpilnas, t. i., tās nesīs labumu sev un citiem (jo ciest pašu ciešanu dēļ ir muļķības vai psihisku noviržu, nevis cēluma un gara diženuma rādītājs). Pašreizējos apstākļos tiem, kas nav pieņēmuši vakcīnu sirdsapziņas apsvērumu vai šaubu dēļ, ir liegts kā viens, tā otrs no minētajiem priekšnosacījumiem. Viņus spiež ar varu, nevis uzklausa un racionāli pārliecina.

Rīkošanās pret sirdsapziņu, utilitārisms un individuālā labuma apspiešana “sabiedrības vārdā”, kas savā galējā formā iegūst totalitārisma vaibstus, noteikti netuvina Dievam. Bet kopīgais labums katoliskajā izpratnē nevar būt nekas tāds, kas attālina no Dieva. Tādā mērā, kādā sabiedrība cenšas sevi atbrīvot no šīs padotības un pasludināt pati sevi par augstāko labumu, tā sagroza kopīgā labuma dabu un to iznīcina.[32]

[1] Katoliskās Baznīcas katehisms (1992). Rīga: Rīgas Metropolijas kūrija, 2000, 1702 (turpmāk: KBK).

[2] D. Prentice, Update: COVID-19Vaccine Candidates and Abortion-Derived Cell Lines. Pieejams tiešsaistē: https://lozierinstitute.org/update-covid-19-vaccine-candidates-and-abortion-derived-cell-lines/

[3] Saskaņā ar Akvīnas Tomu ir trīs likumu (leges) slāņi. Mūžīgais likums ir visu likumu avots Dievā, tas tieši izsaka Dieva nodomus un valda pār pasauli, izpaužoties, piemēram, fizikas likumos un dzīvnieku instinktos, tāpēc to burtiski nav iespējams pārkāpt. Dabiskais likums sastāv no pamatnormu kopuma, ko var atvasināt no saprāta vai Atklāsmes (t. i., Svētajiem Rakstiem) un kas ir pašsaprotams cilvēkiem it visur. Teiksim, ikvienā kultūrā slepkavība, laulības pārkāpšana vai zādzība ir slikta rīcība. Akvīnas Toms uzsvēra, ka dabiskais likums ir nemainīgs un universāls. Civilie un Baznīcas likumi, kas nosaka turpmākus aizliegumus, precīzas nodarījumu definīcijas un īpašus sodu un kompensāciju mehānismus, ir leģitīmi tikai tiktāl, ciktāl tie saskan ar mūžīgo un dabisko likumu.

[4] John Paul II. Veritatis Splendor, 59. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/content/john-paul-ii/en/encyclicals/documents/hf_jp-ii_enc_06081993_veritatis-splendor.html

[5] KBK 1790.

[6] KBK 1735.

[7] Vatikāna II koncils. Gaudium et Spes, 16. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/archive/hist_councils/ii_vatican_council/documents/vat-ii_const_19651207_gaudium-et-spes_en.html

[8] Vatikāna II koncils. Dignitatis humanae, 14. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/archive/hist_councils/ii_vatican_council/documents/vat-ii_decl_19651207_dignitatis-humanae_en.html

[9] Congregation for the Doctrine of the Faith, Note on the Morality of Using Some Anti-Covid-19 Vaccines, 5: “Tiem, kuri tomēr sirdsapziņas apsvērumu dēļ atsakās no vakcīnām, kas ražotas ar šūnu līnijām no abortētiem augļiem, jādara viss iespējamais, lai ar citiem profilaktiskiem līdzekļiem un atbilstošu uzvedību izvairītos no kļūšanas par infekcijas izraisītāja pārnesējiem.” Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/roman_curia/congregations/cfaith/documents/rc_con_cfaith_doc_20201221_nota-vaccini-anticovid_en.html

[10] Sal. Thomas Aquinas, Summa Theologiae, II-II, q. 45, a. 2.

[11] KBK 1905.

[12] KBK 1912.

[13] J. Maritain, The Person and the Common Good (1947). Notre Dame Press, 1994, p. 440.

[14]Ibid., p. 421.

[15] Piemēram, 2020. gada jūnijā 154 pasaules līderi, arī Nobela prēmijas laureāti un citas ievērojamas personas, parakstīja vēstuli, aicinot starptautiskās organizācijas un valstu valdības pasludināt Covid-19 vakcīnas par globālu kopīgo labumu un īstenot pasākumus to pieejamības uzlabošanai. Skat. https://www.vaccinecommongood.org/

Papildus jāatzīmē, ka agresīva vakcīnu kā kopīgā labuma reklamēšana rada nereālas cerības un palielina politisko spiedienu. Tādējādi kā prioritāte tiek izvirzīta pārmērīga valsts līdzekļu investīcija tikai privātajā sektorā, t. i., farmācijas nozarē uz citu krīzes mazināšanai būtisku pasākumu rēķina. Paliek novārtā īpašu ārstēšanas veidu meklēšana un efektīvas veselības aprūpes nodrošināšana pacientiem. Skat. N. Ernoult, “Are COVID-19 Vaccines Really a Common Good for Humanity?”, pieejams tiešsaistē: https://www.iris-france.org/152113-are-covid-19-vaccines-really-a-common-good-for-humanity/

[16] A. Argandoña, The Common Good. Pieejams tiešsaistē: https://media.iese.edu/research/pdfs/DI-0937-E.pdf

[17] D. Cloutier, Catechism Commentary: The Common Good. Pieejams tiešsaistē: https://catholicmoraltheology.com/catechism-commentary-the-common-good/

[18] Vatikāna II koncils. Gaudium et Spes, 26.

[19] V. Penjušs, Dieva baušļu izklāsts, Mariāņu kongregācija, Viļāni, 2004, 64. lpp.

[20] J. Zīrups, Dievnams uz bīskapa pils mūriem. Iegūts no: https://www.janabaznica.lv/par-mums/vesture/

[21] J. P. Colosi, John Paul II and Christian Personalism vs. Peter Singer and Utilitarianism: Two Radically Opposed Conceptions of the Nature and Meaning of Suffering. Pieejams tiešsaistē: https://digitalcommons.salve.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1065&context=fac_staff_pub

[22] KBK 1750.

[23] Piemēram, austrāliešu utilitārisma tradīcijas filozofs Pīters Singers, kad viņa paša māte vecumā saslima, nolīga veselu veselības aprūpes komandu, lai viņu koptu. Tādējādi viņš iztērēja desmitiem tūkstošus dolāru, kas gan neatbilda mērķim “palielināt labklājību vislielākajam skaitam cilvēku”. Vēlāk, kad viņam lūdza to komentēt, Singers atbildēja, ka tas, iespējams, nebija pats labākais viņa naudas izlietojums, un atzina, ka ievērot paša aizstāvētos utilitārisma principus ir daudz grūtāk, nekā viņš iepriekš domājis, “jo tas ir citādāk, ja tā ir tava māte.” J. P. Colosi, op. cit.

[24] Benedict XVI. Apostolic Journey to Madrid on the Occasion of the 26th World Youth Day 18-21 August 2011, Meeting with Young University Professors. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/content/benedict-xvi/en/speeches/2011/august/documents/hf_ben-xvi_spe_20110819_docenti-el-escorial.html

[25] Pope Francis. Encyclical Letter Laudato Si’: On the Care For Our Common Home, 159; 210; 219. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/content/francesco/en/encyclicals/documents/papa-francesco_20150524_enciclica-laudato-si.html; Benedict XVI. Caritas In Veritate, 34; 42. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/content/benedict-xvi/en/encyclicals/documents/hf_ben-xvi_enc_20090629_caritas-in-veritate.html

[26] John Paul II. Veritatis Splendor, 106; John Paul II. The Presentation of the Letters Accrediting New Ambassadors to the Holy See* Thursday, 12 December 1996. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/content/john-paul-ii/en/speeches/1996/december/documents/hf_jp-ii_spe_19961212_ambassadors.html.

[27] John Paul II, Centesimus Annus. Encyclical Letter on the Hundreth Anniversary of Rerum Novarum, 2. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/content/john-paul-ii/en/encyclicals/documents/hf_jp-ii_enc_01051991_centesimus-annus.html

[28] Pope Francis, Morning Meditation in the Chapel of the Domus Sanctae MarthaeWhat is a Bishop’s Joy? Monday, 3 November 2014. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/content/francesco/en/cotidie/2014/documents/papa-francesco-cotidie_20141103_what-is-a-bishop-s-joy.html

[29] John Paul II, Veritatis Splendor, 74.

[30] John Paul II, Dives in Misericordia, 12. Pieejams tiešsaistē: https://www.vatican.va/content/john-paul-ii/en/encyclicals/documents/hf_jp-ii_enc_30111980_dives-in-misericordia.html

[31] J. Maritain, op. cit., p. 443.

[32]Ibid., p. 443.

Par ļaunumu un otru vaigu

Uzruna Viljamsas koledžas absolventiem Viljamstaunā, Masačūsetsā, ASV, 1984. gadā.

Dāmas un kungi no 1984. gada kursa!

Neatkarīgi no tā, cik drosmīgi vai piesardzīgi jūs būsiet, savas dzīves laikā jūs neizbēgami nonāksiet tiešā fiziskā kontaktā ar to, ko mēdz dēvēt par Ļaunumu. Ar “Ļaunumu” es te domāju nevis gotiskā romāna atmosfēru, bet, kā minimums, taustāmu sociālo realitāti, kuru jūs nekādi nespējat kontrolēt. Šo sastapšanos nenovērsīs ne jūsu dabiskā labsirdība, ne viltīga izvairīšanās. Patiesībā, jo lielāki aprēķinātāji jūs būsiet un jo piesardzīgāki jūs būsiet, jo lielāka būs šīs tikšanās varbūtība un jo smagāks tās trieciens. Dzīve ir tā iekārtota, ka tas, ko mēs uzskatām par Ļaunumu, spēj būt klātesošs gandrīz visur jau tikai tāpēc, ka tam ir tieksme parādīties kā labajam. Jūs nekad nepiedzīvosiet, ka tas pārkāpj jūsu slieksnim ar vārdiem: “Sveiki, es esmu Ļaunums!” Tas, protams, norāda uz Ļaunuma divējādo dabu, taču mierinājumu, ko varētu sniegt šis novērojums, stipri notrulina tā biežums.

Tāpēc būtu saprātīgi pakļaut savus priekšstatus par labo pēc iespējas rūpīgākai pārbaudei – tā teikt, izrevidēt visu savu garderobi, lai pārbaudītu, kuri no apģērba gabaliem derētu svešiniekam. Šāda revidēšana, protams, var kļūt par pilna laika nodarbošanos, un tas arī ir labi. Jūs būsiet pārsteigti, uzzinot, cik daudz apģērba gabalu, kurus uzskatījāt par saviem un labiem, bez lielām korekcijām var derēt jūsu ienaidniekam. Jūs pat varat sākt šaubīties, vai jūsu ienaidnieks galu galā nav jūsu spoguļattēls, jo pati interesantākā Ļaunuma īpašība ir tāda, ka tas ir caurcaurēm cilvēcīgs. Saudzīgi izsakoties, neko nav iespējams tik viegli apgriezt un valkāt ar oderi uz āru kā savu priekšstatu par sociālo taisnīgumu, sabiedrības sirdsapziņu, labāku nākotni un tamlīdzīgi. Viena no drošākajām bīstamības pazīmēm ir tas, ka tik daudzi piekrīt jūsu uzskatiem – ne tikai tāpēc, ka vienprātībai ir tendence deģenerēties līdz vienveidībai, bet jo īpaši tāpēc, ka pastāv liela varbūtība – nenovēršama daudzskaitlīgā piekrišanā –, ka cēlās jūtas ir falšas.

Līdzīgi visdrošākā aizsardzība pret Ļaunumu ir galējs individuālisms, domāšanas oriģinalitāte, nepieradinātība un pat – ja vēlaties – ekscentriskums. Proti, kaut kas tāds, ko nevar notēlot, nevar viltot, nevar atdarināt; kaut kas tāds, ar ko netiktu galā pat rūdīts viltvārdis. Kaut kas tāds, ko ne ar vienu nevar dalīt, gluži kā savu ādu, – pat ne ar minoritāti. Ļaunumam patīk monolītums. Tas vienmēr meklē lielus skaitļus, masīva granīta bluķus, ideoloģisko tīrību, armiju kaujas gatavībā un finanšu atskaites lapas. Ļaunuma labpatika uz šādam lietām, domājams, ir saistīta ar tā iedzimto nedrošību, taču, kad Ļaunums triumfē, šī atziņa atkal ir tikai mazs mierinājums.

Un Ļaunums arī triumfē – daudzviet pasaulē un mūsos pašos. Ņemot vērā Ļaunuma apmērus un intensitāti un jo īpaši ņemot vērā to, cik noguruši ir tie, kuri tam pretojas, Ļaunumu šodien var uzskatīt nevis par ētisku kategoriju, bet gan par fizisku parādību, ko nevis mēra daļiņās, bet gan kartē ģeogrāfiski. Tāpēc iemesls, kāpēc es ar jums par to visu runāju, nav saistīts ar to, ka jūs esat jauni, svaigi un iesoļosiet tīrā pasaulē. Nē, pasaule ir netīrumiem apķepusi, un ir grūti ticēt jūsu spējai un gribai to notīrīt. Manas runas mērķis vienkārši ir ieteikt jums vienu pretošanās veidu, kas kādudien var jums noderēt. Šis pretošanās veids var jums palīdzēt izkļūt no sastapšanās ar Ļaunumu varbūt mazāk aptraipītiem, lai gan ne obligāti lielākiem uzvarētājiem nekā jūsu priekšgājēji. Te es, protams, runāju par slaveno otra vaiga pagriešanu.

Pieņemu, ka tā vai citādi jūs esat dzirdējuši par šī Kalna sprediķa panta interpretācijām, kuras snieguši Ļevs Tolstojs, Mahatma Gandijs, Mārtins Luters Kings un daudzi citi. Citiem vārdiem sakot, pieņemu, ka esat pazīstami ar nevardarbīgās jeb pasīvās pretošanās teoriju, kuras galvenais princips ir atdarīt ļaunu ar labu, proti, neatbildēt ar to pašu. Fakts, ka pasaule šodien ir tāda, kāda tā ir, liecina par to, ka šī teorija ne tuvu nav vispāratzīta. Tās popularitātes trūkuma iemesli ir divi. Pirmkārt, lai šo teoriju varētu īstenot praksē, ir nepieciešama vismaz kaut kāda demokrātija. Taču tieši tās pietrūkst 86 procentiem pasaules iedzīvotāju. Otrkārt, teorijas nepopularitātes iemesls ir veselais saprāts, kas saka cietušajam, ka viņa vienīgais ieguvums, pagriežot otru vaigu un neatbildot ar to pašu, labākajā gadījumā sniegs morālu uzvaru, t. i., būs materiāli nenozīmīgs. Dabisko nevēlēšanos pakļaut sitienam vēl vienu sava ķermeņa daļu attaisno aizdomas, ka šāda rīcība tikai satracinās un pastiprinās Ļaunumu; ka morālo uzvaru pretinieks var saprast kā savu nesodāmību.

Ir arī citi, nopietnāki iemesli aizdomām. Ja pirmais sitiens nav izsitis visu saprātu no cietušā galvas, viņš var atskārst, ka otra vaiga pagriešana līdzinās manipulācijai ar likumpārkāpēja vainas apziņu, nemaz nerunājot par viņa “karmu”. Pati morālā uzvara galu galā var nebūt īpaši morāla ne tikai tāpēc, ka ciešanās nereti ir kaut kas narcistisks, bet arī tāpēc, ka tās padara upuri pārāku, proti, labāku par savu ienaidnieku. Tomēr, lai cik ļauns būtu jūsu ienaidnieks, svarīgākais ir, ka viņš ir cilvēks; un, lai gan mēs nespējam mīlēt otru kā sevi pašu, mēs tomēr zinām, ka ļaunums izplatās tad, kad viens cilvēks sāk domāt, ka viņš ir labāks par citiem. (Tieši tāpēc jau jūs saņēmāt sitienu pa labo vaigu.) Tāpēc labākais, ko varat iegūt, pagriežot ienaidniekam otru vaigu, ir gandarījums par viņam doto zīmi, ka viņa rīcība ir bezjēdzīga. “Paskaties,” saka otrs vaigs, “tas, ko tu sit, ir tikai miesa. Tas neesmu es. Tu nevari salauzt manu dvēseli.” Problēma, protams, ar šādu attieksmi ir tāda, ka ienaidnieks var vienkārši pieņemt izaicinājumu.

Pirms divdesmit gadiem vienā no daudzajiem Krievijas ziemeļu cietumu pagalmiem norisinājās šāda aina. Pulksten septiņos no rīta kādas kameras durvis tika atvērtas un uz sliekšņa stāvēja cietuma uzraugs, kurš uzrunāja ieslodzītos: “Pilsoņi! Cietuma apsargu kolektīvs aicina jūs, ieslodzītie, uz sociālistiskām sacensībām, lai sazāģētu mūsu cietuma pagalmā savāktos kokmateriālus!” Šajos ziemeļu nostūros nav centrālās apkures, un vietējā policija vienkārši visiem tuvumā esošajiem kokrūpniecības uzņēmumiem uzliek nodokli – desmito daļu no saražotās produkcijas. Tobrīd cietuma pagalms izskatījās pēc īstas kokmateriālu noliktavas: kaudzes bija divus līdz trīs stāvus augstas un paša cietuma vienstāva ēkai lika izskatīties pēc būdiņas. Koku saciršanas nepieciešamība bija acīmredzama, lai gan šāda veida sociālistiskās sacensības bija notikušas arī agrāk. “Un kas notiks, ja es atteikšos piedalīties?” jautāja viens no ieslodzītajiem. “Tādā gadījumā paliksi bez ēdiena,” atbildēja uzraugs.

Tad ieslodzītajiem tika izsniegti cirvji, un sākās ciršana. Gan ieslodzītie, gan apsargi strādāja cītīgi, un līdz pusdienlaikam visi, jo īpaši ieslodzītie, kas nekad nebija pietiekami paēduši, bija pārguruši. Tika izsludināts pārtraukums, un cilvēki apsēdās paēst – izņemot to cietumnieku, kurš bija uzdevis jautājumu. Viņš turpināja vicināt cirvi. Ieslodzītie un apsargi pamētāja jokus par šo tipu – kaut ko par to, ka ebrejus parasti uzskata par gudriem cilvēkiem, bet šis konkrētais… un tā tālāk. Pēc pārtraukuma viņi atsāka darbu, lai gan mazliet gausāk. Pulksten četros apsargi pārtrauca darbu, jo viņiem beidzās maiņa; nedaudz vēlāk pārtrauca arī ieslodzītie. Vīrieša cirvis joprojām kapāja. Vairākas reizes kā vieni, tā otri viņu mudināja apstāties, bet viņš tam nepievērsa uzmanību. Šķita, ka viņš bija iegājis noteiktā ritmā, ko negribēja pārtraukt; vai arī tas bija ritms, kas viņu bija pārņēmis savā varā?

Domāju, ka puisis to spēja paveikt – divpadsmit stundas nepārtrauktas ciršanas –, jo tolaik viņš bija diezgan jauns. Patiesībā viņam tolaik bija divdesmit četri gadi. Tikai nedaudz vairāk nekā jums. Tomēr uzskatu, ka viņa uzvedībai todien varēja būt arī cits izskaidrojums. Pilnīgi iespējams, ka jaunietis – tieši tāpēc, ka bija jauns, – Kalna sprediķa tekstu atcerējās labāk nekā Tolstojs un Gandijs. Tā kā Cilvēka dēlam bija ieradums runāt trīsrindēs, jaunietis, iespējams, atcerējās, ka attiecīgais pants nebeidzas ar:

“Ja kāds tev sit pa labo vaigu, tam pagriez arī otru.”

Tas turpinās bez punkta vai komata:

“Un, kas grib ar tevi tiesāties un ņemt tavu kreklu, tam atdod arī mēteli.

Un, ja kāds tevi spiež iet vienu jūdzi, paej ar to divas.”[1]

Kad citējam šīs rindas pilnībā, redzam, ka patiesībā tām ir maz sakara ar nevardarbīgu vai pasīvu pretošanos – ar principu neatmaksāt ar to pašu, bet atmaksāt ļaunu ar labu. Šo rindu jēga nepavisam nav pamudinājums uz pasivitāti, jo Cilvēka dēls te liek domāt, ka ļaunumu var padarīt absurdu pārspīlējot; viņš aicina ļaunumu novest līdz absurdam, padarot smieklīgas tā prasības tieši ar pārspīlētu pakļaušanos, tādējādi kaitējumu it kā padarot nenozīmīgu. Šāda rīcība upuri nostāda ļoti aktīvā stāvoklī – būtībā garīgā uzbrucēja stāvoklī. Uzvara, kas šādā gadījumā ir iespējama, nav morāla uzvara – tā ir eksistenciāla uzvara. Otra vaiga pagriešana šeit nevis apelē pie ienaidnieka vainas apziņas (kuru viņš lieliski māk apspiest), bet gan pakļauj viņa spējas un maņas visas šīs kaitniecības bezjēdzīgumam: tā, kā to dara ikviena masveida ražošanas forma.

Ļaujiet man atgādināt, ka mēs šeit nerunājam par godīgas cīņas situāciju. Mēs runājam par situāciju, kad jūs jau pašā sākumā esat nonācis bezcerīgi sliktākā stāvoklī, kad jums nav nekādu iespēju cīnīties pretī, kad jūsu izredzes ir tuvu nullei. Citiem vārdiem sakot, mēs runājam par ļoti tumšām jūsu dzīves stundām, kad jūsu morālā pārākuma sajūta pār ienaidnieku vairs nesniedz nekādu mierinājumu, kad ienaidnieks jums jau ir tik tālu priekšā, ka vairs nav iespējams viņu nokaunināt vai likt viņam izjust nostalģiju par sirdsapziņas pārmetumu trūkumu; un kad jūsu rīcībā ir vairs tikai jūsu seja, krekls, mētelis un divas kājas, kas vēl spēj noiet jūdzi vai divas.

Šādā stāvoklī taktiskās manevrēšanas iespēju ir ļoti maz. Tāpēc otra vaiga pagriešanai ir jābūt jūsu apzinātam, aukstasinīgam, mērķtiecīgam lēmumam. Jūsu izredzes uzvarēt, lai cik drūmas tās nebūtu, ir atkarīgas no tā, vai jūs zināt, ko darāt. Kad izvirzāt uz priekšu savu seju ar vaigu pret ienaidnieku, jums jāzina, ka tas ir tikai jūsu pārbaudījumu sākums un arī tikai panta sākums – un jums vajadzēs spēt tikt cauri visai notikumu secībai, visiem trim Kalna sprediķa pantiem. Pretējā gadījumā no konteksta izrauta rindiņa jūs tikai sakropļos.

Balstīt ētiku kļūdaini citētā pantā nozīmē pakļaut sevi bojāejai vai arī kļūt par mentālu buržuju, kurš tikai bauda augstākās ērtības – savas pārliecības sniegtās ērtības. Abos gadījumos (no kuriem otrais, ar savu piederību labi domātu saukļu virzītām kustībām un bezpeļņas organizācijām, ir nebaudāmāks par pirmo) iznākums ir piekāpšanās Ļaunumam, novilcinot izpratni par tā vājajām vietām. Jo Ļaunums, atgādināšu, ir tikai cilvēcisks.

Ētika, kas balstās šajā kļūdaini citētajā pantā, Indijā pēc Gandija nāves neko nav mainījusi, izņemot tās administrācijas ādaskrāsu. Tomēr, raugoties no izsalkuša cilvēka viedokļa, nav svarīgi, kas tieši viņu padara izsalkušu. Es pat sacītu, ka viņš pie sava stāvokļa var labprātāk vainot baltos cilvēkus, kaut vai tikai tāpēc, ka šādi sociālais ļaunums var izskatīties nākam no citurienes un var likties vieglāk paciešams nekā tad, ja tā cēlonis būtu viņa paša līdztautieši. Ja vaininieks ir svešzemnieks, joprojām ir vieta cerībām un fantāzijām.

Līdzīgi Krievijā laikā pēc Tolstoja ētikas, kas balstījās šajā nepareizi citētajā pantā, lielā mērā tika iedragāta tautas apņēmība stāties pretī policejiskai valstij. Sekojošie notikumi ir ļoti labi zināmi: sešas desmitgades otra vaiga griešanas tautas seju ir pārvērtušas par vienu vienīgu zilumu, tā ka šodien Krievijas valsts, pati nogurusi no savas vardarbības, šajā sejā vienkārši spļauj. Tāpat tā spļauj arī pasaules sejā. Citiem vārdiem sakot, ja vēlaties sekularizēt kristietību, ja vēlaties Kristus mācību pārtulkot politiskos terminos, jums nepietiks ar moderno politisko vervelēšanu un muldēšanu. Jums nāksies atsaukties uz oriģinālu – vismaz jūsu prātā, ja tas nav atradis vietu jūsu sirdī. Tā kā Viņš bija ne tik daudz labs cilvēks, kā dievišķs gars, tā ir liktenīga kļūda – uzsvērt Viņa labestību, tai upurējot Viņa metafiziku.

Man jāatzīst, ka jūtos nedaudz neērti, runājot par šīm lietām. Jo otra vaiga pagriešana vai nepagriešana galu galā ir ārkārtīgi intīms lēmums. Sadursme vienmēr notiek attiecībās viens pret vienu. Tā vienmēr ir jūsu āda, jūsu krekls un jūsu mētelis, un tieši jūsu kājas ir tās, kurām nāksies noiet tās jūdzes. Kādam ieteikt – nemaz nerunājot par mudināšanu – izmantot šīs personīgi piederošās lietas noteiktā veidā ir, ja ne gluži nepareizi, tad vismaz nepiedienīgi. Vienīgais, ko vēlos šeit darīt, ir atbrīvot jūsu prātu no klišejas, kas tik daudziem nodarījusi gauži un tik maz devusi. Es arī gribētu jūsos iedvest pārliecību, ka, kamēr vien jums ir jūsu āda, krekls, mētelis un ķermeņa locekļi, jūs vēl neesat sakauts, lai cik sliktas būtu jūsu izredzes.

Tomēr ir vēl kāds, nozīmīgāks iemesls, kāpēc ir tik neērti publiski debatēt par šiem jautājumiem; un tas nav tāpēc, ka jūs, jauni cilvēki, izjūtat dabisku pretestību uzskatīt sevi par potenciāliem upuriem. Nē, tas drīzāk ir aukstasinīgs vērtējums, kas ļauj paredzēt, ka arī jūsu starpā var gadīties kāds ļaundaris, un tāpēc izpaust pretestības noslēpumus potenciālajam ienaidniekam ir slikta stratēģija. No apsūdzības nodevībā vai, vēl ļaunāk, taktiskā status quo projicēšanā nākotnē, mūs varbūt atbrīvo tieši cerība, ka upuris vienmēr izrādīsies attapīgāks, oriģinālāks savā domāšanā un uzņēmīgāks nekā ļaundaris. Tas arī ļauj cerēt, ka upuris galu galā triumfēs.

Tulkoja Agnese Irbe no izdevuma: Joseph Brodsky, “A Commencement Address”, Less Than One. Selected Essays, New York: Ferrar, Straus, Giroux, 1986, pp. 384–392.

[1] Mateja ev., 5:39-41.

Preses apskats 3

“La France face aux défis du monde” (“Francija pasaules izaicinājumu priekšā”), C dans l’air, 24.01.2022: https://www.youtube.com/watch?v=DTF8-Jv5uHo (filmēta intervija)
Francijas prezidenta kandidāts Ēriks Zemmūrs: “Esmu reālpolitikas aizstāvis, pieņemu citas valsts tādas, kādas tās ir, un nedefinēju citas valstis pēc cilvēktiesību standartiem.”
Šis ir no bēdīgi slavenās – toņa ziņā, manuprāt, nedaudz uzspēlētās – intervijas, kurā Zemmūrs gandrīzvai (ne gluži, bet tuvu tam) atbalstīja Krievijas tiesības pievākt Ukrainu. Viņš redz NATO kā amerikāņu jaukšanos Eiropas iekšējās lietās, pašu NATO kā novecojušu veidojumu, kuram bija jāizzūd pēc Aukstā kara beigām. Viņš uzsver, ka 1945. gada pasaule jau sen ir beigusies un tagad pareizākais būtu – katrs pats par sevi, katram sava aizsardzība un sava nacionālā armija. Atšķirībā no mums, kas dzīvojam reģionā un neliktu pat mazo pirkstiņu ķīlā par Krievijas patiesajiem nolūkiem, viņš Vladimira Putina darbībās redz vienīgi leģitīmu vēlmi turēt ap sevi drošības zonu, savukārt Ukrainas lūgumā pēc palīdzības – gandrīz vai amerikāņu draudēšanu Krievijai. Viss šis ir vismaz tuvredzīgi, ja ne pilnīgi akli.

Amerikāņu tā sauktais neokonservatīvais politikas teorētiķis Roberts Keigans kādā intervijā reiz sacīja, ka ir šausmīgi ielūkoties reālpolitikas reālismā, jo tas ir ļoti neglīts. To sakot, gan viņš, gan Zemmūrs būtībā nesaka neko jaunu: reālpolitikas tēzes bija jau nevainojami formulētas nemirstīgi aktuālajā seno atēniešu vēsturnieka Tūkidida grāmatā Peloponēsiešu karš. Atgādināšu dažas: mazajām valstīm rūp taisnīgums tikai tāpēc, ka tās ir mazas; visas cilvēku pasaules starpvalstu attiecībās nav ārēja, augstāka arbitra, tāpēc taisnība galu galā izrādās tam, kurš to var panākt ar spēku; un tā tālāk. Bet ir arī cita mācība no šī paša Peloponēsiešu kara: pat ja vienu valstu palīdzēšanā citām vienmēr var atrast vismaz divdomīgu un vismaz pelēku motivāciju, tas nav gluži tas pats, kas sacīt, ka taisnīgumam nav vietas un vienmēr uzvar smagākā dūre. Plēsonīgas un netaisnas ārpolitikas neaizsargātā pavēdere ir ietekme, ko tā atstāj uz pašu valstisko kopienu, kura šādu politiku ved: tā pamazām sapūst un sairst no iekšpuses – lai arī ārēji šķietami triumfē.

The Yomiuri Shimbun, “Japanese govt eyes fully online divorce mediation settlements” (“Japānas valdība lūko pārcelt visu laulības šķiršanas procesu onlainā”), 04.02.2022: https://the-japan-news.com/news/article/0008216304
Japānas valdība Dietas (Parlamenta) sēdei jau marta sākumā plāno iesniegt likumprojektu, kas ļaus visu laulības šķiršanas procesu vadīt tiešsaistes konferences režīmā. Likumprojekts, kura mērķis ir mainīt kārtību, kas regulē laulības šķiršanu, ļaus abām pusēm savus nolūkus izteikt tiešsaistes konferencē, bez vajadzības ierasties tiesas sēdē.
Šis ir spilgts piemērs tam, kā var visu darīt pilnīgi aplami. Pirmkārt, koronas krīzes laikā vajadzētu nevis atvieglot laulības šķiršanās procesu, bet, tieši pretēji, ieviest šķiršanās moratoriju, proti, nešķirt nevienu. Kad beigsies visas “mājsēdes”, ieilgušie ārkārtas stāvokļi un citi ierobežojumi, vismaz daļa izmisušo mierīgi apdomās savu lēmumu un varbūt to mainīs. Otrkārt, arguments, ar kuru mēģina pasargāt cilvēkus no emocionālām ciešanām, tiesas zālē satiekot savu tobrīd vēl laulāto draugu, nekam nav derīgs: ne tikai tad, bet jo īpaši tad, ja pārim ir kopīgi bērni un pāris tomēr šķiras, tas ir visu (gan viņu pašu, gan bērnu, gan visas Japānas valstiskās kopienas) labākajās interesēs – sekmēt un veicināt viņu spēju atrasties kopā vienā telpā un spēt sarunāties reālā klātbūtnē. Kā minimums – spēt paskatīties sejā.

“Madarai no plastisko operāciju šova Taizemē veikta dzimuma maiņa”, Delfi, 12.01. 2022: https://www.delfi.lv/izklaide/sovbizness/stils/madarai-no-plastisko-operaciju-sova-taizeme-veikta-dzimuma-maina.d?id=53948355
Janvāra sākumā 38 gadus vecā sieviete izlidoja no Rīgas uz Helsinkiem, lai tālāk dotos uz Taizemi, kur viņai veikta dzimuma maiņas operācija. Par gatavošanos operācijai viņa vēstīja tviterī.
20. gadsimts bija iezīmīgs ar daudziem pagriezieniem, taču īpašu ievērību pelna apstāklis, ka no Hipokrata zvēresta, kas bija vadījis ārstu profesiju gandrīz 2000 gadus, vēsā mierā tika izsvītroti gandrīz visi konkrētie aizliegumi (nenodzīt grūtniecei augli; nedot nāvējošas zāles ne slimniekam, ne kādam citam, kas tās lūdz; stingri glabāt kā noslēpumu jebko, kas uzzināts par slimnieka ģimeni, u.tml.), bet arī pats pamata princips: primium non nocere (“pirmām kārtām nekaitēt”). Fiziski vesela cilvēka ģenitāliju sakropļošana vai amputācija ir spilgts šī morālā aizlieguma pārkāpuma piemērs. Savukārt šādu lepni pasniegtu ziņu ievietošana sadaļā “šovbizness” – protams, bez jebkāda mājiena uz jebkādiem morālas dabas jautājumiem, kas šādu Taizemes braucienu sakarā būtu apspriežami, – kārtējo reizi liek jautāt: kam šis “šovs” tiek izrādīts, kāpēc un ko gaida no tā skatītājiem.

“Rotterdam bridge to be dismantled so Jeff Bezos’ yacht can pass through” (“Roterdamas tiltu dekonstruēs, lai Džefa Beizosa jahta varētu izbraukt kanālu”), DutchNews, 02.02.2022: https://www.dutchnews.nl/news/2022/02/a-bridge-too-far-local-anger-at-dismantling-of-historic-bridge-for-bezos-boat/
Runa ir par 1927. gadā būvētu Roterdamas tiltu, kuru 2017. gadā restaurēja kā daļu no pilsētas industriālā un kultūras mantojuma. Pēc restaurēšanas pilsētas dome apņēmās to vairs neaiztikt un piešķīra tam aizsargājama pieminekļa statusu. Runa ir arī par Amazon dibinātāja un vadītāja Džefa Beizosa 127 metrus garo jahtu, kuras trīs masti ir pārāk gari, lai izbrauktu zem tilta un nokļūtu tur, kur nu tai plānots nokļūt. Beizosa kungs, protams, apņemas samaksāt par tilta vidus daļas demontāžu un pēcāk restaurēšanu iepriekšējā izskatā. Savukārt daļa roterdamiešu protestē, ka kaut kāds amerikāņu miljardieris no pilsētas domes var iegūt atļauju, kādu neviens vietējais pat sapņos nav redzējis. Jāpiebilst arī, ka argumenti, ar kuriem dome ir gatava atbalstīt atļaujas izdošanu, nav īpaši veiksmīgi: tilta demontāža ienesīšot pilsētai papildus līdzekļus, kā arī nodrošināšot strādājošajiem peļņu. Bariņš roterdamiešu, ja atļauja tikšot izsniegta, sola stāvēt krastā un apmētāt Beizosa jahtu ar puvušām olām. Bet tajā visā, šķiet, slēpjas bezpalīdzīgas dusmas pret neskaidru objektu. Vai šis objekts būtu amerikāņu multimiljardieri ar savām luksusjahtām? Diez vai. Vai tas būtu tieši Amazon, kuru apsūdz cieņpilnu apstākļu nenodrošināšanā pakotājiem noliktavās, nodokļu nemaksāšanā, augstākā līmeņa politiskā lobija izmantošanā savtīgiem mērķiem un burtiskā vispasaules monopolstatusā? Daļēji. Bet visvairāk šīs bezpalīdzīgas dusmas, šķiet, vēršas pret pašu faktu, ka Beizoss ir tāds uzvarētājs (pretēji olu metējiem – zaudētājiem): visi lieto Amazon pakalpojumus, jo nav nekāda labāka un lētāka piedāvājuma, un tādējādi viņi paši zināmā mērā ir samaksājuši gan par šo jahtu, gan par tās ceļojumu cauri kanāliem, gan par plānoto tilta demontāžas atļauju.

Thierry Aimar, « L’injustice sociale n’est pas produite par les revenus, mais par le patrimoine » (“Sociālo netaisnību rada nevis ieņēmumi, bet gan mantojums”), Le Monde, 04.02.2022: https://www.lemonde.fr/idees/article/2022/02/04/l-injustice-sociale-n-est-pas-produite-par-les-revenus-mais-par-le-patrimoine_6112337_3232.html
Lai gan mūsu sabiedrība esot ārkārtīgi jūtīga pret vienlīdzīgu iespēju problēmu un uzskata, ka cilvēku ienākumi ir netaisni sadalīti, tā apņēmīgi pretojas mantojuma aplikšanai ar nodokļiem un jebkādai mantošanas tiesību apšaubīšanai vispārīgi. Ieskaitot arī pašu bagātāko gadījumā. (..) Privileģētie mūsu sabiedrībā tātad nav strādājošie, kuri saņem pārāk lielas algas, bet gluži vienkārši mantinieki.
Šajā viedokļa slejā autors nedaudz sapinas pats savos apgalvojumos: viņš īstenībā vēlas teikt, ka visu cilvēku ienākumiem un starta kapitālam būtu jābūt vienādiem, taču, līdztekus “pārāk lielajām algām”, īstenai vienlīdzībai īpaši traucē “mantošanas tiesību neapšaubīšana”. Un šādu nostāju pauž nevis kāds kaktu komunists kādā attālā tīmekļa nostūrī, bet viens no pazīstamākajiem mūsdienu Francijas ekonomistiem. Cilvēku tiesības pēc saviem ieskatiem apieties ar savu īpašumu, ja tas nav pretlikumīgi iegūts, viņam nešķiet nozīmīgas, savukārt pati motivācija – cilvēki strādā, krāj un kopj, lai atstātu saviem bērniem vai citiem tuviniekiem, jo viņus mīl, – novecojusi, gandrīz vai amorāla tradīcija.

Agra Lieģe-Doležko, “#EsArī Nr. 1”, Punctum, 31.01.2022: http://www.punctummagazine.lv/2022/01/31/esari-nr-1/
Žurnāls Punctum uzsāk dokumentālo stāstu sēriju #EsArī, kurā aicina seksuālas vardarbības upurus dalīties ar savu pieredzi un atmaskot varmākas.
Latvijā šāda veida kampaņas atnāk ar pāris gadu novēlošanos, kam ir arī sava labā puse – ir iespējams apskatīties un novērtēt, kā tās citās zemēs attīstījušās un ar ko beigušās. Piemēram, Sandra Millere, kurai Ēriks Brions bija izteicis neķītras piezīmes, Francijā 2017. gadā uzsāka Twitter kampaņu ar nosaukumu #balancetonporc (burtiski, “izmet savu cūku”). 2019. gadā Millere zaudēja pirmajā instancē par nomelnošanu un goda un cieņas aizskārumu un viņai tika piespriesta EUR 20 000 soda nauda. 2021. gadā apelācijas tiesa viņu attaisnoja, apgalvojot, ka iespēja publiski nosodīt seksuālu uzmākšanos “kalpo sabiedriskajam labumam”. Respektīvi, viņa uzvarēja, taču pēc ilga un smaga tiesas procesa, kurā pratināja lieciniekus, skaidroja abu personu iepriekšējās attiecības, notikuma gada un datuma atbilstību patiesībai un tamlīdzīgi. Šī nepatīkamā iespējamība – tikt iesūdzētam tiesā par “varmākas”, kā raksta Punctum, denunciēšanu soctīklos stipri piebremzēja visu “savas cūkas izmešanas” kampaņu.

Taču dziļākā problēma ar denunciēšanu soctīklos vai literatūras un filozofijas portālos ir šāda: pie tās vajadzētu ķerties tikai kā pie pēdējā salmiņa, apstākļos, kad visas citas iespējas ir izsmeltas. Proti, nav izdevies panākt izrunāšanos, atvainošanos un gandarījumu no pāridarītāja; nav izdevies saņemt palīdzību no vardarbības upuriem paredzētām organizācijām (tās piedāvā arī juridiskas konsultācijas); nav izdevies iesniegt sūdzību policijā. Denuncēšana soctīklos ir pats pēdējais un sliktākais, ko darīt, tieši tāpēc, ka šī metode, metot šaubu ēnu uz darbības motīviem, vājina upura upurstatusu. Jo kāds ir mērķis? Visu pasauli uzrīdīt pret “cūku”? “Cūkai”, cik vien iespējams, apgrūtināt tālāko darba, sabiedrisko un ģimenes dzīvi?

Atriebes eņģeļa zobens ir abpusēji griezīgs, tas draud cietēju padarīt par uzbrucēju un nosodāmo manipulāciju un varmācību nevis pakāpeniski nodabūt nost no galda, bet tikai pārbīdīt kā šaha figūru.

Arnis Sauka, “Nauda runā: Populisti ar izrādīšanos ir atklājuši savu nevarību; Saruna ar valsts Prezidentu Egilu Levitu”, Tvnet.lv, 23.12.2021.: https://www.tvnet.lv/7413969/populisti-ar-izradisanos-ir-atklajusi-savu-nevaribu
Bet, runājot par tām problēmām, jāsaka, ka sabiedrībā ir vērojama sašķeltība un neuzticība citam pret citu, pret sabiedrību kopumā un pret valsti vai institūcijām, kuras mēs paši esam ievēlējuši. Tā ir neveselīga un ne tikai Latvija raksturīga attieksme, bet tas ir daudzās valstīs, tāpēc arī starptautiski tiek runāts par demokrātijas krīzi. Decembra sākumā ASV prezidents Džo Baidens rīkoja samitu, veltītu demokrātijai, un tur tika runāts, kāpēc cilvēku neuzticība demokrātijai vairojas. Arī par populistiskajiem strāvojumiem, kādi ir visās valstīs. Dažās tie pat vēlēšanās iegūst vairākumu, esmu pilnīgi drošs, ka tā tas nebūs Latvijā, bet ir valstis, kur tā ir. Tas iemesls lielā mērā ir sociālo tīklu radītā publiskās domas fragmentācija. Agrāk sabiedriskā doma veidojās forumos, kur piedalījās aktīvisti un politiķi, tagad tas ir sadalīts daudzos mazos forumos jeb bieži tiek lietots termins “burbuļos”. Tajos cilvēki iedomājas, ka viņi ir visa tauta, – tie neredz pārējo sabiedrību. Tā rodas daudz lielāka pretstāve nekā iepriekš, kas arī traucē demokrātisko dialogu.
Pat neņemot vērā populisma kā noteiktas agrāras politiskās kustības vēsturi ASV 19. gadsimta nogalē, joprojām pārsteidz, ka t. s. demokrātijas krīzes apstākļos kā galvenais bubulis tiek piesaukts tieši populisms. Jo kas gan ir populisms? Tā ir apelēšana pie labās “parastās tautas”, “mazā cilvēka”, “tantes Bauskā” pret sliktajām elitēm (“Rīgā”). Kur nu vēl demokrātiskāks žests? Vai Latvijas Satversme tās pirmo divu pantu dēļ arī uzskatāma par “populistisku dokumentu”? Tiesiski kodificētās valsts pamatlikuma normas: “Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika” un “Latvijas valsts suverēnā vara pieder Latvijas tautai” – arī var uzskatīt par populistiskiem saukļiem, kas vērsti gan pret cara patvaldību un ierēdniecību, gan arī Baltijas vācu elites kārtas neizkustināmajām privilēģijām. Vai Latvijas iedzīvotāji sava neuzticīgā dumpīguma dēļ uzskatāmi par antipolitiskiem, pretvalstiskiem elementiem? Kas gan traucē būvēt politisko uzticamību un leģitimitāti no “apakšas” un no tā, kam tauta jau uzticas? Piemēram, dažādas socioloģiskās aptaujas[1] konsekventi uzrāda, ka Latvijas iedzīvotāji daudz vairāk uzticas valsts bruņotajiem spēkiem, pašvaldībām un pie laba ceļavēja vai zvaigžņu stāvokļa arī prezidenta amatam, ko gan, protams, nevar teikt par parlamentu, partijām, izpildvaru. Vai “demokrātiskajam dialogam” obligāti jānotiek partiju formā? Pie tautas “populisma”, neuzticības, dumpīga šķeltnieciskuma tiek vainoti tautas lietotie mediji un tehnoloģijas. Taču šādi apgalvojumi ir koks ar diviem galiem. Vai tad par pašpasludināto eliti arī nevar teikt, ka tā “iedomājās, ka ir visa tauta”? Vai tad elite arī nevar iekapsulēties “burbulī”? Šķiet, gana daudz revolucionārās situācijas pasaules vēsturē ir radušās tieši šādu elites “burbuļu” dēļ. Tāpat arī ar tehnoloģiju – jā, sociālie tīkli, internets, mediji var veidot ļoti sašķeltu un savstarpēji izolētu publisko vidi, bet no otras puses vēl nekad pasaules vēsturē nav bijuši pieejami tādi tehnoloģiskie rīki, lai patiesi praktizētu masu demokrātiju – “dienišķo plebiscītu”, kā to 1882. gadā nosauca Ernests Renāns.

Lāsma Zute-Vītola, “No paaudzes paaudzē. Psalmu dziedājumu tradīciju Ziemeļlatgalē kopj arī pandēmijas laikā”, LSM, 24.12.2021: https://www.lsm.lv/raksts/kultura/kulturtelpa/no-paaudzes-paaudze-psalmu-dziedajumu-tradiciju-ziemellatgale-kopj-ari-pandemijas-laika.a435530/?utm_source=lsm&utm_medium=Slide-widget&utm_campaign=slide-widget-1
Dažkārt, kad nomirušais cilvēks tuviniekiem rādās sapņos, tiek uzskatīts, ka šim cilvēkam kaut kā trūkst tajā saulē un viņš lūdz atcerēties par viņu. Tad arī notiek saļmu dziedājumi. (..) “Es zinu vienu dziedātāju no Medņevas pagasta, kura pa dienu nodzied divas saļmas un vakarā viņu aizved ar ātro palīdzību. Jā, tas ir smagi. Nodziedi sešas stundas dienā,” bilst Cibule.
Rakstā garāmejot pieminēts darbīgais jeb izraisošais cēlonis (causa efficiens) vienai no pazīstamākajām Latvijas tradīcijām. Sapņi kopš senseniem laikiem visās kultūrās uzskatīti par īpašu, slepenu, neikdienišķu zināšanu avotu, kas reizēm būtiski mainījuši civilizāciju vēsturi. Viens no slavenākajiem vēsturi mainošajiem sapņiem, saskaņā ar Cēzarejas Eisēbija liecību, parādījies Romas imperatoram Konstantīnam, tobrīd vēl pagānam. 312. gadā pirms kaujas pie Milvijas tilta Jēzus Kristus sapnī viņam paskaidrojis iepriekš debesīs redzētās krusta parādības nozīmi – “zem šīs zīmes tu sakausi savus ienaidniekus”. Pāvels Florenskis savu slaveno 1922. gada skaidrojumu par ikonostasu sāk ar ļoti detalizētu un nopietnu sapņa iekšējās loģikas un uztveres aprakstu. Savukārt modernos, tehnoloģiski un zinātniski lietpratīgos un “atburtos” Rietumus joprojām dažādos veidos kulturāli iespaido 19. gadsimta nogales un 20. gadsimta sākuma freidiskās vai jungiskās psihoanalīzes apsēstība ar sapņa skaidrojumiem, analīzi, kas it kā atklājot dziļākās patiesības par konkrētā sapņotāja identitāti, vēlmēm, traumām un dzīves problēmām.

Taču “saļmu” dziedājumos būtiskākais ierosinātājs ir saikne ar senčiem – radiniekiem, kuri apmeklē sapņos. It kā šie radi un priekšteči nebūtu zuduši, bet kādā dīvainā, grūti saprotamā veidā joprojām būtu klātesoši. Ziemeļu tautām šāda sakrāla priekšteču viesošanās sapņos nav sveša. Piemēram, vikingu laika senskandināviem persona bija četrdaļīga. Vispirms tai bija mainīgs ārējais apvalks, veidols, senskandināvu valodā saukts ‘hamr’ (diezgan fluīds; daži, kas māk, varēja pieņemt lāča, vilka vai čūskas apvalku); latviešu dainu izpratnē to varbūt sauktu par “augumu”. Tad bija ‘hugr’, kaut kas līdzīgs patībai vai dvēselei, kas paliek pēc nāves. Tad vēl personu sastādīja ‘hamingja’ – laba veiksme, laime (reizēm dainās “Laima” lietota arī daudzskaitlī, proti, katram cilvēkam varēja būt vairākas un dažādas “laimas”), reizēm fiziski redzama; tā var atnākt vai aiziet no cilvēka (angļu teicienu “to run out of luck” vikingi uztvertu ļoti burtiski). Un tad vēl bija šī apbrīnojamā cilvēkbūtnes daļa – ‘fylgja’ jeb sekotājs, tāds kā dzimtas vai senču gars un sargājoša personifikācija (varbūt latviešu velis?), kas visur dzīves laikā seko, uzrauga, palīdz, nes sev līdzi tādu kā ģenētiski garīgo asinsradniecības saikni ar visu plašo priekšteču tīklojumu, kas kā koka saknes iestiepjas dziļi senatnē, un vienmēr ir klātesošas, balstošas un sargājošas. Viesojoties sapņos, tās sniedz padomus, lūgumus, aicinājumus un brīdinājumus. Ja Medņevas pagastā kāda kundze krietnos gados, sešas stundas no vietas izdziedot “saļmas”, mielo kāda radinieka dvēseli, tad varat būt droši – viņa noteikti zina, ko dara.

“Aptauja: Teju puse Latvijas jauniešu izjūt bezcerību un bezspēcību”, Latvijas avīze, 18.12.2021: https://www.la.lv/aptauja-teju-puse-latvijas-jauniesu-vecuma-izjut-bezceribu-un-bezspecibu
Raugoties pēc iedzīvotāju vecuma, bezcerību un bezspēcību visbiežāk izjūt jaunieši vecumā no 18 līdz 24 gadiem. Pašlaik 45% šīs vecuma grupas pārstāvju ar minētajām sajūtām cīnās regulāri, savukārt visretāk bezcerību un bezspēcību pēdējo 12 mēnešu laikā izjutuši iedzīvotāji vecumā no 55 līdz 74 gadiem. Pārējās vecuma grupās ar bezcerību un bezspēcību saskaras vidēji 21% līdz 27% respondentu.
Katru gadu lasām ziņas par to, kā tāda vai tāda pārtikusi Ziemeļeiropas valsts kārtējo reizi ierindojas pasaules “laimīgākās” valsts priekšgalā. No tā labticīgs lasītājs secina, ka bagātība un valsts uzturēta sociālā nodrošinātība ir laimes un labas pašsajūtas atslēga. Šķiet, citētā aptauja no Latvijas varētu likt aizdomāties par mūžseno socioloģijas maksimu – korelācija (starp materiālo labturību un laimes sajūtu) ne obligāti nozīme cēloņsakarību. Intuitīvi šķiet, ka jauniešiem visa dzīve ir priekšā, nav iemesla ne par ko uztraukties, galva nav noslogota ar pieredzes grūtsirdīgo nastu, un, kā saka, “visi ceļi vaļā”. Tomēr, izrādās, ievērojams jauniešu skaits Latvijā ir nomākti, kamēr diezgan skaudros materiālajos apstākļos dzīvojošie, visu redzējušie, daudz rūgtuma un valstisko iekārtu maiņu piedzīvojušie pensionāri vēl joprojām ir saglabājuši kādu cerību.

Citviet šī jaunatnes grūtsirdība un bezcerība ir kļuvusi burtiski nāvējoša. Pagājušā gada decembrī fentanila pārdozēšana kļuva par galveno nāves iemeslu 18-45 gadus vecu (jaunu!) amerikāņu starpā[2] – par spīti lielajam Covid-19 nāvju skaitam, nemaz nerunājot par vēzi, citām saslimšanām un nāvējošiem negadījumiem. Kāpēc tā? Kāpēc ASV jaunieši izmisuma un bezcerības dēļ sevi burtiski nogalina? Līdzīgi Latvijai, ASV jaunieši arī ir nomākti, bet vecāki ļaudis – ar dzīvi apmierinātāki.[3] Jāpiemin vēl cita korelācija: šī bezcerībā slīgstošā, sevi nogalinošā ASV paaudze vienlaikus ir vismazāk reliģiozā paaudze ASV vēsturē.[4] Daži saka, ka vājināta reliģiozitāte ir vēlama sociālā parādība – tauta kļūstot iecietīgāka un atvērtāka.[5] Taču, ja atceramies amerikāņu “autohtono” filozofijas tradīciju, proti, pragmatismu, kas kāda apgalvojumu patiesumu izvērtē, uzdodot jautājumu “Vai tas strādā?” – tad pragmatiķim uzreiz būtu jāsecina, ka lielais fentanila nāvju skaits un jaunatnes bezcerības līmenis skaidri parāda, ka kaut kas valdošajās patiesībās īsti nestrādā.

“Atklāj atjaunoto LLU Meža fakultāti”, Latvijas avīze, 10.12.2021: https://www.la.lv/foto-atklaj-atjaunoto-llu-meza-fakultati
Lai gan fakultātes ēkai nav kultūras pieminekļa statuss, tā atrodas Academia Petrina aizsardzības zonā, līdz ar to fasādes atjaunošanā ņemtas vērā Nacionālās kultūras mantojuma pārvaldes prasības un saglabāti visi tās dekoratīvie elementi.
Jelgava ir unikāla pilsēta visas Latvijas mērogā. Unikāls 20. un 21. gadsimta pilsētbūvniecības eksperiments. Latvijas vēsturē ieņemot līdzīgu mentāli un kultūrvēsturiski svarīgu lomu kā Tartu Igaunijā, šī kādreizēja hercogu galvaspilsēta un guberņas centrs pēdējā karā tika faktiski noslaucīta no zemes virsmas. Savā ziņā arhitektūras vēsturei daudz nozīmīgākās zviedru laiku Narvas visaptverošais zaudējums ir lielāks robs Baltijas vēsturiskajā būvmākslā, jo, salīdzinot ar Narvu, daudz kas no “vecās Jelgavas” vēl joprojām ir redzams un sastopams. Pat ja ignorē bijušo vēsturisko centru, “vecās Jelgavas” sajūtu joprojām var gūt, pastaigājoties pa vietām, kuras 20. gadsimta sākumā vēl veidoja strādnieku priekšpilsētu apbūvi. Daļa svarīgāko vecās Jelgavas marķieru (pils, baznīcas, pieminekļi, dažas simboliskas celtnes) arī apzināti saglabāti, ļaujot šo pilsētu sasaistīt ar to pašu pirmskara Jelgavu, pat ja reizēm jāpiespiežas. “Vāciskā Jelgava” ir tikpat kā zudusi, bet ir palikusi un veidojas latviešu celtā Jelgava – gadsimta sākuma strādniecības, starpkaru perioda jaunās republikas, Ulmaņlaiku, okupācijas perioda un atjaunotās Latvijas Jelgava. Jā, padomju okupācijas perioda apbūve Jelgavā bija un ir brutāla, necilvēcīga, brīžiem tīši pazemojoša, taču atjaunotā Meža fakultātes ēka ļauj padomāt divreiz, vai labākā nākotnē visa “padomju Jelgava” estētisku un humānu apsvērumu dēļ būtu nojaucama. Zīmīga ir lasāmā piezīme par pieminekļu aizsardzības zonu – šķiet, it kā pietiktu tikai ar vienu no labākiem laikiem izdzīvojušu ēku un tās apkaimes starojumu, lai savā skaistuma orbītā ievilktu arī vēlāku laiku darinājumus. Nopietna un klasiski pamatīga ir Academia Petrina ēka, un tā pieprasa atbilstošu nopietnību, samērību un pamatīgumu no pretī esošās Meža fakultātes ēkas, tādējādi veidojot vienreizējas pieredzes vērtu saspēli starp 18. gadsimta apgaismības laika Kurzemes hercogisti un staļinisko Latviju. It kā ēka, uz kuru savulaik kā pasniedzēju aicināja Imanuēlu Kantu, pāri gadsimtiem piespiestu staļinisko jaunpienācēju cienīt sevi, vai vismaz ievērot kādas pieklājības un labas gaumes normas. Tas parāda, cik asimetriskas ir attiecības starp kvalitatīvu darinājumu un vēlākiem nabadzīgāku laiku mēģinājumiem radīt ko jaunu vai atdarināt – neizbēgami nāksies rēķināties ar labi nostrādātu darinājumu, kas cauri gadsimtiem jau ir ieaudzis savā vidē, kļūstot par neiztrūkstošu ainavas daļu, līdzīgi kā Zvārtes iezis Vidzemē vai Ventas rumba Kuldīgā. Tos labāk lieki netraucēt, izrādot pienākošos cieņu.

Daina Šulca, “Dāņi pārceļas uz laukiem: jaunās ģimenes pamazām atsakās no pilsētas “caffe latte” dzīvesveida”, Latvijas avīze, 04.12.2021: https://www.la.lv/dani-parcelas-uz-laukiem
Pārdomāti dzīvojot, Dānijā lauku mājas uzturēšanai un ar to saistītām izmaksām nav nepieciešami divi pilnas slodzes ienākumi. Ietaupās nauda arī uz kafejnīcu un restorānu rēķina, atsakoties no pilsētas tā sauktā “caffe latte” dzīvesveida, izsmalcināta apģērba un dārgiem veikaliem. Laukos ir daudz bezmaksas prieku – pastaigas pa mežu vai gar jūru neko nemaksā. Dānijā mainās attieksme un izpratne, kas ir laba dzīve – no pilsētas piesārņojuma brīva un dabiska vide provincei piesaista jaunas ģimenes. Populāri ir TV raidījumi par dzīvi laukos, ekoloģisku ēdienu, darbiem dārzā. Laukos dāņi redz arī iespēju radošākai un brīvākai dzīvei – laiku, ko pavadīja metro vai ielu sastrēgumos, tagad var izmantot kopā ar saviem mīļajiem, realizēt kādu radošu projektu, piemēram, keramikas darināšanu, zirņu stādīšanu, muzicēšanu, sērfošanu vai lasīšanu.
Latvijā gudri, izglītoti un ietekmīgi cilvēki pēdējos 30, bet jo īpaši 15 gados nereti ir pauduši viedokli, ka latviešu identitātei un pašizpratnei tik svarīgie lauki ir nolemti – vēstures nepielūdzamais rats darbojas pret lauku dzīvi, labākajā gadījumā laukus atstājot tikai lielsaimniekiem un bagātniekiem. Tas nekas, ka t. s. “agrārā jautājuma” risinājums vispār bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc tika nodibināta Latvijas valsts. Taču gan Covid pandēmija, gan šādi piemēri no Dānijas rāda, ka cilvēku starpā veidotā vēsture nav viens liels abstrakts process, kas no punkta A vienmērīgi un neizbēgami virzās pretim fiksētam punktam Z. Lauki netiek pamesti, “tāpēc, ka tāda nu reiz ir vēstures gaita”, vai, pasarg’ Dievs, “jo mēs dzīvojam 21. gadsimtā!” Nē, lauki tiek pamesti vai no jauna apdzīvoti, jo konkrēti cilvēki – augstos vai zemos amatos, no dažādiem sociāliem slāņiem – pieņem pavisam konkrētus lēmumus un izvēles. Šie lēmumi var būt labi vai slikti. Ja kāds pieņem sliktu izvēli, tad pēc kāda laika viņš var pieņemt labāku izvēli; morālais pienākums un godprātība to pat prasītu. Šeit redzam, ka jaunākas paaudzes dāņi, pārvācoties uz laukiem, pieņem labas izvēles, saprotot, ka līdz šim dzīvojuši sliktāku izvēļu veidotā pasaulē. Pagaidām dāņi šādas lauku dzīves izvēles pieņem salīdzinoši lielākas brīvprātības apstākļos, taču, piemēram, britu agrārās domas pārstāvis Kriss Smeijs savā nesenajā darbā apgalvo,[6] ka nākotnē dažādu sociālu un klimata krīžu dēļ šādas lauku dzīves izvēles būs neizbēgamas un tiks pieņemtas spaidu kārtā un izdzīvošanas labad. Teiksim, globālās sasilšanas rezultātā paaugstinoties ūdens līmenim, dzīve Kopenhāgenā kļūs neiespējama, tādēļ nākotnē dāņiem neizbēgami nāksies meklēt tādu politekonomisku iekārtojumu, kas ļaus izbijušajiem pilsētniekiem pašpietiekami apdzīvot un apsaimniekot šobrīd lielsaimniecību agroindustrijas pārvaldītos Jitlandes tīrumus.

Slavenais, un tagad jau arī valstiski novērtētais lībiešu krasta zvejnieks Andris Amtmanis zīmīgi saka: “Esmu palicis pie tā, kas man ir. Kā būs nākotnē, neviens nevar zināt. Dzīvoju, paļaujoties uz savu Kungu, – mēs esam ticīgi cilvēki, līdz ar to nav nekāda satraukuma. Gada skatījumā uz priekšu paskatos, bet tas nav tas, kas man obligāti jāsasniedz. Nospraužu mazos mērķus. Ja lielajiem būs lemts izdoties, tie izdosies.”[7]

[1]https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/petijums-iedzivotaji-visvairak-uzticas-armijai-bet-vismazak-saeimai.a345842/

[2]https://www.foxnews.com/us/fentanyl-overdoses-leading-cause-death-adults

[3]https://www.psychiatrist.com/jcp/mental/improvement-in-mental-health-with-aging/

[4]https://www.pewresearch.org/fact-tank/2018/06/13/younger-people-are-less-religious-than-older-ones-in-many-countries-especially-in-the-u-s-and-europe/ ; https://fivethirtyeight.com/features/millennials-are-leaving-religion-and-not-coming-back/

[5]https://psmag.com/ideas/gen-z-is-the-least-religious-generation-heres-why-that-could-be-a-good-thing

[6] Chris Smaje, A Small Farm Future: Making the Case for a Society Built Around Local Economies, Self-Provisioning, Agricultural Diversity and a Shared Earth. Chelsea Green Publishing, 2020.

[7]http://www.talsuvestis.lv/2021/12/07/censos-darit-visu-no-sirds/

Vēlreiz par ģimenēm un likumiem

Iedomāsimies sievieti, kas jau vairākus gadus dzīvo kopā ar savu draugu. Viņa gribētu ar viņu apprecēties un ir mēģinājusi viņam dot skaidrus mājienus. Bildināt no savas puses viņa neuzdrošinās, tas būtu pārāk liels spiediens, nebūtu īsti pieklājīgi, kā arī viņa tiešām baidās, ka viņš pateiks skaidru un galēju “nē”. Taču mājienus viņš ir saņēmis. Un viņš nevēlas.

Viņš nevēlas arī pašu vienkāršāko procedūru – divu liecinieku klātbūtnē salaulāties Dzimtsarakstu nodaļā kādas darbadienas pēcpusdienā, samaksājot nelielu valsts nodevu. Viņi abi zina, ka arguments par naudas trūkumu dārgām kāzām ir nejēdzīgs – neviens no viņiem negaida “dārgas kāzas”, lai gan balles visiem patīk. Viņi arī abi saprot, ka kāzas nav vienkārši liela balle ar tortēm un kleitām. Balle tiktu svinēta par godu viņu laulību solījumam, un visi lūgtie un pat nelūgtie viesi tad būtu šī solījuma liecinieki, padarot to vēl nopietnāku. Pat ar visu balli no nopietnības nevar izvairīties. Nopietnība ir tajā, ka viņi abi, kā vīrietis, tā sieviete, un tāpat arī visi apkārt stāvošie saprot, ka laulātais draugs ir viena no vērtīgākajām lietām, ko cilvēks jebkad savā dzīvē var iegūt. Tas ir unikāls, ne ar ko nesalīdzināms statuss. Tā ir unikāla partnerība. Tās ir vienīgās šāda veida attiecības, kas cilvēku nesaista ar pirmās pakāpes radiniekiem – vecākiem vai bērniem. Tās ir vienīgās līgumattiecības, kas ne tikai pretendē uz, bet pat pieprasa beznosacījumu dalīšanos un mīlestību, turklāt bez laika un apstākļu ierobežojumiem.

Arī abu minēto cilvēku vecāki vēlas, lai viņi apprecētos, jo tad šī lieta beidzot būtu “sakārtota”. Nebūtu vairs tā, ka dēlam vai meitai ir vienkārši “jau vairākus gadus draugs” vai “dzīvo ar draudzeni”. Ja viņi apprecētos, viņi kļūtu ģimene. Sieviete to grib jo īpaši tāpēc, ka šis konkrētais vīrietis viņai ir cilvēks, ar kuru viņa tiešām vēlētos – un domā, ka arī spētu, – nodzīvot atlikušo dzīvi. Ja viņi apprecētos, viņa sev šo jautājumu, šo dzīves daļu būtu “sakārtojusi”. Doma, ka viņi ar šo konkrēto vīrieti varētu izšķirties un tad viņai, kura vairs nav jauna, nāktos meklēt jaunu partneri pilnīgi tukšā vietā – kaut kādos krogos vai, pasarg’ Dievs, tinderī – viņai iedveš mēmas šausmas un izmisumu. Tāpēc viņa dod skaidrus mājienus par precēšanos. Taču vīrietis nevēlas.

Iemesli, kāpēc viņš nevēlas, var būt dažādu veidu un līmeņu. Ja viņam kāds tos prasītu, viņš varētu nosaukt veselu virkni, lai gan neviens nebūtu īstais. Viņš varētu teikt, piemēram, ka viņa vecāki bija precējušies un tik un tā “bija nelaimīgi”. Viņš varētu pastāstīt, ka viņa labākais draugs šķīrās no savas pirmās sievas ar šausmīgu skandālu, naidu, mantas dalīšanu tiesā un ārprātīgu traumu. Bet patiesais iemesls, kāpēc viņš negrib apprecēt šo sievieti, ir tāds, ka viņš nejūtas drošs par viņu kopīgo nākotni un sevi tajā. Viņam, visdrīzāk, ir cita vīzija par savu dzīvi, un šajā vīzijā minētā sieviete neietilpst. Viņš jūtas pietiekami labi, lai turpinātu dzīvot kopā, iespējams, pat ilgi, taču viņam nav pārliecības, ka šī sieviete ir viņa romantisko ilgu un ģimeniskās piederības un apņemšanās piepildījums. To sievieti, kuru viņš gribētu precēt, viņš, iespējams, vēl tikai cer satikt.

Visi cilvēki, kas no malas vēro šo – sievietei būtībā gandrīz traģisko situāciju – ir pilnīgi bezpalīdzīgi. Tur neko nevar darīt. Viņi vai nu izšķirsies, vai kāda lūzuma, varbūt pat ciešanu un sevis pārvērtēšanas rezultātā tomēr apprecēsies un izveidos ģimeni. To nav iespējams zināt un nav iespējams ietekmēt.

Kāpēc viņi nav ģimene? Tāpēc, ka vīrietis to nevēlas.

Viņu nevar “piespiest” ne sieviete, ne arī radinieki vai draugi – kur nu vēl pašvaldība vai valsts. Visu apkārtstāvošo bezpalīdzības atzīšana šajā situācijā ir nozīmīgs un godprātīgs solis.

Līdztekus šiem cilvēkiem, kas varētu apprecēties un kļūt par ģimeni, bet tomēr nevar, jo viens vai abi to nevēlas, pastāv vēl tādas pāru kopdzīves formas, kuras nekļūs par laulību objektīvu apstākļu dēļ. Laulība pēc savas jēgas un būtības ir iespējama un augstākā mērā nozīmīga tikai starp pretējā dzimuma personām. Attiecīgi viena dzimuma cilvēki savā konkrētajā partnerībā nekad neizveidos ģimeni. Viņi kā indivīdi to varētu izveidot, ja izšķirtos un nodibinātu attiecības ar pretējā dzimuma partneriem. Tas, ka viņi to nevēlas un redz to sev kā absolūtu neiespējamību, pat skandalozu absurdu, neko nemaina. Viņu vēlme būt ģimenei, pat ja tā ir abpusēja, ir līdzīga sievietes vēlmei iepriekš aprakstītajā gadījumā – viņi vēlas kaut ko, ko viņu dzīves šībrīža apstākļos nav iespējams iegūt. No vēlmes izpildīšanās viņus visus šķir vai nu partnera nevēlēšanās, vai atbilstoša partnera neesamība. Arī šajā situācijā visi apkārt stāvošie, rokas lauzošie un, protams, pašvaldība vai valsts ir pilnīgi bezpalīdzīgi. Tur neko nevar darīt. Jēdzienu pārdefinēšana arī neko nelīdz, jo tā tikai atbīda realitāti un patiesību, kuru visu zina, – tālāk.

Pagājušā gadā, kad piedalījos Tieslietu Ministrijas darba grupā Satversmes Tiesas sprieduma par paternitātes atbalstu izpildei, dzirdēju daudz interesanta. No sociālajiem darbiniekiem izskanēja labi saprotamas bažas, ka, pat ja ieviestu kaut kādu puslaulības reģistrācijas institūtu, kur vajadzētu parakstīties pie notāra (bez solījumiem, lieciniekiem, gredzeniem un ballēm), tik un tā visdrīzāk būtu gadījumi, kad vīrieti – teiksim to, kurš aprakstīts pirmajā rindkopā, – nevarētu “piedabūt” to izdarīt. Būtu tādi, kas ne tikai negribētu precēt savas draudzenes, bet negribētu pilnīgi neko parakstīt – pat ne mazāko papīrīti.

Protams, būtu arī tādas sievietes. Un atkal iznākums būtu tāds pats, kā visos šajos bēdīgajos stāstos no pieaugušo cilvēku dzīvēm: “Trīs gadus nodzīvoja kopā, pēkšņi saslima, nomira, bet sievietei dzīvoklis, mašīna nepienākas!” Vai arī: “Viņa vīrietim gan ēst gatavoja, gan gludināja, gan suni veda pastaigāties, bet tad viņš atrada citu un izmeta viņu uz ielas, un viņai nekādas kompensācijas!”

Humānistiskais impulss, saduroties ar visiem šiem bēdu stāstiem, vedina tos risināt, uzlabot, maksimāli novērst, “sakārtot”, gandrīz vai aizmuguriski “sareģistrēt”, lai tomēr sanāktu tā kompensācija, vismaz kaut kāds taisnīgums! – ja ne par dzīvokli, tad vismaz viesistabas dīvānu vai sunīti. Un par gaidās pavadītajiem gadiem, un par pieviltajām cerībām. Tas ir saprotams impulss (lai gan piebildīšu, ka pārāk strauji tiek izlemts, kurš ir jāatzīst par upuri).

Taču šim impulsam ir jāpretojas. Tam ir jāpretojas divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, ne valstij, ne pašvaldībai un kur nu vēl Satversmes Tiesai nav nekādas daļas un darīšanas gar cilvēku romantiskajām, erotiskajām un eksistenciālajām ciešanām. Tai nav nekādas daļas gar cilvēku sliktiem lēmumiem vai labiem lēmumiem, kas neizdevušies, vai neiespējamību pieņemt labus lēmumus. Valstij arī nav nekādas daļas un darīšanas gar nepareizu seksuālo orientāciju – vai orientāciju vispār. Starp citu, visi saprot, kāda orientācija ir pareiza un kāda ir nepareiza, visi arī saprot, kādu mērķi tā pilda un kālabad noteikta veida savienību, proti, laulību, valsts aizstāv un atbalsta. Visu šo patiesību noliegšana ir vienkārši trokšņa taisīšana un miglas pūšana. Lai kā mēs dažkārt to gribētu, cilvēciskās eksistences traģēdijas nespēj un nedrīkst risināt valsts. Mēs esam pieauguši un pilngadīgi – un, pat ja mēs savā garā neesam, mums jābūt. Nav citas izvēles. Valsts nav mūsu mamma, un mēs neesam tās mazie bērni. Valstij arī nav jāizpleš tās labvēlīgi tirāniskais tīmeklis tajās skumjajās vietās, kur gandrīz katrs vismaz reizi dzīvē saduras ar savas personīgās drāmas “karmiskajiem augļiem”.

Otrkārt, ir pareizi gribēt, lai valsts ar saviem likumiem palīdz cilvēkiem izdarīt labus lēmumus; tam arī kalpo likums – tas vedina uz labo un vedina prom no ļaunā. Taču labajam ir jābūt skaidri izteiktam, skaidri redzamam, atzītam un neatšķaidītam, pat ja tas savā tīrajā formā uzstāda ideālu, kuru daudzi nespēj pilnībā sasniegt. Un, ja arī sasniedz, tad bieži veiksmes, ne savu nopelnu dēļ. Tas būtu tas ideāls, kurā augstāk aprakstītā sieviete un vīrietis, laulāti un mīloši, Dzemdību namā sagaida savu zīdainīti, kurš vienu rociņu pastiepj mammai, otru – tētim, visus trīs savienojot beznosacījumu mīlestībā. Tas ir tas ideāls, kuru kādā šeit nesen publicētā tekstā aprakstīja Dostojevskis; es nedaudz pārfrazēšu: ideāls, kuru ir sludinājuši pravieši, par kuru mocekļi ir mesti lauvām, par kuru ir celtas gotiskās katedrāles, par kuru kari tiek sākti un izbeigti, par kuru tiek iznesti vislielākie upuri. Šīs beznosacījumu mīlestības trijotnes ideāls. Neviens cits.

Visi iepriekšējie likumprojekti, ar kuriem mēģina “sakārtot” kopdzīves problēmas un atvieglot cilvēkiem “dzīvi”, vienalga, ar kādu nosaukumu – partnerattiecību, dzīvesbiedru vai, kā jaunākajā iterācijā, civilo savienību – cieš no vienas un tās pašas problēmas. Tie mēģina atrisināt uzskaitītās un dažkārt arī mākslīgi uzpūstās problēmas nevis konkrēti un pa vienai, bet sareģistrējot kopā pārus. Proti, kad jauna veida pāru savienība būs izveidota un atzīta, tad arī tai apkārt vēdekļveidā risinās attiecīgās problēmas, par katru kaulējoties ar opozīciju. Piemēram, jautājot: vai šie sareģistrētie, kas nav vecāki, tiks legāli atzīti par bērna vecākiem? Kādā apjomā viņi mantos? Vai viņiem būs tikai tiesības vai arī pienākumi? Vai viņus sauks par “ģimenēm”?

Minētajā Tieslietu Ministrijas darba grupā, kura bija neglābjami sašķelta “Mozaīkā” un tās opozīcijā, opozīcijas virzīto pieeju pat neizdevās izskatīt. Tā būtu šāda: nekādu jaunu puslaulības institūtu nedibināt; pilnveidot attiecīgos līgumus, turklāt tādā veidā, ka līgumu par dzīvokli varētu noslēgt ar vienu personu, savukārt vienošanos par apmeklējumu reanimācijā – ar kādu citu. Galu galā, ir atvērts jautājums, kāpēc jauns civilo savienību līgums būtu jāattiecina tikai uz divām personām, nevis trim vai četrām? Nekādu pārliecinošu argumentu tam pretī nav, jo, ja reiz dualitāti un binaritāti, ko automātiski ietver laulība, saistot potenciālo tēvu ar potenciālo māti, noraidām, mistiskais divnieks jeb divsavienība paliek bez loģiska seguma.

Var saprast, kāpēc “Mozaīka” un tās draugi nepieņem nekādu konkrēto problēmu atrisināšanu un pastāv tikai uz pāru reģistrēšanu. Jo ir nepieciešams pārliecināt – un, ja vajag, piespiest domāt –, ka visas savienības ir vienlīdzīgas un visas valstij ir vienādi jāatbalsta. Citādāk valsts nebūs mīloša mamma. Citādāk tā drīzāk būs stingrs tētis. Argumentus par laulības izšķiroši būtisko saistību ar bērnu dabīgajām tiesībām, cik vien iespējams, augt ar vecākiem, viņi izliekas nesaprotam, lai gan ģimenes struktūras destabilizēšanai un visas pienākumu bāzes trivilizēšanai būs tālejošas negatīvas sekas.

“Mozaīka” un tās draugi darbojas pēc taktikas, kas jau perfekti pārbaudīta daudzkārt vēsturē un citās valstīs. Šo taktiku 1938. gada 5. septembrī Vinstons Čerčils Apvienotās Karalistes parlamentā raksturoja ar šādu līdzību: sākumā ar pistoli pie deniņiem paprasīja 1 mārciņu; kad to iedeva, paprasīja 2 mārciņas; galu galā prasītājs apmierinājās ar 1 mārciņu, 17 šiliņiem un 6 pensiem pie noteikuma, ka, apliecinot savu labo gribu nākotnē, tiks atdots arī viss pārējais.

Zīmīgais jautājums šeit, protams, ir, kāpēc “Mozaīkas” un viņu draugu opozīcija, par spīti intelektuālam un morālam pārākumam un augstajai platformai, kurā ir burtiski visi pasaules gudrākie cilvēki, kas par laulības institūtu nopietni domājuši, sākot ar senajiem grieķiem, ir ne tikai vāja, bet pat zaudē savus kādreizējos biedrus. Tādus kā “Jauno konservatīvo partiju”, piemēram. Nevar taču būt, ka partija nezina: viņi tika ievēlēti savas sociāli konservatīvās pozīcijas, nevis kāda cita “konservatīvisma” dēļ. Varbūt tāpēc, ka viņi izjūt ārprātīgu spiedienu, kas nāk ne tikai no Latvijas, bet arī Eiropas Savienības un Amerikas. Attiecīgi nepakļaušanās LGBT+ jautājumā viņiem riskē dārgi maksāt kādā citā jomā. Varbūt tāpēc, ka viņi šo jautājumu redz kā jau zaudētu, turklāt bezcerīgi zaudētu – un tādēļ negrib būt tajā pusē, tajā pulciņā, sauktā par vēstures mēslaini, kurš zaudēja. Taču viena lieta ir zaudēt ar godu un varbūt ar sasistu seju, bet pavisam cita – pienest pretiniekam kāroto uz paplātes. Pēdējais ir sliktāk nekā tikt iznestam uz vairoga.

Šobrīd Latvijā notiek parakstu vākšana par referendumu, kura mērķis ir noskaidrot suverēnās tautas, mūsu augstākā likumdevēja, nostāju ģimenes jautājumā. Demokrātiju mēs šeit vispār aizstāvam ar šķību seju un sakostiem zobiem, turklāt šajā jautājumā tā ir pat man: es tiešām nedomāju, ka pamata jēdzienu definīcijas un tvērumu vajadzētu atdot vairākuma nobalsošanai; es tiešām domāju, ka Satversmei jeb konstitūcijai tās vajadzētu sargāt – tāpat kā kādam augstākajos ešelonos vajadzēt spēt nosargāt varu dalīšanas principu un jo īpaši – veselo saprātu (tas ir, nosargāt to no nonākšanas vēstures mēslainē). Taču cilvēku pasaule ir tāda, kāda tā ir, un, kā saka franči, nākas strādāt ar līdzekļiem, kas pieejami uz borta.

Attiecīgā parakstīšanās saite ir šī: latvija.lv/pv. Pietrūkst vēl aptuveni 135 000 parakstu. Parakstieties un pienesiet parakstīties vecmāmiņām. Šī, iespējams, ir mūsu pēdējā cerība jautājumā, kas ir izšķirošs un skar pašas svarīgākās un svētākās lietas.

Embrijs – potenciāls cilvēks vai cilvēks ar potencialitāti?

Rietumu sabiedrībā valdošā morālā intuīcija stingri atbalsta normu, ka tīši nogalināt nevainīgu cilvēku ir nepareizi.[1] Šāda nogalināšana ir nepieļaujama, jo to nosaka ētiskais statuss, kādu mēs piešķiram cilvēkam.

Kādas īpašības cilvēkam piešķir to ētisko statusu, kas padara nevainīga cilvēka tīšu nogalināšanu par augstākā mērā morāli nepareizu? Kad šīs īpašības sāk veidoties? Runājot par attīstības periodu līdz piedzimšanai, īpaši tā agrīnajām stadijām, sabiedrību vienojošas neapstrīdamas morālās intuīcijas nav. Agrīns embrijs, kas izveidojas līdz ar apaugļotas olšūnas jeb zigotas dalīšanos, sākotnēji nemaz nelīdzinās mūsu priekšstatiem par cilvēku – tas ir mikroskopiska izmēra identisku šūnu lodveida sakopojums. Vienlaikus tas tomēr ir cilvēka embrijs.

Lai gan attīstības stadiju skaits un lietotā terminoloģija dažādās publikācijās var atšķirties, periodā līdz piedzimšanai parasti izšķir embrija stadiju (pirmās 7–8 attīstības nedēļas) un augļa stadiju (sākot ar 8.–9. nedēļu). Embrija un augļa stadijas atšķiras ar to, ka auglim, salīdzinot ar embriju, ir parādījusies lielāka morfoloģiska un anatomiska līdzība ar cilvēka organismu. Tomēr jāuzsver, ka iedalījums embrija un augļa stadijās ir nosacīts, jo attīstība ir pakāpeniska.

Kā vērtēt cilvēka embrija un augļa nozīmīgumu no ētikas viedokļa? Citiem vārdiem sakot – kāds ir cilvēka embrija un augļa ētiskais statuss? Lai mēģinātu atbildēt uz šiem jautājumiem, papildus morālai intuīcijai jāizmanto racionāla spriestspēja, salīdzinot dažādas iespējas.

Vispirms jāmin daži piemēri tādām embrija vai augļa īpašībām, kuras nevar uzskatīt par būtiskām, vērtējot ētisko statusu. Piemēram, lai gan ķermeņa forma ir emocionāli nozīmīga cilvēka atpazīšanā, diezin vai ir būtiski, kurā attīstības posmā embrijs sāk morfoloģiski līdzināties cilvēkam. Protams, cilvēka embrijs līdzinās nevis pieaugušam cilvēkam, bet gan cilvēka embrijam atbilstošajā pakāpeniskās attīstības stadijā, taču šis fakts var tikai mudināt precizēt mūsu ikdienas priekšstatus par to, kāda izskatās cilvēciska būtne dažādās tās attīstības stadijās. Var minēt arī šādu domas eksperimentu – ja kāda dzīvo būtņu suga atšķirtos no cilvēka tikai un vienīgi ar savu ķermeņa formu, vienlaikus pilnībā līdzinoties cilvēkam no visu pārējo īpašību un spēju viedokļa, tad nebūtu pamata piešķirt šai sugai mazāk nozīmīgu ētisko statusu.

Arī brīdis, kad auglis iegūst dzīvotspēju ārpus mātes ķermeņa, nevar būt tā nozīmīgā robežšķirtne, ar kuru augļa nonāvēšana kļūst par morālu pārkāpumu. Tad ētisko statusu noteiktu nevis paša embrija vai augļa īpašības, bet ārēji faktori, piemēram, medicīniskās tehnoloģijas attīstība, kas ļautu saglabāt dzīvotspēju ārpus mātes organisma. Tādā gadījumā embrija un augļa ētiskais statuss varētu būt atšķirīgs dažādās pasaules daļās, atkarībā no pieejamās medicīniskās tehnoloģijas. Šādu morālo relatīvismu grūti savienot ar vispārpieņemto ideju par universālām cilvēktiesībām. Turklāt cilvēks jebkurā attīstības stadijā var eksistēt tikai konkrētu vides faktoru pieejamības robežās.

Ētiskais statuss un pati cilvēciskas būtnes izveidošanās bieži tiek saistīta ar kādu centrālās nervu sistēmas attīstības pakāpi. Nervu sistēmas attīstībai ir raksturīgs izteikts pakāpeniskums – muguras smadzeņu aizmetnis sāk veidoties jau ar 14. embrija attīstības dienu, bet galvas smadzenes turpina attīstīties arī pēc piedzimšanas. Kāpēc tieši nervu sistēmas attīstība tiek uzsvērta kā īpaši būtiska ētiskā statusa vērtēšanā? Atbildot uz šo jautājumu, kļūst skaidrs, ka ētiski nozīmīga ir ne jau nervu sistēma pati par sevi, bet nozīme, kuru mēs piešķiram centrālajai nervu sistēmai, domājot par tādām spējām kā spēja just sāpes vai apziņa.

Tomēr, runājot par dzīvības pārtraukšanu, tā attīstības stadija, kurā embrijs vai auglis jau spēj just sāpes, nevar būt ētiski izšķiroša. Protams, sāpju izraisīšana nonāvējot ir apstāklis, kas jāņem vērā, taču ētiskā statusa problēma ir saistīta, pirmkārt, ar nonāvēšanas, nevis sāpju radīšanas ētisko vērtējumu. Ja cilvēku nonāvēt ir morāli nepareizi, tad ne jau tikai tāpēc, ka šāda darbība radītu sāpes. Savukārt, ja embrija un augļa nonāvēšana pati par sevi ir vērtējama kā morāli neitrāla, tad pat iespēja, ka nonāvējot tiek nodarītas sāpes, neprasītu principiālu atteikšanos no šādas prakses. Tā prasītu vienīgi tādu nonāvēšanas metožu lietošanu, kas mazinātu vai novērstu sāpes.

Daži bioētiķi, no kuriem pazīstamākais ir Pīters Singers (Peter Singer), aizstāv viedokli, ka ne tikai līdz piedzimšanai, bet arī vēl kādu laiku pēc tam zīdaiņiem nav tāda ētiskā statusa, kāds ir cilvēkiem kā “personām”. Singers un viņa domubiedri jēdzienu “persona” lieto nevis kā sinonīmu jēdzienam “cilvēks”, “cilvēciska būtne”, bet lai apzīmētu būtni, kurai jau ir sevis apzināšanās spēja – izpratne par savu “es”, apzināta vēlme dzīvot un apzinātas nākotnē vērstas intereses. Singers uzskata, ka attīstības periodā līdz piedzimšanai un vēl kādu laiku pēc tam nevar būt runa par šādām spējām. Tāpēc gan cilvēka embriji un augļi, gan jaundzimušie un zīdaiņi morālā statusa ziņā ir pielīdzināmi dzīvniekiem:

“Nogalināt gliemezi vai dienu vecu bērnu nenozīmē izjaukt šādu [nākotnē vērstu – G. B.] interešu realizāciju, jo gliemezis vai dienu vecs bērns nav spējīgs apzināties šādas intereses.”[2]

Pieņemot tādu “personas” definīciju, kādu izmanto Singers, cilvēka embriju un augli var uzskatīt vienīgi par potenciālu personu: lai gan embrijam un auglim nav tādu īpašību, kādas ir “personai”, tās paredzami attīstīsies nākotnē. Citiem vārdiem sakot, cilvēka embrijam un auglim piemīt potencialitāte attīstīties par personu. Par pamatotu varētu uzskatīt pieņēmumu, ka potencialitāte ir būtisks vai pat izšķirošs faktors ētiskā statusa novērtēšanā; attiecīgi embrija potenciāls izaugt par cilvēku ar pilnām tiesībām vedina šīs tiesības atzīt arī embrionālā stadijā. Šo pieņēmumu varētu nodēvēt par “konservatīvo” vai “tradicionālo” skatījumu.

Tomēr pēdējos gadu desmitos šādu potencialitātes nozīmīguma atzīšanu ir kritizējuši daudzi bioētiķi. Piemēram, Maikls Tūlijs (Michael Tooley) apraksta sekojošu domu eksperimentu. Pieņemsim, ka tiktu atklāta viela, kuru ievadot kaķēnu smadzenēs, tiem augšanas gaitā attīstītos cilvēka līmeņa intelektuālās spējas. Tad, pēc Tūlija domām, kaķēnus varētu uzskatīt par potenciāliem cilvēkiem ētiskā statusa ziņā. Taču no tā neizriet, ka mums būtu pienākums šādu vielu injicēt un kaķēniem (jau pirms injekcijām) būtu jāpiešķir cilvēka ētiskais statuss. Tātad, secina Tūlijs, potenciālās spējas pašas par sevi nepiešķir ētisko statusu.[3]

Galvenie minētie iebildumi pret potencialitātes nozīmi ētiskā statusa izvērtējumā būtu šādi:

1. Potencialitātei nav nozīmes, vērtējot ētisko statusu un tiesības. Piemēram, jebkurš valsts prezidents savas dzīves posmā pirms ievēlēšanas šajā amatā varēja tikt nosaukts par “potenciālu prezidentu”, taču tas nenozīmē, ka tad viņam būtu bijušas prezidenta tiesības. Singers atgādina: princis Čārlzs ir potenciāls karalis, taču tas nenozīmē, ka viņam ir karaļa pilnvaras. Vēl tiek minēta šāda analoģija: mēs visi esam potenciāli miruši, taču tas nav iemesls, lai pret mums jau tagad izturētos kā pret jau mirušiem. Tātad potencialitāte pati par sevi neietekmē šībrīža ētisko statusu un tiesības. Ja potencialitātei ir kāda ētiska nozīme, tad vienīgi tajos gadījumos, kad citi (piemēram, vecāki) šādu nozīmi tai piešķir.

2. Vienlaikus arguments, kas balstās uz potencialitāti, “pierāda” pārāk daudz. Ja zigotai piemīt potencialitāte un tāpēc īpašs ētiskais statuss, tad kāpēc arī ne olšūnai un spermatozoīdam pirms apaugļošanās? Ja ir morāli nepareizi nepieļaut zigotas potencialitātes realizāciju, kāpēc tas pats nav morāli nepareizi attiecībā uz jebkuru olšūnu un spermatozoīdu? Ja tā, tad ne vien aborts, bet arī apaugļošanās novēršana un pat nevēlēšanās radīt tik daudz bērnu, cik fiziski iespējams, būtu jāuzskata par amorālu.

Šāda kritika atkal un atkal tiek atkārtota mūsdienu bioētiķu utilitāristu publikācijās. Tomēr tā nebalstās uz pietiekami pārdomātu potencialitātes izpratni.

1. Ja aplūkojam pirmo kritikas punktu, embrija potencialitāte kļūt par personu būtiski atšķiras no pilsoņa potencialitātes kļūt par prezidentu. Pastāv būtiska atšķirība starp ozolzīles potencialitāti kļūt par ozolu un ozola potencialitāti kļūt par ozolkoka mēbeli. Pirmajā gadījumā var runāt par aktīvo, otrajā – varbūt vienīgi pasīvo potencialitāti.[4]

Aktīvā potencialitāte ir embrijam iekšēji piemītoša – tipiskos gadījumos (ja nav, piemēram, kāda ģenētiska defekta, kas kādā stadijā embrija tālāko attīstību padara neiespējamu) jau iepriekš var paredzēt embrija attīstības gaitu.

Savukārt pasīvo potencialitāti nosaka ārējie faktori. Tikai pēc tam, kad tas ir noticis, var secināt, ka konkrētā persona tiešām bija potenciāls prezidents. Arī to, vai princis Čārlzs kļūs par Apvienotās karalistes karali, nosaka ārēji faktori, piemēram, tas, ka referendumā netiks nobalsots par monarhijas atcelšanu. Šādas ārēju faktoru piešķirtas potencialitātes gadījumā precīzāk ir runāt nevis par potencialitāti, bet gan par iespējamību.

Turklāt fakts, ka potenciālam prezidentam nav prezidenta tiesību, nenozīmē, ka šajā gadījumā viņam nebūtu daudzu citu tiesību, piemēram, tiesības kā valsts pilsonim realizēt savas potenciālās spējas un uzsākt priekšvēlēšanu kampaņu. Tiesības izriet no tiesību subjekta būtiskajām īpašībām. Ja embrija aktīvā potencialitāte ir embrija būtiska īpašība, tad tā piešķir arī atbilstošas tiesības – tiesības īstenot šo potencialitāti.

Visbeidzot analoģija ar mums kā potenciāli mirušiem ir vismaz apšaubāma, jo līdz ar nāvi cilvēks (kā dzīvs pie Homo sapiens sugas piederošs organisms vai kā miesas un dvēseles vienība) beidz eksistēt vispār. Tāpēc šajā gadījumā par kādām nākotnē iegūstamām vai potenciālām spējām nevar runāt.

2. Atbildot uz otro kritikas punktu, proti, kāpēc nevar uzskatīt, ka potencialitāte piemīt jebkurai olšūnai un spermatozoīdam jau pirms apaugļošanās, un kā pamatot, ka tieši apaugļošanās ir ētiski nozīmīga robežšķirtne, ir jāaplūko apaugļošanās procesa nozīme. To var aplūkot divos aspektos – bioloģiskajā un ontoloģiskajā. No bioloģijas skatpunkta var minēt divus nozīmīgus apaugļošanās rezultātus: a) jauna individuālā genotipa jeb ģenētiskās identitātes izveidošanās; b) sarežģīti bioķīmiski procesi, kas nodrošina zigotas dalīšanos.

Šie procesi laikā sakrīt ar citu ontoloģiskā terminoloģijā aprakstāmu notikumu. Ar olšūnu (un spermatozoīdu) ir notikusi kvalitatīva pārmaiņa, jo apaugļotajai olšūnai ir parādījusies jauna būtiska īpašība – iekšēji piemītoša potencialitāte.

Fakts, ka apaugļošanās nenotiek vienā acumirklī, bet ir process, kas zīdītājiem ilgst aptuveni 12 stundas (potencialitātes nozīmes kritiķi šim faktam mēdz pievērst lielu uzmanību), nenozīmē, ka to nevar uzskatīt par vienu, kvalitatīvu pārmaiņu nesošu notikumu. Analoģiski, piemēram, bumbas pagrūšana, vērojot to palēnināti, ir ilgstošs process ar dažādiem etapiem, taču vienlaikus tā ir arī pārmaiņas nesošs notikums.[5]

Protams, arī visa turpmākā augšana un attīstība ir atkarīga no labvēlīgiem ārējiem faktoriem (jebkurā attīstības stadijā cilvēks ir atkarīgs, piemēram, no skābekļa pieejamības), taču pirms šīs kvalitatīvās pārmaiņas pat pie vislabvēlīgākajiem ārējiem faktoriem olšūnai nav iekšēji piemītošas potencialitātes attīstīties par embriju, augli un bērnu.

Tagad atgriezīsimies pie Maikla Tūlija aprakstītā piemēra ar “intelektuālajiem kaķēniem”. Arguments, ka mums nav morāla pienākuma vielu injicēt, drīzāk varētu saskanēt ar nostāju, ka nav morāla pienākuma atturēties no apaugļošanās novēršanas un/vai radīt tik daudz bērnu, cik vien iespējams. Vielas injicēšana, izraisot kvalitatīvas pārmaiņas kaķēnu attīstībā, varētu atbilst tādai kvalitatīvai pārmaiņai, kas notiek līdz ar apaugļošanos. Vienīgi līdz ar to parādās potencialitāte veidoties cilvēku intelektuālajām spējām, un pēc vielas injicēšanas tiešām būtu nepareizi “kaķēniem” (ja tos vēl varētu tā nosaukt) liegt potencialitātes īstenošanos, tos nogalinot (kā to atzīst arī Tūlijs).

Potencialitātes parādīšanās nozīmē jauna Homo sapiens sugas pārstāvja – un šādā nozīmē cilvēciskas būtnes (nevis “potenciālas cilvēciskas būtnes”) – aizsākumu. Potencialitāte ir būtiska īpašība, vērtējot būtnes ētisko statusu.

Šo secinājumu nekādi neietekmē fakts, ka ģenētisku vai citu bioloģisku faktoru dēļ potencialitāte var arī nerealizēties. Piemēram, aptuveni 50% gadījumu embrija attīstība pārtrūkst pirmo divu nedēļu laikā.[6] Taču arī jaundzimušo un bērnu mirstība ir bijusi ļoti augsta gandrīz visā cilvēces vēsturē, tomēr šis fakts nekādi neietekmē mūsu uzskatus par jaundzimušo ētisko statusu.

Mūsdienu bioētiķu darbos ir atrodami dažādi mēģinājumi pamatot, ka embrijs nav cilvēks vai vēl nav cilvēks. Šie mēģinājumi mēdz balstīties asprātīgos, taču virspusējos argumentos. Noliedzot, ka embrijs ir cilvēks ar atbilstošu ētisko statusu, būtu jānoliedz arī jaundzimušo pilnvērtīgs ētiskais statuss. Daži utilitārisma aizstāvji bioētikā ir gatavi pieņemt arī šādu secinājumu. Taču no tā loģiski izrietētu atteikšanās no Rietumu civilizācijas ētiskā pamatprincipa, ka visi cilvēki jebkurā dzīves periodā pelna cieņu un tiesisko aizsardzību.

[1] Raksta sagatavošanā izmantoti fragmenti no grāmatas: G. Brāzma, Bioētika: cilvēka dzīvības radīšana un pārtraukšana. Jelgava: LLU, 2010.

[2] P. Singer, Practical Ethics. Second Edition, Cambridge: Cambridge University Press, 1993, p. 90.

[3] M. Tooley, “Abortion and Infanticide”, Bioethics: An Anthology. ed. by H. Kuhse, P. Singer, Blackwell Publishers, 1999, p. 31.

[4] M. Reichlin, “The Argument from Potential: A Reappraisal”, Bioethics, Vol. 11, 1, 1997, pp. 1–23.

[5] D. Oderberg, Applied Ethics: A Non-Consequentialist Approach, Blackwell Publishers, 2000, p. 15.

[6] L. Walters, “Fetal Research”, Encyclopedia of Bioethics. 3rd Edition, ed. by St. G. Post, MacMillan Reference Books, 2004, Vol. 2, p. 923.

Par bailēm no nosodījuma un alkām pēc mīlestības

Vēlos jums pastāstīt par diviem konkrētiem atgadījumiem manā dzīvē. Pirms vairākiem gadiem, kad studēju kārtējā augstskolā, man gadījās apmeklēt kursu ar nosaukumu “19.–20. gs. Rietumu un ASV filozofija”. Lai to nokārtotu, bija jāiesniedz eseja par kādu grāmatu no iepriekš piedāvāta saraksta. Izvēlējos 19. gadsimta vācu apgaismības filozofa, antropologa un izbijuša teologa Ludviga Andreasa fon Feierbaha grāmatu Kristietības būtība (1841), kas veltīta reliģijas kritikai. Šī bija viena no retajām reizēm, kad, pildot mācību uzdevumu, izlēmu iekļaut arī savu personīgo nostāju, nevis zinātniski distancēties no aplūkojamā objekta. Nenoliedzu, ka mana eseja, cenšoties oponēt grāmatas autoram, bija nedaudz vienpusīgāka, kā vajadzētu, taču tās rakstīšana man toreiz sagādāja gandarījumu.

Lai radītu nelielu priekšstatu par darba saturu, iekļauju dažus izvilkumus:

“Lielākā morālā problēma, kas rodas, sekojot Feierbaha filozofijai, un kuru autors, rakstot savu darbu, iespējams, nespēja paredzēt, ir atbildības izjūtas kritums un izpratnes par mūžību zudums daudzu cilvēku vēlākajos vienkāršotajos dzīves uzskatos. Kamēr paļaušanās uz Dieva vadību un uzraudzību grūtos brīžos palīdzētu cilvēkam rīkoties atbildīgi un savā rīcībā iekļaut kaut ko arī ārpus sevis paša, vienalga, laika vai telpas izpratnē.”
(..)
“Feierbahs dažviet diezgan brīvi pārdefinējis kristietības jēdzienus atbilstoši savam redzējumam (viņa izpratnē lūgšana ir “cilvēka saruna pašam ar sevi” u. tml. subjektīvi novērojumi)”
(..)
“Feierbaha darba vēlākie apbrīnotāji bija Markss, Engelss, Nīče, Freids u.c. Šādas domāšanas paspārnē 20. gs. radās autoritāras politiskās iekārtas, kurās amorāla vadoņa kults aizstāja Dievu. Lai gan, protams, būtu muļķīgi vainot konkrēti vienu pašu Ludvigu Feierbahu pie šādu notikumu attīstības, jo tas nebija tas, uz ko viņš mudināja, tāpat kā to tiešā veidā nedarīja arī Kārlis Markss, rakstīdams “Kapitālu”.”

Runājot par vienpusīgumu, jāatzīst, ka reliģiozam cilvēkam ir tikpat grūti atturēties no kritisku piezīmju izteikšanas kā ateistam, tikai viss notiek kā spoguļattēlā – labo redz pa kreisi un kreiso pa labi. Tā, piemēram, filozofs Igors Šuvajevs savā salīdzinoši nesen iznākušajā apgaismības laikmetu apskatošajā grāmatā Rūpēs par dvēseli (2019) par terorisma tēviem pasludinājis pāris kristiešus. Nodaļā par Reformāciju Sv. Augustīns nosaukts par “pirmo terorisma teorētiķi, kas pamato valsts varas izmantošanu baznīcas interesēs” un Luters – par “pirmo teroristu praktiķi, kaut gan uz pirmā statusu atradīsies arī citi tīkotāji”.[1]

Taču domāju, ka neviens nenoliegs: autoru izklāstītās idejas bieži vien nevis ved sabiedrību no punkta A uz idejas autora iecerēto punktu B, bet rada sava veida aizvēju pilnīgi citām idejām, kuras autors nemaz neatpazītu kā savas idejas turpinātājas. Savulaik Luters bija nepatīkami pārsteigts par zemnieku nemieriem un vēlāko Zemnieku karu un veltīja vairākus rakstus šīs viņa ideju iedvesmotās sacelšanās kritikai.[2]

Atgriežoties pie stāsta par manām studijām, pienāca atzīmju izlikšanas diena, un visi studenti bija sapulcējušies kursa atpūtas telpā uz noslēguma pārrunām. Nebija nemaz tik ilgi jāgaida, līdz pienāca mana kārta.

“Iepazinos ar jūsu darbu, taču, pirms runājam tālāk, vai jūs esat kristiete?” – profesors uzsāka.

Sajutu sev pievērstus kursabiedru skatienus. Brīdi vilcinājos.

“Jā, esmu.” – Es atbildēju.

Šķita, ka, izrunājot šos vārdus, laiks uz brīdi it kā aprāvās. Pēkšņi skaidri apzinājos, ka telpa ir pilna ar cilvēkiem.

Pasniedzējs, noklausījies manu atbildi, viegli pasmaidīja un turpināja sarunu, norādot gan uz izteiksmes neprecizitātēm, gan citiem, viņaprāt, pieminēšanas vērtiem aspektiem manā tekstā. Neko daudz no viņa teiktā gan sākumā neuztvēru, jo atrados nupat uzdotā jautājuma atskaņu varā. Profesora vēlme noskaidrot manu reliģisko pārliecību analizētās grāmatas satura kontekstā man bija saprotama, taču negaidīta. Ar šodienas acīm raugoties, nevaru atturēties no piezīmes, ka citiem studentiem netika jautāts, vai viņi ir, piemēram, Renē Dekarta ideju nekritiski sekotāji. Jautājums mudināja domāt, ka starp manu gadījumu un pārējiem pastāv būtiska vērtēšanas atšķirība.

Kad mana teksta analīze no profesora bija izskanējusi, saņēmu pat labu atzīmi. Manis izteiktais “jā, esmu” no filozofiska mēroga atbildes kļuva par vienkāršu sociālu parādību. Sākot ar šo dienu, turpmāk visi klātesošie kursabiedri bija informēti par manu atrašanās vietu pārliecību kartē. Protams, es mierīgi būtu varējusi teikt, ka tas ir privātas dabas jautājums, uz kuru nevēlos atbildēt. Varēju arī pieturēties pie izvairīgākas pozīcijas, sakot, ka “es pārstāvu kristietību šīs konkrētās esejas ietvaros”. Taču šis nu bija tāds jautājums, par kuru es negribēju melot vai izvairīties.

Vai man bija bail atbildēt? Ne gluži. Taču es rēķinājos, ka pēkšņi varu izrādīties apkārtējo nicinājuma vai izsmiekla objekts. Man piemīt daudziem latviešiem raksturīgais instinkts nevēlēties atrasties uzmanības centrā, lai nekļūtu par vieglu mērķi. Toreiz tas izrādījās lieks satraukums. Vienīgais, ko es sajutu, bija labvēlīga vienaldzība. Neviens neizrādīja nekādu sajūsmu, taču arī neko citu. Man ļāva pārstāvēt sevi. Un tieši šī vienaldzība man apliecināja, ka tiesības uz reliģisko brīvību ir īstas. Savā turpmākajā izglītošanās ceļā izvēlējos pētīt to, kas mani interesēja visvairāk, – sakrālo mākslu. Arī to man neviens neliedza.

Mans otrais stāsts ir par reizi, kad es izvēlējos melot. Tās bija vienas no manām pirmajām attiecībām, īsi pēc vidusskolas beigšanas. Lai arī es viņā nebiju iemīlējusies, man viņš patika un es labprāt mēdzu ar viņu pavadīt laiku. Tas bija periods manā dzīvē, ko varētu nosaukt par sevis meklējumiem. Es nezināju, ko īsti vēlos, taču domāju, ka visa dzīve vēl priekšā, lai to noskaidrotu. Mūsu attiecības kādu laiku turpinājās ne pārāk nopietnā statusā, līdz vienu dienu no viņa puses izskanēja atzīšanās mīlestībā. Tas man nāca pilnīgi negaidīti.

Mani uzskati par patiesības vērtību toreiz bija tik izplūduši, ka likās: tas būtu kaut kādā ziņā nepieklājīgi un pat nežēlīgi viņu atraidīt, turklāt es nevēlējos mūsu attiecības pārtraukt. Jā, es zināju, ka viņu nemīlu, taču cerēju, ka varbūt mīlestība ar laiku atnāks. Tā taču varēja gadīties. Sīkāki vai lielāki ikdienas sadzīviskie meli man nelikās nekas pārlieku slikts, tā bija daļa no izdzīvošanas stratēģijas. Tāpēc klusi nomurmināju: “Es tevi arī mīlu.”

Lieki teikt, ka viņš bija ļoti laimīgs par manu atbildi. Mūsu attiecības sākumā uzlabojās. Es saņēmu visdažādākos uzmanības apliecinājumus, kas patīkami pacēla manu skolas laikā traumēto pašapziņu. Taču tad pienāca brīdis, kad viņš iegādājās dzīvokli, kurš neatradās Rīgā, cerot, ka mēs turpmāk tur dzīvosim kopā. Tā kā manā izpratnē mēs joprojām atradāmies tajā pašā attiecību stadijā kā iepriekš, jo no manas puses šī atzīšanās mīlestībā nebija nopietna, es netaisījos nekur pārcelties vai jebkādā citā veidā būtiski pārkārtot savu dzīvi, kura man likās gana laba. Tā nu es braucu pie viņa ciemos tikai brīvdienās. Laiks gāja un nekas nemainījās. Viņš kļuva aizvien saspringtāks un nedrošāks. Viņš sāka nojaust, ka kaut kas tomēr nav kārtībā, un nemitīgi vēlējās saņemt kādus pierādījumus maniem iepriekš izteiktajiem vārdiem. Pakāpeniski tas pārvērtās par nogurdinošu farsu. Ar vārdiem es apliecināju, ka viss ir kārtībā, taču mana rīcība nemitīgi liecināja par pretējo. Es pārmetu viņam aizdomīgumu un naivi cerēju, ka mēs kaut kādā veidā tomēr atgriezīsimies iepriekšējā stāvoklī. Taču mani meli tādu risinājumu nepiedāvāja, un ar laiku es sāku vēlēties no šīs situācijas izkļūt. Izmisumā viņš mani beigās bildināja, domājot, ka varbūt laulība ir tas, kas beidzot varētu visu sakārtot. Un savā ziņā tā tas arī bija. Es bildinājumu noraidīju, un līdz ar to mūsu attiecības izbeidzās. Viņš vēl vairākus gadus mēdza retu reizi atrakstīt, mēģinot izprast toreiz notikušo. Cik nopratu no viņa tekstiem, viņam bija radušās grūtības vispār uzticēties sievietēm.

Tagad, skatoties ar laika distanci, nožēloju, ka jau sākumā skaidri nepateicu, kā es jūtos. Es toreiz vēl nezināju, ka pat labi domāti meli, it kā lai nesāpinātu, nevis nomierina, bet izraisa tālejošu ķēdes reakciju. Paradoksālākais šajā situācijā bija tas, ka izveidojās šāda situācija ne tāpēc, ka man viņš nebūtu paticis vai es būtu izjutusi ko sliktu, bet tāpēc, ka no manis prasīja tādu mīlestību, kādu es nespēju sniegt.

Tāpēc, kad plašsaziņas līdzekļos dzirdu par to, ka cilvēkiem jābūt atvērtākiem un līdzjūtīgākiem pret arvien aktīvākiem dažādu minoritāšu pārstāvjiem, tas man stipri atgādina toreizējo pieredzi. Toreiz nevēlēšanās samierināties ar vienaldzību, pieprasot aktīvus mīlestības apliecinājumus, noveda pie tā, ka beigās abas iesaistītās puses bija nelaimīgas.

Ja man būtu jāraksturo situācija, es teiktu, ka no prasītāju puses tas ir izmisums, kas radies no nekad nesaņemtas mīlestības, nezinot, ko vēl paprasīt, lai to beidzot sajustu. No atbildētāja puses tās ir bailes izrādīties aizvainojošiem vai pat nežēlīgiem, atklāti pasakot, ka to nespēj sniegt. Turklāt šo prasību formāla izpildīšana, manuprāt, tomēr neatrisinās dziļāku problēmu, jo tā ir tikai īslaicīgs plāksteris fundamentālākai nemīlestības problēmai, kas mēdz pieņemt aizvien jaunas formas – gluži tāpat kā prasības. Tā ir tiesa, ka mums katram vajag vismaz kādu, kas mūs mīlētu bez nosacījumiem, taču mums vajag arī sabiedrību, kas ļauj izaugt par patstāvīgiem un atbildīgiem indivīdiem, kuru rīcība nav saistīta tikai ar vajadzību pēc pastiprinātas uzmanības un līdzjūtības.

Jāpiezīmē gan, ka Latvijā, atšķirībā no turīgākām Rietumu valstīm, kurās prasības pēc izmaiņām pieņēmušas lielākus apgriezienus, liela iedzīvotāju daļa dzīvo salīdzinoši nabadzīgi un daudzas mūsu problēmas ir saistītas tieši ar to. Es nevaru iedomāties nevienu ticamu iemeslu, kāpēc lai utopiski pilnīgi neierobežota valsts budžeta gadījumā visi Latvijas iedzīvotāji nespētu vienprātīgi vienoties, ka jāpaceļ algas, jāatvēl vairāk finansējuma iedzīvotāju sadzīves problēmu risināšanai, jāpadara pieejamāki ārstniecības, izglītības, juridiskie un tamlīdzīgi pakalpojumi. Tās visas ir saprotamas prasības, taču resursu trūkumam nav nekāda sakara ar iekļaujošas attieksmes trūkumu vai nevēlēšanos risināt sadzīves problēmas.

Taču jāsaprot, ka ne nemīlestību, ne nabadzību nevarēs ilgtermiņā atrisināt ar iekļaujošākiem vārdiem vai piešķirtiem oficiāliem statusiem, lai visi būtu vienlīdzīgi uz papīra. Agrāk vai vēlāk patiesība nāks gaismā, un, kādu brīdi nomaskēta, tā būs daudz asāka, jo pārsteigs nesagatavotus. Tāpēc vienīgais, ko mēs katrs no savas puses varam darīt, ir censties būt maksimāli emocionāli godīgiem, lai arī kādas prasības netiktu izvirzītas un lai kādi integrācijas fondu finansējumi par izlikšanos piesolīti. Ja mēs neesam gatavi patiesi mīlēt kādu cilvēku grupu ar visām viņu prasībām līdz galam, atliekot malā paši savas vajadzības un intereses vai pat savu bērnu nākotni, ir nepieciešams to godīgi pateikt. Un nepiemeklēt tam skaistu attaisnojumu. Tā gadās, un tā drīkst. Arī mazākuma grupa nespēj līdz galam mīlēt vairākumu, citādi pārstātu prasīt, redzot šos pārdzīvojumus. Labvēlīga vienaldzība ir maksimums, ko mēs drīkstam viens otram prasīt, tādējādi sagādājot katram iespēju uz pašnoteikšanos un “savas laimes kalšanu”. Taču cilvēku nedrīkst ar varu piespiest nesavtīgi mīlēt pilnīgi visus, žēlot un bezgalīgi palīdzēt. Tam ir jānotiek brīvprātīgi.

[1] Igors Šuvajevs, Rūpēs par dvēseli. Vērtību likteņi, Rīga: Zinātne, 2019, 85. lpp.

[2] Mārtiņš Luters, “Aicinājums visiem kristiešiem atturēties no sacelšanās un dumpošanās” (1522), “Par laicīgajiem valdniekiem, ciktāl tiem ir jāpakļaujas” (1523), “Pret nāvi nesošām zemnieku laupītāju bandām” (1525).

Tinderis

Tas bija oficiāli – Meat Loaf bija miris. Patiesību sakot, nekāds lielais Meat Loaf cienītājs jau nebiju, bet tā viena dziesma – And I Will Do Anything for Love –, tā mani patiesi uzrunāja. Tās pompozitāte, tās patiesi skaistā, kičīgā un sīrupainā pompozitāte. “I would do anything for love, I’d run right into Hell and back”. Gluži kā Dante. Un tagad bija attaisnojums (pat pienākums) to paklausīties Youtube. 189 miljoni skatījumu! Laikam šī dziesma joprojām aizskar kaut kādu kolektīvo sirds stīgu.

Klausījos Meat Loaf bez apstājas, visu rītu. Pēc sestās kafijas krūzes ieslēdzās pašanalīzes mehānisms – man ir tāds nelāgs ieradums.

Nav vērts noliegt: es biju noilgojies pēc mīlestības. Nē, laikam pareizāk būtu teikt – pēc iemīlēšanās. Bija jūtama tāda kā iekšējo maņu atrofija, jūtu mehanizēšanās. Es gribēju nogalināt pūķi, dziedāt bardu dziesmas, jā, kaut ko tādu – spēcīgu, stihisku un romantisku. Laikam vēl precīzāk, ja labi padomā, būtu teikt, ka es vienkārši biju noilgojies just. Atdzīvināt sevī afektu pašu par sevi, ja tā var izteikties. Es biju noilgojies pēc mīlestības idejas. Man bija bijušas pārāk daudzas iespējas notrulināties, un es tās pārāk daudz biju izmantojis.

Redz, kā tas Meat Loaf mani bija ietekmējis. Es iegrimu astoņdesmito gadu plejlistē – More Than a Feeling, Everywhere, Don’t Stop Believing, Betty Davis Eyes, Take My Breath Away, I Won’t Let The Sun Go Down On Me, Time After Time, Eternal Flame, Every Rose Has Its Thorn. Es sajutu spēcīgu nostaļģiju – nostaļģiju pēc laika, kad vēl nebiju dzimis. Tā ir modernās pasaules problēma – laika un telpas robežu noārdīšanās, kas rada bezrobežu kibertelpu ar savu nebeidzamo nostaļģijas arhīvu. Šķiet, ka 1980. gadi bija pēdējais posms cilvēces vēsturē, kad cilvēki vēl varēja izpaust dažādas romantiskas ilūzijas – izpaust tās bez ironijas, bez cinisma, pat naivi un gandrīz nevainīgi. Tieši 1979. gadā iznāca Liotāra Postmodernais stāvoklis – grāmata, kurā tika pasludināts “metanaratīvu sabrukums”. Un vai tad romantiskā mīlestība nav visu metanaratīvu metanaratīvs? Sakritība? Nē, beigu sākums!

Tā es te sēžu vienās apakšbiksēs, ar kafijas krūzi rokās. Klausos gandrīz piecdesmit gadus vecas dziesmas par mīlestību, un man iekšpusē paveras kaut kāds milzīgs, kliedzošs tukšums. Un bailes. Un man gribas raudāt. Jo META Loaf, taču ir miris… Lai dzīvo META Loaf!

Pretēji paša labās gribas apsolījumiem es atkal ielogojos vietnē Tinder. Šis bija tikai rīts starp daudziem citiem rītiem.

***
Kovids bija apstādinājis visu darbību, visi un viss iesoļoja digitālajā pļavā, kuru daži gan sauca par cietumu. Iepazīšanās digitālajā vidē bija populāra jau iepriekš – tur attiecības izveidoja daudz vairāk pāru nekā miesiskajā pasaulē. Naktslokālu mīlestība vairs nebija lielā cieņā. Bet, sākoties vīrusam, tā izzuda pilnībā.

Aplikācija Tinder – pati populārākā no visām iepazīšanās aplikācijām – sākotnēji tika izveidota geju vajadzībām. Tajā pilnībā dominēja vizuālais aspekts, straujš ritms, iespējamība satikt neskaitāmus partnerus ļoti īsā laikā, tur valdīja kvantitāte pār kvalitāti, proti, jo vairāk, jo labāk – tā bija lielā, digitālā nakstkluba tualete.

Bet tad kādā brīdī to sāka izmantot abu dzimumu pārstāvji. Princips bija pavisam vienkāršs – ieraugi bildi, izdari secinājumu. Ja patīk – novelc pa labi, ja nepatīk – novelc pa kreisi. Ja ir abpusēja patika, rodas iespēja sazināties čatā.

Bezmaksas versija deva iespēju dienā novērtēt tikai ierobežotu bilžu skaitu, savukārt maksas versija – glaudīt ekrānu kaut līdz pasaules galam (vai pirksta nokrišanai). Es gan maksāt atteicos. Tik tālu tomēr nebiju spējīgs pazemoties. Iepazīšanās princips bija balstīts uz atrašanās vietu, lai gan maksas versijas piedāvāja arī globālas komunikācijas iespējas.

Šajā aplikācijā bija sapludināts sliktākais no visām pasaulēm: panoptikons, Pavlova suņa reflekss, Skinera biheiviorisma metodes, visas primitīvās manipulācijas. Efektīvas manipulācijas metodes vienmēr ir primitīvas – ja tās ir sarežģītas, tad tās nav efektīvas. Kibernētiķu teksti vienmēr ir piebāzti neizprotamām matemātikas formulām, sarežģītiem vienādojumiem, neskaitāmiem nesaprotamiem teikumiem, bet, ak vai, cik tas viss patiesībā ir prozaiski. Viss reducējas līdz vienkāršajam: stimuls – atbildes reakcija.

Norberts Vīners savu leģendāro grāmatu Kibernētika jeb kontrole un komunikācija pie dzīvniekiem un mašīnās būtu vienkārši varējis nosaukt par Burkānu un pātagu, iemest tur pāris smieklīgas bildītes, kādu anekdoti un nobeigt ar lol. Triecieni tiek izdarīti pa pašu primitīvāko smadzeņu daļu – reptiļu smadzenēm, to daļu, kurā cirkulē visi tumšie priekšplūdu instinkti, pirmatnējās, dzīvnieciskās himēras, visa tā tumsa, no kuras cilvēce kopš saviem pirmsākumiem ir mēģinājusi aizbēgt. Un, jo spēcīgās stimuls, jo tiešāka atbildesreakcija. Un vai ir vēl spēcīgāks stimuls par seksualitāti?

Diezgan negaidīts aicinājums satikties, piedevām tikai vakar sāku ar viņu sarunāties. Varbūt vientulība? Kas gan cits. Sievietes jau vispār pašas parasti neaicina. Pajautāju iemeslu šādam negaidītam uzaicinājumam, atbilde bija īsa un izsmeļoša – “Vīns!”

Bija skaidrs, ka visus lēmumus pieņēma jau minētās reptiļa smadzenes; tā smadzeņu daļa, senākā un primitīvākā, kas izsmej racionālus apsvērumus (vai morālus spriedumus). Šķita, ka viņas rindojas nebeidzamā virknē, nē, nevis viņas, bet viņu bildes – avatāri. Tagad katrs var justies kā šeiks un būt izvēlīgs. Protams, tas nav gluži tik vienkārši. Dažreiz viņas pazūd, neatbild, pagaist, izgaist, bet tas nav nopietni uztverams. Šī ir spoku pasaule. Darbojoties šeit bez vienaldzīgas atsvešinātības – bez krama sirds, ir sagaidāmi tikai sirdsēsti un depresija. Tāpēc arī paziņu lokā daudzi no tindera “sportiņa” ir atteikušies. Un vīriešiem, ticiet man, te ir lielāka iespējamība iedzīvoties sirdssāpēs – jo īpaši tiem “ego tipiem”.

Dažkārt viņas man stāstīja par gadījumiem, kad kāds no bēdu brāļiem, kurš ticis atvienots no līnijas, pēkšņi turpina savu misiju caur Facebook, uzstājīgi pieprasot paskaidrojums. Kad arī šī līnija tiek slēgta, viņš ierodas darbavietā. Google pasaulē darbavietu parasti nav grūti noskaidrot. Sliktākajā gadījumā noskaidro pat mājas adresi. Stalkera tipa darbības, dziļš aizvainojums, kas, visticamāk, savijies ar citiem aizvainojumiem un pazemojumiem, ir vispārējas emaskulācijas pazīme. Tādos gadījumos pat neliels atraidījums tinderī var iedarbināt veselu prātā sajukšanas mehānismu.

Tomēr, ņemot vērā visas sliktās pieredzes, – ko viņas vēlas šeit atrast? To es vienmēr kādā brīdī centos pajautāt. Muļķīgs jautājums, jo uz to var dot tikai nekonkrētu atbildi. Ja man atbildēja ar pretjautājumu, man pašam neizdevās izmocīt neko labāku par: “Nez, neko konkrētu. Tikai paskatīties, kas te notiek.”

Sestdien man bija jāsatiekas ar X. Bet ko es par viņu zinu? Blondi mati, meditē, nodarbojas ar cross-fit, ļoti aizņemta, ir bērns (laikam), ļoti aizņemta, ir nelielas mākslinieciskas noslieces (laikam), ļoti aizņemta. Vienmēr ļoti aizņemta, jo satikšanās tika sarunāta divas nedēļas iepriekš, kad plānotājā bija brīvs lodziņš. Divas stundas. Man bija dotas divas stundas. Birokratizēta romantika, strikti saplānota.
Nenoliedzami izskatīga, pat skaista. Viņa runāja par savu darbu, par savām nākotnes ambīcijām, par saviem ceļojumiem, par saviem ieplānotajiem ceļojumiem, par savu plašo draugu loku, par saviem neskaitāmajiem hobijiem. Es drīz vien jutos noguris, ļoti noguris. Karjeras sieviete, veiksmīga, katras feministes sapnis. Vienmēr aizņemta, vienmēr ļoti aizņemta. Teica, ka tinderī esot piereģistrējusies tikai nesen, jo, ņemot vērā kovida ierobežojumus, vairs nevar piekopt savu senāko stratēģiju – pālī pieiet klāt izskatīgākajam džekam bārā (viņas vārdi) un vilkt viņu uz māju pusi.
Ar šo KARJERAS SIEVIETES arhetipu es sastapos vēl un vēl. Viņām vīrieši nav vajadzīgi, nē – viņām nav vajadzīgs viens konkrēts vīrietis – kāds, kurš ierobežotu viņu neatkarības izpausmes. Viņām dažreiz, sekojot dabas likumiem, ir vajadzīgs kaut kāds vīrietis, kas nu tajā brīdī pagadās pa sitienam. Bet principā viņas par sevi var ļoti labi parūpēties. Un, pat ja šī tipa sieviete izveidotu attiecības, vīrietis vienmēr tajās justos tikai sekundārs, pakārtots citām interesēm.
Varbūt īsti reakcionārajiem tipāžiem ir taisnība, ka sieviešu masveida ieiešana darba tirgū bija liela kļūda. Šķita gan, ka aiz visām tām runām par savu personu slēpās tukšums – vēlme pašai sevi pārliecināt, ka dzīve ir izdevusies skaista un brīnišķīga.

***
Ak! Tie, kuri uztur spēkā mītu par tuvojušos Kalpones stāsta pasauli – cik tālu viņi ir no patiesības! Šeit, Rietumos, mēs esam daudz tuvāk Lemnai, kur ielas klāj vīriešu līķi, kur sievietes beidzot ir nolēmušas no mums atbrīvoties, jo esam kļuvuši par nevajadzīgu slogu – parazītisku, uzmācīgu radījumu, kas stājas viņām ceļā. Un, tiešām, sēžot savā aptumšotajā istabā, truli glaudot viedtālruņa ekrānu “like” virzienā, vai tad es jau nebiju savā ziņā miris? Padomājiet, visi tie sviedri un asinis, kas cilvēcei bija jāizlej, lai es šeit varētu sēdēt un pasīvi blenzt banknotes izmēra ekrānā – apkaunojoši! Viss monumentālais, titāniskais darbs, kas bija jāpaveic, lai viss beigtos… šādi? Vai tiešām šis ir galapunkts? Vai tamdēļ Prometejs karājās pie klints? Atkārtoju – vai šis ir tas galapunkts, slavenās vēstures beigas, progresa kulminācija? Vai man nebūtu jāizcīna milzīgas cīņas, jāizdzīvo trakojošās vētrās, jāpakļauj kosmiskā telpa? Varbūt pat briesmīgs karš būtu vēlamāks par šo? Kirkegors jau reiz rakstīja – daudz biedējošāks par ļaunumu ir trulums. Būtu pat labāk ļaut sevi aprīt kādai trauksmainai kaislībai Hamleta stilā, bet kā gan šajā spoku pasaulē sevī to uzkurināt?

Viņa bija par mani vairāk kā desmit gadus vecāka, bet joprojām pietiekami izskatīga, iegājusi otrās jaunības fāzē. Vismaz viņa skaidri zināja, ko vēlas tinderī atrast – papriecāties ar jaunākiem vīriešiem. Pavisam vienkāršs uzstādījums. Stāstīja, ka viņas vecuma vīrieši esot nožēlojami un salauzti, izsmelti, ar mirušām acīm, mirušiem instinktiem. Piedevām viņi pārsvarā meklējot jaunākas meitenes, kuras, citēju, katru viņu teikto sūdu uztvertu kā kaut ko ģeniālu.
Caur viņas stāstiem iepazinu arī centrālo vīrieša dzimuma tindera arhetipu. Tas ir nošņurkājies čalītis tā ap trīsdesmit, kurš divdesmit gadu vecumā pagādājis bērnu, bet tagad sūdzas, ka seksa dzīve ar sievu gandrīz pilnībā apsīkusi, ka esot garlaicīgi, nospiedoši, pelēki, pat neizturami. Vienīgais, kas atliek, ir mēģināt sameklēt neatļautus prieciņus tinderī, lai gan pat tas nav vienkārši, jo šie tipāži parasti esot palaidušies kā miesā, tā garā. Grūti esot atrast trīsdesmitgadnieku bez fizioloģiska tipa traucējumiem. Antidepresantu izraisīta impotence – tas esot īpaši populāri.

Laulība nav (un nevar būt) pietiekami spēcīga aizsardzība pret visaptverošo pagrimumu. Tie ir pārāk plāni mūri, drīzāk tāda kartona dekorācija vienā no Beketa absurdistu izrādēm. Daudzi draugi un paziņas dažādu neveiksmīgu, traumatisku attiecību un laulību rezultātā ir pilnībā izstājušies no spēles. Atmetuši sievietēm ar roku. Iebaidīti, padevušies. Baudas neesamība viņus biedē mazāk par iespējamo sāpinājumu. Viņi parasti nododas kaut kādam darbam, lai arī maznozīmīgam. Iebāž degunu monitorā, iebāž galvu zemē. Visapkārt ir pārāk daudz šķiršanās – tādā mērā, ka tas jau sāk šķist aizdomīgi. Tas sāk atgādināt masveidīgi organizētu pasākumu.
Kāds man nesen sacīja, ka nevienas patiešām laimīgas attiecības nezinot. Tas ir pesimistiks skatījums, bet skaidri parāda, ka neesmu vienīgais, kurš veicis līdzīgus novērojumus.
Un dažos no viņiem ir dzimis naids – naids pret sieviešu dzimumu. Un dažreiz tie atriebīgie parādās arī tinderī, bet mīlestību viņi vairs nemeklē. Man ir atstāstīti viņu meklējumu galamērķi…

Viņa tiešām dzīvo trūcīgi, piedevām neatklāj, ar ko nodarbojas. Astotais stāvs, viss te ir vecs un nolietots, diezgan liela netīrība. Īstākais guļamrajons, kur tiešām var nākt tikai izgulēties. Teicama izvēle dzērumā. Eju uz balkona uzpīpēt. Lejā pretīgām deviņstāvenēm piekrauts lauks. Komuņagas šos monstrus uzbūvēja, lai mūs pazemotu un dehumanizētu, – tam es ticu. Jāsaka, ka viņiem izdevās. Katrs apgaismotais logs ir slazds, kurā noķerts rēgs. Esmu ienācis svešā pasaulē, kura nav mana pasaule, esmu ienācis nedaudz paskatīties. Drīz es pazudīšu un nekad vairs te neatgriezīšos. Pēc tam uzradīsies kāds cits, kurš arī drīz vien pazudīs. Visos šajos betona monstros notiek viens un tas pats. Tur notiek insektu līmeņa darbības – bezjēdzīgas, tukšas, atrofējošas, pieskaņotas pelēkajiem toņiem. Laba metafora kopējai lietu kārtībai.
Interesanti, kāpēc viņa negrib atklāt, ar ko nodarbojas? Bet es, ziniet, neesmu okšķeris. Tāds netikums man nepiemīt. Dažreiz citi to spēj novērtēt.

Tinderis, patiesību sakot, ir tikai simptoms, kuram es mēģinu piedēvēt slimības lomu. Lai tāda muļķīga lieta eksistētu, lai tādu muļķīgu lietu kāds izmantotu, ir jāizpildās neskaitāmiem priekšnoteikumiem. Tinderis ir atsvešinātības un pagrimuma sekas, nevis cēlonis. Tas var eksistēt tikai pasaulē, kurā viss ir trivializēts līdz idiotisma līmenim. Senāk par tādu lietu cilvēki būtu vienkārši smējušies, nolikuši to vienā līmenī ar vēstulēm, kuras dīvaiņi publicē apšaubāmas kvalitātes erotiskajos žurnālos. Vai arī pastāvētu tādi morāles uzstādījumi, kas neļautu šādai muļķībai rasties un attīstīties.

Taču tagad to dēvē par emancipējošu jaunievedumu, kas atvieglojis attiecību veidošanu, radījis jaunas iespējas satikties, īsāk sakot – visas sen zināmās banalitātes. Brīvā Mīlestība 2.0, Drosmīgā Jaunā Pasaule – tas ir skaisti, pretī nākotnei! Bet varbūt man nevajag tā sūdzēties. Provinciāls hedonisms, būsim godīgi, tomēr ir nedaudz mazāk atbaidošs kā modernais onānisms. Es viņus atpazīstu pa gabalu – tos hroniskos. Skatiens bez fokusa, zem acīm zili riņķi, nervozas kustības, pilnīga maņu atrofija. Tā nav nejaušība, ka mēs tiekam baroti ar pornogrāfiju no agra vecuma. Jebkāda vitalitātes izpausme ir potenciāls drauds. “Viņi” grib tevi redzēt ar trīcošām rokām, aizmiglotu prātu, atrofētu instinktu. Tās ir tās pašas komuņagu jaunceltnes. Tas pats princips, tas pats mērķis, tas pats rezultāts.

Vēl viena sieviete no karjeras aprindām. Stāsta, ka esot atgriezusies TIRGŪ (tieši šo vārdu viņa arī izmantoja, ļoti godīgi), jo iepriekšējās attiecības esot sabrukušas darba dēļ. Ir bērns. Ķīmiķe, jautā, vai uz randiņu esot jāvelk papēži. Viena no tām gara auguma sievietēm, kas iepriekš to skaidri pavēsta. Saku, ka esmu 1,40 m garš rūķītis. Viņa apsola, ka tādā gadījumā papēžus nevilkšot, vilkšot čības. Es tiešām sameloju par savu augumu, pieliku pāris centimetrus. Projām jau nemuks. Bet es zinu, ka būs garlaicīgi, es vienkārši zinu. Nekad nav sanācis kļūdīties. Varbūt viņa man var parādīt kādus ķīmijas eksperimentus? Kā uztaisīt bumbu, lai uzspridzinātu tinderi, visu to digitālo infrastruktūru. Visu to pārvērst putekļos un drupās.

Uzsākot sarunu, es diezgan ātri izsecinu, ar ko man darīšana. Pieņemu vajadzīgo toni, pieregulēju izteiksmes veidu, inteliģences koeficentu, attiecīgo rakursu. Vēlmes, kā zināms, ir dažādas. Kas gan ir četri balti krekli? Man ir četrdesmit kreklu, bet pat tādās paunās joprojām ir vēsi. Iekšā ir tāds kā āliņģis, kurā pats slīkstu. Velku “like, like, like”. Aiz loga ir sasnidzis – viss izskatās kā pasakā. Auksts, smags sniegs agrīnajā kušanas fāzē. Man gribās tajā pavārtīties, lai atgūtu materialitātes izjūtu. Es komunicēju ar nullītēm un vieniniekiem. Dažreiz mani pārņem paranoīda fantāzija, ka tinderis, ļoti iespējams, ir vienkārši liels, masveidīgs Tjūringa tests. Par to sanāktu labs zinātniskās fantastikas stāstiņš, taču grūti koncentrēt domas, lai kaut ko uzrakstītu.

Jau atkal runas par darbu, pārsējiem, orgāniem, slimībām. Medicīnas darbiniece, piedevām ar misijas apziņu. Būtībā jau nav slikti, bet kāpēc man tas viss jāklausās? Nopietna, ļoti nopietna savam vecumam (27), bet tāda kā priekšlaicīgi novecojusi. Tante jaunas sievietes ķermenī. Bieži tādas novēroju. Visvairāk jaunības enerģijas, šķiet, saglabājusi tā četrdesmitgadniece. Tik tiešām – jo jaunāka sieviete, jo vairāk viņa atgādina Faustu. Mileniāļi ir garlaicīgākie cilvēki civilizācijas vēsturē. Viņos ir kaut kas dziļi aseksuāls, kaut kas līdzīgs baltai, sterilai medicīnas laboratorijai, kur nedrīkst nosēsties ne mazākais puteklītis…
Noguruši! Bet no kā?

Dažreiz es vēlētos būt tuksneša dzejnieks, kurš sēž gara mieta galā un sarunājas ar eņģeļiem. Ir lasīti tādi pastāstiņi iz vēstures. Bet, ja tā padomā, es jau esmu tuksnesī. Es jau sēžu gara mieta galā, tikai dzejas vietā ir tukšas frāzes un eņģeļu vietā ir rēgi – tie avatāri.

Beidzot arī diezgan patīkama saruna, intelektuāli stimulējoša. Dažreiz jau paspīd. Tomēr ir kaut kas savāds viņas teiktajā, tāds kā mulsums. Viņas dzīves uztvere sakņojoties skepticismā, lūk, bet ar to taču nav jālepojas, ar skepticismu nevienu mezglu nesasiesi. Šoreiz man tiešām gribētos satikties, tā pa īstam. Biju jau piemirsis to sajūtu. Bet, ak vai, 1,88 m! Latvijā galu galā dzīvo garākās sievietes pasaulē. Tā ir viena statistika, kurai ticu. Es esmu 1,74 m garš, būtībā rūķītis. Labi, ka sirgstu ar Napoleona sindromu vieglā formā, dažreiz tas palīdz. Šķiet, ka viņu tas pārāk neuztrauc – vienkārši būs nedaudz uz leju jāskatās. Man savukārt uz augšu, tas jau pat grūtāk – nu, kaklam un tā. Jā, mums bija intelektuāli stimulējoša saruna, vismaz pēc tindera standartiem. Nekādas lielās cerības gan neloloju.

Dienasgaisma mani apreibina. Desmit stundas esmu pavadījis tumsas valstībā. Jūtu ap sevi riņķojam feromonu daļiņas, ausis pilnas ar atbalsīm. Viena no tām retajām reizēm, kad nejūtos ne labi, ne slikti, pat ne neitrāli. Ir tikai tieša uztvere savā visprimitīvākajā formā, dzīvnieciska. Un nelielas paģiras.

Sieviete no trešā stāva izsviež Ziemassvētku eglīti, tādu pavisam apbrūnējušu. Nodomāju, ka patiesībā diezgan novēloti, lai atbrīvotos no eglītes.

Stāvlaukumā BMW zīmē kliņģerus, izmantojot ledus piedāvātās iespējas. Droši vien viens no tiem “ego tipiem”, nodevies savai personīgajai cīņa pret emaskulāciju. Varbūt ārstē kādu nesenu tindertraumu.

Apsēžos tramvaja pieturā. Divi noskranduši tipiņi blakus dzer ļergu. Šinī rajonā tādu ir lielā skaitā, jo netālu ir patversme. Man ienāk prātā, ka šie cilvēki taču arī reiz ir kādu mīlējuši vai tikuši mīlēti. Vai varbūt nē? Iedomājieties, ja atbilde būtu “Nē”. Iedomājieties sajūtu, ka neviensnekad jūs nav iekārojis, es domāju – patiesi iekārojis. Vai tad maz tādu gadījumu? Un ko tas nodara cilvēkam?

Sabiedrība bez pasaules

LU Akadēmiskais apgāds laidis klajā Vēstures un filozofijas fakultātes Filozofijas un ētikas nodaļas vadītāja profesora Raivja Bičevska monogrāfiju Sabiedrība bez pasaules ‒ grāmatu, kas mēģina noteikt diagnozi sabiedrībai, kura pārāk aizrāvusies ar sevi, un vienlaikus arī apkopo autora pēdējos desmit gados domāto, redzēto, rakstīto un saprasto. 11. martā plkst. 14:00 Starptautiskajā izstāžu centrā Ķīpsalā notiks “Latvijas Grāmatu izstāde 2022”. Tur paredzēta arī grāmatas Sabiedrība bez pasaules atvēršana un tikšanās ar autoru R. Bičevski. Piedāvājam ieskatu darba ievadā.

Modernā Okcidenta sabiedrība pēdējo gadsimtu gaitā ir izveidojusi savdabīgas, būtībā ļoti neskaidras attiecības ar realitāti – tā vien šķiet, ka visam esošajam ir nozīme tikai un vienīgi tad, ja tas nonāk šīs sabiedrības mediju ugunīs, ja esošais pakļaujas sabiedrības tvērienam un kļūst par izejvielu tās vēlmju un iegribu apmierināšanā. Šīs sabiedrības attiecībās ar realitāti zudis tas, ko var dēvēt par neizmantojamo, nekontrolējamo, nepakļaujamo, galu galā – neizzināmo. Reiz tam, kas ir nekontrolējams un netverams, nepakļaujams un neizzināms, bijusi atvēlēta nevis sekundāra, bet gan būtiska vieta cilvēka attiecībās ar realitāti. Attiecības, kurās cilvēks reiz stājās ar realitāti un kurās būtiska loma bija cilvēkam nepakļaujamajam un netveramajam, saucās “pasaule”.

Grāmatas Sabiedrība bez pasaules galvenā tēze skan šādi: modernā sabiedrība,zaudējot netveramā un neizmantojamā dimensiju attiecībās ar realitāti, ir zaudējusi arī pasauli. No pasaules pāri palikušas tikai sasniedzamu mērķu, izdarāmu lietu, fragmentētu baudu, nesaistītu pieredžu un patērējamu preču atlūzas. Tiesa, arī visu šo atlūzu un fragmentu jūklī valda kādas attiecības ar realitāti. Modernā laikmeta filozofi kritiskās laikmeta apcerēs ir mēģinājuši tās nosaukt vārdā, t. i., atrast pienācīgu apzīmējumu gan šīm attiecībām, gan tam, kas tajās ir zudis vai ievērojami mainījies. Martins Heidegers reiz šīs attiecības nodēvēja par “statni” (Gestell)[1]: viņa skatījumā tajās esošais (realitāte) tiek tverts kā cilvēkam – sabiedriski noteiktai būtnei – priekšā-statītais, kā epistemoloģiska un socializēta subjekta priekšstatītais, kam tādējādi nav pašam savas esamības, bet ir tikai tā, ko tam priekšstatā piešķir šis subjekts. Reālais tad kļūst par priekšstatu, kas atkarīgs no priekšstatu veidojošā subjekta un no sabiedrības, kurā šis subjekts socializējies un caur kuras prizmu stājies attiecībās ar realitāti. Šīs attiecības ar realitāti ir pamatā visām modernās sabiedrības jomām un struktūrām; pie tām piederas tehnikas, politikas un mākslas dimensijas, caur kurām tās pastāv, un valodas, domāšanas, darbības izpratne, caur kuru tās notiek.

Heidegera skatījums uz modernajā sabiedrībā valdošajām attiecībām ar realitāti ir viens būtisks mēģinājums aptvert Eiropas līdzšinējo attīstības gaitu un raksturot to, ko sauc par “moderno laikmetu”. Šajos centienos viņš, protams, nav bijis viens – modernais laikmets ir bijis ļoti pašrefleksīvs un paškritisks laiks. Vai ar refleksijas un kritikas līdzekļiem pietiek, lai mainītu kādas sabiedrības attiecības ar realitāti, ir viens no jautājumiem, kas izriet no šīs sabiedrības analīzes un apraksta. Grāmata Sabiedrība bez pasaules, ņemot vērā modernās filozofijas klasiku un pēdējo gadu pētījumus un publikācijas humanitārajās un sociālajās zinātnēs, pievēršas specifiskām modernās sabiedrības attiecībām ar realitāti. Grāmatas nodaļās analizēta modernās eiropeiskā tipa sabiedrības attīstība trīs fundamentālos aspektos: ikdienas, zinātnes un sociāli politisko institūciju valodas aspektā, sociāli konstruētas jēgas aspektā un realitātes kontroles un izmantošanas kāpinājuma aspektā. Grāmatas 30 nodaļās apkopoti un interpretēti daudzu modernā laikmeta un mūsdienu filozofu un zinātnieku skatījumi uz pēdējo divu gadsimtu Rietumu kultūras attīstību un izstrādāts noteikts jēdzieniskais aparāts šīs attīstības tvērumam, aprakstam un analīzei.

21. gadsimta sākuma Rietumu tipa sabiedrība ir pārmaiņu procesā, tā sākumi meklējami nozīmīgos modernā laikmeta laika nogriežņos kopš Franču revolūcijas, moderno zinātņu attīstības un laika, kad ievērojami pieauga tehnisko inovāciju ietekme uz cilvēka un realitātes attiecībām. Vismaz kopš 19. gadsimta beigām un līdz pat mūsdienām sniegtās Rietumu sabiedrības diagnozes, tādas kā eiropeiskais nihilisms (F. Nīče), mērķracionalitātes dominance (M. Vēbers, T. V. Adorno, M. Horkheimers), esamības aizmiršana (M. Heidegers), dabas pakļaušana (L. Klāgess), rezonanses par pasauli deficīts (H. Roza), reducēta valoda (Č. Teilors) u. c., liecina par ievērojamu un radikālu pavērsienu attiecībās ar realitāti, kuru aptveršana ir viens no būtiskākajiem mūsdienu domas uzdevumiem.

Attiecības ar realitāti

Sabiedrība bez pasaules ir sabiedrība bez realitātes, kas būtu no tās neatkarīga un būtu šīs sabiedrības neizdomāta un neiztēlota. Sabiedrība bez pasaules ir sabiedrība bez nekontrolējamā, sabiedrība bez nekonstruējamā, bez nepārvaldāmā. Savulaik Frīdrihs Nīče prognozēja nihilismu, kas iestājas, kad nav “augstāko vērtību”.[2] Vienā no fragmentiem viņš precizēja šo domu, saistot to ar pasaules jēdzienu: “Jūs maz zināt, kas man ir “pasaule”? Vai man to parādīt jums manā spogulī? Šī pasaule: spēka milzīgums bez sākuma, bez gala.”[3] Modernais laikmets pūlējies piekļūt šai pasaulei: “pasaule” kā jēdziens (un plašāk ‒ kā vārds, kas norāda veselas civilizācijas orientācijas virzienu) taču kalpojis par atskaites punktu tādu attiecību ar realitāti konstruēšanā, kurās “pasaule” ir tikusi dēvēta par vienīgo realitāti, par vienīgo domas un darbības lauku tad, kad dievišķā (“pasauli” pārsniedzošā, transcendējošā) dimensija aizvien vairāk nonākusi ilūzijas statusā. Taču paradoksālā kārtā, tieši tik lielā mērā koncentrējoties uz “pasauli”, modernā sabiedrība nonākusi tādā attiecību ar realitāti strupceļā, kurā no pasaules izslēgts viss Nīčes piesauktais “milzīgums”, t. i., viss, kas pārsniedz cilvēka iespējas pār to noteikt, proti, tieši tas, kas – saskaņā ar šīs grāmatas tēzi – būtiski veido tādas attiecības ar realitāti, kas būtu saucamas par pasauli.

Paskaidrojot teikto, var atsaukties uz 20. gadsimta filozofijā un kultūras zinātnēs labi pazīstamo nošķīrumu starp “kultūru” un “civilizāciju”. Rīdigers Safranskis, komentējot Nīčes lasījumus 20. gadsimtā un lietojot šo nošķīrumu, rakstīja: “Kultūrā ir pārāk daudz elementārā spēka, tādēļ tai sevi jāsargā, un tāpēc tā pievēršas masku drāmai. Maskēšanās ir atbilde uz elementārā, stihiskā pieredzējumu. Turpretim civilizācija ir šķīrusies no elementārā un organizējas ap maskarādes tukšo centru. Te vairs nav tādu dzīļu, kas būtu jāpiesedz. Civilizācija meklē drošu pamatu, kultūru pievelk bezdibeņa tuvums. [..] Civilizācijā [..] viss ir skaidrs un gaišs [..] viss skaidrs, bet viss arī beidzies.”[4] Sabiedrība bez pasaules ir sabiedrība ar tukšu centru, sabiedrība bez pasaules ir civilizācija, kurā viss ir skaidrs, bet tāpēc viss arī beidzas.

Grāmatā Sabiedrība bez pasaules viena no tēzēm ir tā, ka “augstāko vērtību” zudums primāri nav ētiska problēma, morāles jautājums – tas ir jautājums par attiecībām ar realitāti. Sabiedrība bez pasaules ir tādu attiecību ar realitāti modifikācija, kurā vairs netiek pieļautas “dzīles, kas būtu jāpiesedz”; tieši tāpēc šajās attiecībās valda vairs tikai maskarāde ap tukšu centru un civilizācijas virspusējais skaidrums.

Šos akcentus ļoti labi uztvēra Nīčes ietekmētās paaudzes Eiropā. Šo akcentu tā saturiskajā ietilpīgumā interpretēja un izvērsa daudzi, kas pievērsās modernā laikmeta aprakstam: Makss Vēbers runāja par “principiāli izzināmu realitāti”, kurai noticējusi Rietumu civilizācija, par “īstenības atburšanu” kā modernā laikmeta fundamentālu iezīmi; Ludvigs Klāgess savās invektīvās pret moderno kultūru attīstīja Ruso un Nīčes cilvēces vēstures scenāriju, kurā tās modernie sasniegumi ir veids, kā iznīcināt dzīvību un sagraut sākotnējās cilvēka attiecības ar realitāti; Martins Heidegers jautāja, vai ir aizmirsta esamība, t. i., vai realitāte padarīta par atkarīgu no objektivizējošas domāšanas, subjekta un tehnikas. Sabiedrība bez pasaules ir sabiedrība bez cilvēku pārsniedzošā un cilvēka iegribas ierobežojošā. Sabiedrība bez pasaules ir sabiedrība bez tikšanās ar to, kas atrodas viņpus sociālas konstrukcijas (“maskarādes”), bez saviem darbiem un domām nepakļaujamas viņpuses.

Par šādām attiecībām, kas vairs nepieļauj nekontrolējamo, neizzināmo un nepakļaujamo, un par problēmām, kuras rodas no šādas ievirzes un kuras gan konkrēti skar indivīdu dzīvi sabiedrībā bez pasaules, gan ir strukturāli ieēdušās sabiedrības sociāli politiskos, kultūrpolitiskos un psihopolitiskos līmeņos, modernā laikmeta gaitā ir ticis runāts ļoti daudz. Tomēr var pamanīt arī to, ka trūkst viena jēdziena, kas fokusē daudzos aspektus. Centieni šādu jēdzienu izveidot, protams, nevar būt pašmērķis, taču mēģinājums tādu iegūt varētu ļaut labāk izprast to, kas daudzos aspektos ticis daudzkārt pamanīts un aprakstīts. Šajā grāmatā izmēģināta perspektīva, kuru izsaka pats grāmatas nosaukums, – “sabiedrība bez pasaules”. Tas ir jēdziens, kas savās niansēs apvieno daudzus aspektus attiecībās ar realitāti un attiecībās ar sabiedrību, lai gan nebūtu pareizi apgalvot, ka visus. Daudzi mūsdienu sabiedrības diagnozes projekti vēl nav noslēgušies,[5] laikmets vēl nebūt nav skaidrs savās pamataprisēs.

Skaidrs, ka šis jēdziens pats nav bijis iespējams bez norādēm, kuras snieguši modernā laikmeta domātāji. Daudzi no viņiem īpaši uzsvērti grāmatas nodaļu apakšvirsrakstos, kuros atrodamas norādes uz digresijām – apkārtceļiem un atkāpēm, caur kurām mēģināts aprakstīt un analizēt sabiedrību bez pasaules. Tas, kuri sarunbiedri izrādījušies pastāvīgākie un pie kuriem domas gaita aizvien atgriežas, nav nejauši: vēl viena no grāmatas tēzēm ir tā, ka vairāki no kontinentālās filozofijas domātājiem ir nepelnīti aizmirsti, lai gan viņu asredzība un spēja domāt pāri šauri izprastu laikmetu robežām un ierastu shēmu rāmjiem ir acīmredzama. Tas nenozīmē, ka digresijās biežāk minētie domātāji pilnībā teikuši vienu un to pašu un ka viņu domas identificējamas kā tāpatīgas. Katrs savā domas ceļā tie nonākuši krustcelēs, kurās satiekas – varbūt tikai uz brīdi. Šo satikšanos izsaka no kopu teorijas ņemtais apzīmējums ∩ starp viņu vārdiem (kopu šķēlums); tas apvieno un tomēr neidentificē pilnībā. Bene docet, qui bene distinguit.[6]

“Sabiedrība bez pasaules” ir pētnieciska uzsākuma nosaukums – mēģinājums attīstīt filozofisku pētījumu par attiecībām ar realitāti un par laikmetu, kurš nav beidzies, bet gan drīzāk iegājis jaunā sava likteņa fāzē.

[1] Martin Heidegger, Gesamtausgabe, Bd. 7. Frankfurt am Main, 2000, S. 20.

[2] Friedrich Nietzsche, Kritische Studienausgabe, Bd. 12: Nachgelassene Fragmente 1885–1887. München, New York, 1988, S. 350.

[3] Pirmie teikumi no 1885. gada vasarā rakstītas piezīmes. Cit. no: Rīdigers Safranskis, Nīče. Viņa domāšanas biogrāfija, Rīga, 2010, 249. lpp.

[4] Turpat, 284. lpp.

[5] Labprāt vēl iepazītos ar vairākiem modernās sabiedrības apraksta un analīzes mēģinājumiem, kuru autori ir apsolījuši savu darbu turpināt. Starp tiem izceltu Svena Hillenkampa “Negatīvās modernitātes” pieteikumu – daļu no viņa Brīvības spīļu projekta, kura “brīvības struktūru un iegāšanās iekš Nekā” formu apraksts noteikti vēl gaida asredzīgu turpinājumu. Sk. šī projekta pirmos divus sējumus: Sven Hillenkamp, Ende der Liebe, Stuttgart, 2009; Sven Hillenkamp, Negative Moderne. Strukturen der Freiheit und der Sturz ins Nichts, Stuttgart, 2016.

[6] No latīņu valodas: “Labi māca tas, kurš veic labus nošķīrumus.”

Grāmata ir. Izstāde bija. Ko tālāk?

Uz šīm pārdomām par Rīgas jezuītu bibliotēkas kataloga izdevumu un pavadošo izstādi no racionālista skatpunkta pamudināja notikuma kultūrvēsturiskā nozīmība un Ilmāra Zvirgzda emocionāli asociatīvā publikācija.[1]

Bibliotēku un muzeju plauktos guļ tūkstošiem senu grāmatu, vienas tikai gadsimtu, citas pustūkstoti gadu vecas. Lielākā daļa no tām tiek cilātas, vien bibliotēkas darbiniekiem notraušot putekļus. Reti kurai palaimējas ar tekstu vai ārējo formu izpelnīties kāda zinātnieka vai entuziasta uzmanību. Grāmatas atdzīvojas, iegūst otro elpu, ja kāds aktualizē pašas grāmatas vai tajās ietvertās vērtības, radot mūsdienu interpretācijas par senajiem cilvēkiem un notikumiem. Tā palaimējās tikt atdzīvinātai Upsalas universitātes bibliotēkas (Zviedrijā) plauktos stabili kopš 1621. gada iegūlušajai Rīgas jezuītu kolēģijas bibliotēkai.

Rīgas jezuītu kolēģijas nepilnos 40 kontrreformācijas gados izveidotais grāmatu krājums ir plašākā katoļu vēsturiskā bibliotēka. Par vēl senāku – katoļu klosteru reformācijas laikā izdemolēto grāmatu krājumu – trūkst pat aptuvenu skaitlisku aplēšu. Varam rēķināties tikai ar LU Akadēmiskajā bibliotēkā saglabātajiem un kādreizējā šīs bibliotēkas direktora Nikolaja Buša aprakstītajiem eksemplāriem.[2] Neraugoties uz to, ka eksistē gan savā laikā sastādīti inventāra, gan vēlāku pētnieku veidoti uz Zviedriju aizvesto grāmatu saraksti rokrakstā, jāuzteic Latvijas Nacionālās bibliotēkas (LNB) apņemšanās sagatavot un publicēt grāmatu krājuma katalogu. Teicamā bibliogrāfiskā kvalitātē veiktais darbs turpina LNB darbinieku seniespiedumu zinātniskās bibliografēšanas praksi. Tas ietver 832 grāmatu un manuskriptu aprakstus. Lielākā daļa eksemplāru glabājas Upsalas Universitātes bibliotēkā, kā arī mazākā skaitā vairākās citās Zviedrijas un citu valstu institūcijās. Eksemplārus kataloga sastādītāji identificējuši galvenokārt pēc zviedru bibliogrāfa Īzaka Kolīna (Collijn) pārvesto grāmatu inventāra sarakstiem, proveniencēm grāmatās un citām pazīmēm sastādītā kataloga. Katru Kolīna katalogā minēto izdevumu latviešu bibliogrāfes aplūkojušas un pārbaudījušas. Viņu pienesums ir vairāki desmiti jaunatrastu eksemplāru kaimiņvalstu (Lietuvas, Polijas un citu) grāmatu krātuvēs, kā arī trīs Rīgā konstatēti iespieddarbi.

Jezuītu bibliotēkas grāmatu atrašanās ārpus Zviedrijas liecina par šī krājuma migrācijas ceļu, kura areāls ir plašāks, nekā varēja domāt līdz šim. Tas arī apstiprina kataloga autores Lauras Kreigeres-Liepiņas atziņu, ka, lai gan katalogs aptver vairumu senās bibliotēkas eksemplāru, nevar apgalvot, ka nākotnē neatradīsies vēl nezināmi eksemplāri. Kataloga kultūrvēsturiskā vērtība nebeidzas šodien. Tā nenovecojošo informāciju sekmīgi lietos daudzu nākamo paaudžu pētnieki un interesenti. Priecē grāmatas cienīgā ārējā forma, apvienojot zinātniskam izdevumam nepieciešamo korektumu ar ekstravagantu izteiksmīgumu.

Bibliogrāfisko daļu papildina zinātniski sagatavotās Endrjū Petegrī, Reiņa Norkārkla, Andra Levāna, Gustava Strengas, kā arī kataloga sastādītāju Lauras Kreigeres-Liepiņas un Renātes Bergas apceres ar stāstiem par jezuītu darbību Rīgā, grāmatām un to likteņiem. Tās ieinteresēs daudzus lasītājus, kuri pašu sarakstu nepētīs. Upsalas krājuma īpašo vērtību latviešu kultūras vēsturē nosaka daži tā eksemplāri, kas saistīti ar latviešu rakstu tradīcijas aizsākumiem. Tāds, pirmkārt, ir 1507. gadā Leipcigā M. Lotera izdotajā agendā Rīgas priestera Nikolausa Gizberta (Gisbert) ierakstītais tēvreizes sākums, kas ir senākais zināmais rokrakstā rakstītais teksts latviešu valodā. Otrkārt, īpaša vērtība ir senākajai līdz mūsdienām saglabātajai grāmatai latviešu valodā – P. Kanīzija katoļu katehisma pirmizdevumam, kas dienas gaismu ieraudzīja 1585. gadā. Upsalas eksemplārs ir vienīgais pilnīgais, jo divi arī katalogā iekļautie Varšavas eksemplāri ir stipri defektīvi.

Ar Upsalas universitātes labvēlību katehisms bija izstādīts Rīgā Latvijas Nacionālajā bibliotēkā, dodot Latvijas iedzīvotājiem retu iespēju aplūkot latviešu rakstniecības vēsturē tik nozīmīgās grāmatiņas oriģinālu. Par pārējās kolekcijas vizuālajām iezīmēm ļauj spriest katalogam pievienotie paraugi ar titullapu, iesējumu un teksta fragmentu attēliem. Senu rakstu zināšanām gan tas pienesa maz jauna, jo tradicionāli orientētam speciālistam teksts faksimila publikācijā pazīstams kopš 1929. gada.[3] Interesantākais jaunums ir vāciņš uz apdrukāta pergamenta. Jāsaka gan, ka diemžēl eksponēšanas paņēmiens vitrīnā neļāva vāciņu labi aplūkot.

Grāmatas izstādes vizuālā un informatīvā koncepcija izveda apmeklētāju cauri zālē iekārtotiem vairākiem apstāšanās punktiem. Tajos bija iespējams noklausīties ieskaņotas informācijas lasījumu. Savukārt grīdā aiz stikla bija iebūvēti iztēli rosinoši abstrakti jezuītiem raksturīgi priekšmeti, ļaujot izsekot ordeņa brāļu fiziskajam un idejiskajam ceļam no ierašanās Latvijā līdz katehisma tulkojuma realizācijai tautas (latviešu) valodā. Kad skatītājs izgāja baltos toņos iezīmēto jezuītu ceļu, viņš sasniedza “templi”, kur aptumšotā vitrīnā izgaismota mazā grāmatiņa. Tās tuvākai iepazīšanai katrs varēja pašķirstīt labā kvalitātē izgatavoto kopiju, atvēlot ne vien izstādes skatītājam īslaicīgo iespēju paturēt rokās oriģinālam tuvu atveidu, bet arī sagatavojot analogo (domājams, arī digitālo) kopiju lietošanai nākotnē.

Augstā dizainiski poligrāfiskā līmenī veidotās izstādes vēstījums kopumā darbojās nevis kā erudīta cilvēka pārdomu ceļš līdz grāmatai, bet drīzāk slikti informētam apmeklētājam paredzēta jezuītu labo darbu reklāma. Katehisma rašanās idejas pārnese uz jezuītu nopelniem, protams, ir pamatota un novatoriska, jo līdzšinējos pētījumos par pašas grāmatas vēsturi un saturu sasaiste ar ordeni uzsvērta maz. Tādējādi katehisma pētnieku, galvenokārt filologu izstrādātais plašais informācijas un literatūras klāsts, kas varēja kalpot kā fons katehisma izcelšanai, lielā mērā tika ignorēts. Tas atšķīra izstādes koncepciju no līdzšinējās prakses, kas piekopta vienas grāmatas izstāžu veidošanā – proti, grāmata tiek papildināta ar konteksta informāciju un pētījumiem. Šoreiz skatītājs saņēma vienpusīgu, lielākoties no konkrētās grāmatas attālinātu un pastarpinātu informāciju par jezuītiem. Koncepcijas autoram Gustavam Strengam acīmredzami nebija interesanti meklēt ziņas par katehisma izdošanas un izplatības vēsturi, kā arī valodas īpatnībām un grāmatzinātniskām un filoloģiskām niansēm.

Oponējot Ilmāra Zvirgzda idejai par vēlamu katehisma atgriešanu uz pastāvīgu dzīvi Latvijā, domāju, ka par labu tā palikšanai Zviedrijā runā drošības apsvērumi. Mūsu zemei pāri gājušo karu un kataklizmu pieredze (piemēram, rātsnama degšana ar visu tur izvietoto Rīgas pilsētas bibliotēku) liecina, ka decentralizēta kultūrvēsturisko vērtību glabāšana sevi attaisno. Vēsturiskā taisnīguma atjaunošana, pārvietojot atpakaļ dokumentus un grāmatas uz to rašanās vietām, radītu neiedomājamas jukas un nelietderīgu birokrātisku rosību starp valstīm un to iekšienē. Stingri ņemot, liela daļa izcilu vēsturisko bibliotēku radušās, likvidējot iestādes vai organizācijas vai varmācīgi atņemot grāmatas citiem. Tā notika arī pie mums. Latvijas Akadēmiskās bibliotēkas kodols veidojās no reformācijas laikā sagrauto katoļu klosteru grāmatu krājumiem, savukārt LNB integrēja pamestās vācbaltiešu organizāciju un privātpersonu bibliotēkas.

Katra muzejisku vērtslietu, arī senu grāmatu glabātāja pirmais pienākums ir kataloģizēt un pētīt savu krājumu unikālās vērtības. LNB bibliogrāfi un pētnieki ir tikai pašā grāmatu klāsta apguves un apjēgsmes ceļa sākumā. Nozīmīgākās vēsturiskās bibliotēkas apzinājis Viesturs Zanders. Viņa pētījumi sniedz objektīvu pārskatu par ievērojamākajām un eksemplāru skaita ziņā visplašāk pārstāvētajām vācbaltu privātbibliotēkām.[4] Daļu, kopskaitā 14 vēsturiskās bibliotēkas, apcerējusi Kristīne Zaļuma izstādes katalogā “Neredzamā bibliotēka” (2019).[5] Ar cieņu izturoties pret grāmatas autores godprātību un kompetenci, nopietnas iebildes izraisa K. Zaļumas vīzija par Pelču muižas īpašnieka Mihaela Līvena aprūpētās dzimtas bibliotēkas eksemplāru izcelšanos no Jelgavas Pētera Akadēmijas (Academia Petrina) kādreizējā krājuma. Vai K. Zaļuma izstādes “Neredzamā bibliotēka” pētniecības gaitā ir atklājusi un identificējusi prāvu (ap 100 eksemplāru) šīs bibliotēkas daļu? Diemžēl autore savu atklājumu balsta nevis uz pierādījumiem, bet pieņēmumiem. Iespējams, tieši zinātnisks Līvenu bibliotēkas katalogs, iezīmējot precīzu krājuma sastāvu, dotu iespēju pārliecinošāk to analizēt un koriģēt apšaubāmus secinājumus. Diemžēl Zaļuma apcerējumiem nav pievienojusi grāmatu sarakstus. Tādus būtu pelnījusi ne tikai Līvenu, bet arī tādas LNB plaši pārstāvētas bibliotēkas kā Pālenu dzimtas, Rīgas liceja u. c. sabiedriskie krājumi.

Latvijas lielajās bibliotēkās glabājas nepietiekami apzinātas daudzu pagātnes kultūras darbinieku grāmatu krājumu daļas. Kā piemēri minami mācītāja un grāmatu iespiedēja Gustava Bergmaņa, vēsturnieka Augusta Vilhema Būholca, vēsturnieka un kolekcionāra Heinriha Dīderihsa, mācītāja Hermaņa Treija, Johana Gotharda Dītriha Švēdera u. c. krājumi. Līdz šim ignorēti arī latviešu tautības krājēju Alberta Fortiņa, J. Upītes un Anša Leitāna krājumi. Īpaši nepiedodama ir LNB kā glabātājiestādes noklusētā apjomīgā Rīgas pareizticīgo garīgā semināra bibliotēka, kas veido pašu apjomīgāko LNB seniespiedumu krājuma daļu ar 16. un 17. gadsimta Rietumeiropas grāmatu izdevumiem. Intereses trūkumu par šo krājumu varbūt varētu skaidrot ar konjunktūru, kas nosaka nemīlestību pret Krievijas valdībai lojālās pareizticīgās mācību iestādes vēstures izpēti. Tomēr šajā seminārā daudzi mazturīgu latviešu ģimeņu jaunieši savulaik ieguva teicamu izglītību.

Apzinoties vēsturisko bibliotēku izpētes lietderību, paliek atvērts jautājums, vai vienmēr bibliotēkām, ņemot vērā lielo ieguldāmo darbu, ir lietderīgi veltīt resursus savos krājumos iekļauto vēsturisko bibliotēku rekonstrukcijai, veidojot līdzīgus zinātniskus sarakstus, kā tas veikts ar Rīgas jezuītu kolēģijas grāmatu krājumu. Katalogu sastādīšanas gaitā var atklāt līdz tam nezināmus iespieddarbus, arī nācijai būtiski svarīgas grāmatas, kā tas arī notika Zviedrijā, kad turienes bibliotēkas darbinieki bibliogrāfiskās izpētes gaitā 20. gadsimta sākumā atrada iepriekš minēto katoļu katehismu – senāko saglabājušos grāmatu latviešu valodā. Grāmatu eksemplāru izpēte ļauj noteikt literatūras cirkulāciju kādas nacionālas valsts teritorijā vai starptautiskā apritē. Ieraksti, spiedogi, ekslibri un citas īpašnieku atstātās zīmes grāmatās ļauj noteikt to īpašniekus, spriest par grāmatu ieguvi un cirkulāciju (dāvinājumiem, pirkumiem, mantošanu u. c.), cenām, attieksmi pret grāmatām un tekstiem, ko pauž īpašnieku pārdomas par izlasīto, lasīšanas atzīmes un citi saturiski ieraksti. Par labu katalogu sastādīšanai runā iespēja radīt eksaktu bāzi Latvijas privāto un sabiedrisko bibliotēku vēstures pētījumiem. Grāmatu saraksti, atklājot grāmatu sastāvu, ļauj iepazīt kā sabiedrībā lietotās literatūras klāstu, tā arī pagātnes cilvēku lasīšanas intereses. Bibliotēkās galu galā nonāca nevis nejauši izdevumi, bet tieši lasītāju pieprasītie. Katalogi kompaktā veidā reprezentē kāda krājuma vērtības, turpretim fiziskai bibliotēku glabāšanai nepieciešams daudz vietas. Tāpēc ir lietderīgi fiziski saglabāt tikai senākās vai unikālas bibliotēkas, kuru sastāvā lielākā daļa izdevumu kļuvuši par retumiem.

Laika gaitā pieaugot grāmatprodukcijas apjomam un sabiedrības rīcībā saglabājoties arvien lielākam grāmatu skaitam, to vērtība devalvējas. Rodas grāmatu pārprodukcija. Privātpersonām nepatīk senču lolotos sējumus pārvērst makulatūrā, bet valsts krātuvēm nav lietderīgi integrēt maz pieprasītu literatūru lielā eksemplāru skaitā. Bibliotēku (kā privāto, tā sabiedrisko) apjoms krasi pieauga kopš 18. gadsimta, kad grāmatu skaits tajās sasniedza tūkstošus. Īpaši dramatisks pieaugums vērojams 19. un 20. gadsimtā. Senāk pasaules praksē lielās bibliotēkas mēdza komplektēt arī pēc kolekciju principa, kad to krājumus veidoja privātpersonu vai organizāciju nesadalīti grāmatu krājumi. Taču Latvijas lielās un vēl jo vairāk tautas bibliotēkas komplektē pēc funkcionālā principa, izvēloties bibliotēkas papildināšanai lasītājiem vai repertuāra pilnības nodrošinājumam vajadzīgās grāmatas.

Pēdējos gados, kad LNB ieguvusi lielākas platības grāmatu izvietošanai, funkcionālo principu papildina ar atsevišķu kolekciju paraugu komplektēšanu. Mūsdienās kādas personiskas mājas bibliotēkas vai sabiedriskas organizācijas krājuma iekļaušana valsts lielo krātuvju sastāvā tiek rūpīgi izvērtēta. Lēmumu par labu tās uzņemšanai pieņem attiecībā uz kolekcijām ar retiem eksemplāriem un unikālām vērtībām. Reti kā paraugi var tikt veidotas ievērojamu personu bibliotēkas. Piemēram, LNB ir izveidotas akadēmiķa Jāņa Stradiņa un dzejnieka Knuta Skujenieka bibliotēkas – atsevišķas intelektuālas saliņas vairāku miljonu grāmatu okeānā. Attiecībā uz citām kolekcijām gan bibliotēkām, vēsturiskus krājumus pētot, gan katram cilvēkam, kas vēlas saglabāt informāciju par savas dzimtas garīgo dzīvi, ir lietderīgi veidot grāmatu krājuma katalogu kā kompaktu un informatīvu izziņas avotu.

[1] I. Zvirgzds, “Vecākā latviešu grāmata ir koloniālisma piemineklis”, Satori, 13.01.2021.

[2] Nicolaus Busch, “Nachgelassene Schriften von. Dr. phil. h. c. Nicolaus Busch, Stadtbibliothekar zu Riga”, Die Geschichte der Rigaer Stadtbibliothek und deren Bücher, Bd. 2, Riga, 1937.

[3] Nicolaus Busch, “Nachgelassene Schriften von. Dr. phil. h. c. Nicolaus Busch, Stadtbibliothekar zu Riga”, Die Geschichte der Rigaer Stadtbibliothek und deren Bücher, Bd. 2, Riga, 1937.

[4] A. Günther, Altlettische Sprachdenkmäler in Faksimildrucken, Bd.1, Heidelberg, 1929.

[5] K. Zaļuma, Neredzamā bibliotēka. Latvijas Nacionālās bibliotēkas 14 vēsturiskās kolekcijas. Rīga, 2019.

Sofija

Pirmo reizi es viņu ieraudzīju 1983. gada rudenī. Tolaik mācījos universitātes pēdējā kursā un piestrādāju par programmētāju kādā dīvainā kantorī, kura vārds skanēja kā bieds. Nē, tas nebija VDK. Šo kantori sauca KASMON. Precīzi neatceros šīs abreviatūras atšifrējumu, taču dzīvē tas veica iedzīvotāju dispanserizāciju. Turklāt šī dispanserizācija pēc ieceres bija obligāta. Viens tāds pilsonis saņemtu pavēsti ierasties uz komplekso medicīnisko apskati, kur viņam īsā laikā pārbaudītu redzi, izmērītu acu spiedienu, pārbaudītu dzirdi, paņemtu kardiogrammu, asins un urīna analīzes un ko tur vēl, pa šo laiku jau piemirsies. Piedabūt cilvēkus uz tādu nepatīkamu lietu nebija vienkārši, tāpēc sākotnēji veicām šo dispanserizāciju tiem cilvēkiem, kuri nevarēja nekur aizbēgt, proti, slimnīcās izvietotajiem pacientiem. Dramatiskākā bija acu spiediena mērīšanas procedūra, no kuras cilvēki parasti atteicās. Piespiest nevienu nevarēja, un tad nu tā arī rakstīja “otkaz (atteicās)”. Ja kāda nesaprātīga pilsone tam piekrita, es tūliņ gāju ārā, izmantodams savas tehniskā darbinieka privilēģijas. Vēl tagad, atceroties šo mokošo procedūru, uzmetas zosāda.

Kā jau minēju, biju šī kompleksā apskates procesa tehniskais nodrošinātājs un arī datoru programmētājs, tātad diezgan nopietns kantora balsts. Uzstādīju un koriģēju arī komplekso ungāru diagnostikas aparātu, datorus “Iskra–1256” un “Iskra–226”, ielādēju tajos programmas un vaļas brīžos nodarbojos ar šīs programmas uzlabošanu. Mūsu priekšnieks bija maza auguma ebrejs Solomonovs. Viņš bija labsirdīgs un kluss cilvēks, vienmēr solīdi ģērbies un ļoti pieklājīgs. Mani viņš dēvēja par Petroviču. Laikam es pats viņam tā biju ieteicis, atceroties armijas iesauku. Ja neskaita vienu nepatīkamu incidentu, pie kura visvairāk biju vainojams es pats, mūsu attiecības bija lieliskas. Viņš vienmēr atlaida mani, ja man bija kāda universitātes vai vēlāk – prakses vajadzība. Ja kādreiz gadījās nokavēt, neteica ne vārda, jo zināja, ka es to ar uzviju atstrādāšu pēcpusdienā.

Bet mēs esam novirzījušies no tēmas. Tieši šajā kantorī arī strādāja minētā Sofija, tātad mēs bijām kolēģi. Sofija bija beigusi Maskavas universitātes Medicīniskās kibernētikas fakultāti, un veicamais darbs pilnībā atbilda viņas izglītībai. Biju jau iepriekš dzirdējis par viņu no citiem kolēģiem. Raksturojums skanēja apmēram šādi: “Pēteri! Tu neesi redzējis tādu sievieti! Enerģiska un emocionāla kā vulkāns. Visur iet tieši pie priekšniecības. Pazīst vai pusi Rīgas. Viņai ir vīrs, kuru nesauc vārdā, bet vienkārši saka – tas ir Sofijas vīrs. Nedod Dievs nokļūt viņas nežēlastībā. Priekšnieks Solomonovs neelpo uz viņu.” Biju ieintriģēts, dzirdot tādu neparastu raksturojumu, un drīz arī pienāca brīdis, kad viņa ienāca datortelpā un pienāca tieši pie manis, valšķīgi smaidīdama.

– Vai jūs nevarētu paskatīties datorprogrammas bloku, ko es uzrakstīju? – Viņa krieviski palūdza. – Tas nav jūsu darba pienākums, bet tomēr es gribētu jūs palūgt, ja jums nav grūti.

Es piecēlos no krēsla un ar interesi paskatījos uz Sofiju. Viņa bija ne tikai kādu gadu vecāka par mani, bet arī dažus centimetrus garāka. Viņai bija tumši brūnas, gandrīz melnas acis. Skaistas acis, tajās dzirkstīja ass prāts un liela viltība. Virs tām bija biezas, melnas uzacis, kuras kopā ar izcilo, nedaudz līko degunu daiļrunīgi liecināja par tautību. Viņas augums bija slaids, taču tur nebija nekā īpaša, kas piesaistītu manu uzmanību. Viņa bija ģērbusies vienkāršā raibā blūzē un melnos svārkos. Kājās bija pelēcīgas zeķes un melnas laiviņas. Kā katrs jauns un neprecēts vīrietis vispirms novērtēju sievieti kā potenciālu partneri, un šeit Dons Žuāns manī atbildēja: “Ū–ū, garām!” Šis mans “iekšējās tiesas spriedums” parasti bija galīgs un nepārsūdzams, tāpēc man bija skaidrs, ka mūsu attiecības būs tikai lietišķas.

– Jā, protams, kāda runa! – es tāpat krieviski atbildēju. Visas sarunas kantorī un arī mūsu savstarpējās sarunas ar Sofiju notika krieviski, tāpēc es to vairāk īpaši neuzsvēršu. Rīga tajos gados bija ļoti krieviska. Bet ne par to ir šis stāsts.

Paņēmu no viņas rokām mīksto disku burtnīcas lielumā un iebāzu to disku ierīcē, pēc tam aizvēru to ar rokturi, un diska galviņa uzreiz sāka klusi klabināt, nolasot savus 256 kilobaitus. Atvēru viņas programmas tekstu un sāku to pētīt. Sofija stāvēja man blakus un klusi mīdījās. Kādu brīdi pētīju programmu. Tā bija ļoti slikti uzrakstīta. Bez kopēja plāna, nereāli sapīta, ar milzumu lieku operatoru un neloģisku pāreju. Izmisīgi mēģināju izprast šo dramatiski dīvaino loģiku, tad, neizturējis, skaļi iespurdzos.

– Atvainojiet, Sofija! Bet šeit jūs sākumā definējat mainīgo, ilgi viņu mētājat šurpu turpu, piešķirdama viņam dažādas vērtības, bet galā, pirms viņa drukāšanas, eleganti vienādojat to ar nulli. Tas ir fantastiski! – Nespēju noslēpt jautrību.

Sofija nosarka un sāka taisnoties.

– Kaut kas derīgs tur ir? – beigās viņa pajautāja, pamatīgi sašļukusi.

– Nē! Man tā neliekas, – biju atklāts.

– Es drīkstēšu pie jums pakonsultēties? – Sofija maigi palūdza.

Bija vien jāpiekrīt, kaut gan es skaidri zināju, ka nekad ērglis nezaudē tik daudz laika, kā mācīdams vārnu lidot. Sofija parunāja ar Solomonovu, un viņš pēc brīža atnāca pie manis, kā vienmēr, perfekti noskuvies, nevainojamā uzvalkā un izplatīdams ap sevi spēcīgu vīriešu odekolona aromātu.

– Petrovič! Jūs varētu nedaudz palīdzēt mūsu līdzstrādniecei Sofijai paaugstināt programmēšanas līmeni? Mēs varētu jums drusciņ pielikt pie algas, teiksim, par kabineta uzkopšanu, kas jums, protams, nebūs jādara.

Pie tā arī palikām, un tagad Sofija regulāri iegriezās pie manis, lai atrādītu savus “gara darbus”. Tā arī sapazināmies un kļuvām labi draugi. Kaut ko runāt par programmēšanas līmeni bija grūti. Viņai bija ļoti īpatnēja domāšana, ko bez liela pārspīlējuma varētu nosaukt arī par “sieviešu loģiku”. Kaut kā to mainīt bija bezcerīgi, un lielākoties es pats uzreiz uzrakstīju to, ko viņai vajadzēja. Tā bija ātrāk miers. Tomēr – jo stiprāka “sieviešu loģika”, jo spēcīgāka sieviete, un to es sajutu uzreiz. Viņa bija bezgala asprātīga, vienmēr pagrieza lietas no negaidītas puses un atbildi parādā nepalika. Viņai piemita liels šarms, un pēc kāda laika es jutu, ka gandrīz visu laiku domāju par viņu. Viņa joprojām mani neinteresēja kā sieviete, taču viņas cilvēciskajam valdzinājumam bija grūti pretoties.

Drīz iepazinos arī ar viņas vīru. Ļevs bija jauns, maza auguma vīrietis. Viņam bija koši melna bārda un brilles. Pēc rakstura viņš bija kluss un pieklājīgs. Runāja maz, taču, ja ko teica, tas bija pārdomāts. Viņš strādāja medicīnas institūtā un rakstīja disertāciju par hiperoksigenāciju. Vienkāršiem vārdiem runājot, cilvēku ievieto slēgtā kamerā un tajā rada vairāku atmosfēru skābekļa spiedienu. Viņš nebija vājas gribas cilvēks, taču pretoties tādam vulkānam kā Sofija viņš nespēja. Viņi dzīvoja kopā ar gadus desmit vecu meitu un Sofijas māti. Tā bija ļoti sirsnīga sieviete stipri gados. Izgājusi karu kā medmāsa, viņa tagad strādāja kaut kur par ārsti. Es patiku Sofijas mātei, un viņa katrreiz mīļi smaidīja, mani sagaidot.

Reizēm domāju: kāpēc es tik stipri pieķēros Sofijai? Saprotams, nepatikt viņa nevarēja, bet tomēr bija kaut kas vēl. Visdrīzāk, tas bija vecākās māsas trūkums. Bērnībā biju ļoti pieķēries vecākajai māsai. Kad viņa apprecējās, mēs pamazām zaudējam kontaktu un droši vien zemapziņā es smagi izjutu to, ka viņas vairāk nav līdzās. Sofija bija šai vakancei ideāli piemērota. Drīz es vairāk neko nejautāju un jutos laimīgs, ja varēju Sofijai kaut kā izpalīdzēt. Kopā mēs taisījām prāvu projektu – datora sirds monitoringu. Tajos gados tas bija ļoti progresīvi, un nekur Padomju Savienībā nekā tāda nebija. Drusciņ bija arī panākumi, bet par tiem vēlāk.

Strādājot kopā, mēs lieliski sapratāmies. Es pat teiktu tā – nav bijis citas sievietes, ar kuru kopā man būtu bijis tik viegli un patīkami. Kad beidzās darbs, negribējās šķirties. Meklēju vēl kādus iemeslus, lai viņu aizturētu, bet Sofija burvīgi visu saprata.

– Jāiet! Vīra kungs paliks greizs! – Viņa smaidot teica. – Līdz rītdienai! Atā! – Un pazuda durvīs.

Protams, ka Ļevs bija greizsirdīgs, taču nekad, nevienu reizi to neparādīja. Tikai pati Sofija vienreiz man to smiedamās pastāstīja pa telefonu. Tas bija pēc tam, kad biju viņai dzimšanas dienā uzdāvinājis kādu padārgu lietiņu. Pie reizes viņa arī palūdza vairāk neko tik dārgu nedāvināt. Bet vispār mēs sapratāmies lieliski. Kā jau minēju, gan Ļevs, gan Sofija bija ebreji. Viņu īstā dzimtene bija kaut kur Rietumukrainā, liekas, aiz Karpatiem. Kā viņi nokļuva Rīgā, nezinu, visdrīzāk tā bija māte, kas bija saņēmusi dzīvokli Rīgā, bet precīzi tiešām nezinu. Nekad to arī nejautāju, kaut gan ebreju tēma vienmēr mūs pavadīja. Lai ko mēs darītu un runātu, es vienmēr atcerējos, ka Sofija un Ļevs ir ebreji, un centos uzmanīt savu runājamo, lai nemanot neizsprūk kāds vārds, kas varētu iesist stiprāk par dūri. Visu laiku tā saspringt bija pagrūti, un reiz es atklāti pateicu, ka man nav sliktu domu par ebrejiem, bet man var kaut kas izsprukt, jo vide, kurā esmu, ne vienmēr ir tik liberāla šajā ziņā. Lai viņi man tūlīt pasaka, un es atvainošos, ja viņi saskatīs kādu aizskārumu. Jāsaka gan, ka visus piecus mūsu draudzības gadus šajā ziņā mums nebija neviena incidenta. Es vedu viņus uz Ķivuļiem sēņot, ziemā mēs turp braucām ar slēpēm, un saskaņa mums vienmēr bija ideāla. Pirmās sēņošanas laikā Ļevs mani pamatīgi nogurdināja, prasīdams notaksēt katru atrasto sēni. Vēlāk Sofija man teica zem četrām acīm: “Tu mežā esi pavisam savādāks. It kā tev dvēsele atbrīvotos. Man ļoti patīk uz tevi skatīties, kad tu esi mežā.” Drusku ieskicēju bērnību, un abi pasmējāmies.

Kad man palika 28 gadi, uzaicināju viņus uz vakaru kafejnīcā “Vīgante”. Sēdējām tur kreisajā stūrī no durvīm. Toreiz tur bija biezi sarkani paklāji, kas slāpēja soļu troksni, un smagi koka galdi. Pie letes neapkalpoja, bet visu zālē kārtoja ātrs un diskrēts oficiants. Es zināju, ka ebreji dzer ļoti maz, taču es gribēju drusciņ “ieraut”, kā jau katrs latgaļu zēns savā dzimšanas dienā. Paņēmu armēņu konjaka pudeli, bet draugiem pasūtīju vieglas vakariņas un šampanieša kokteiļus. Notiesājis savu bifšteku ar olu, sāku drusciņ “pielikties pie pudeles”. Nē, nepiedzēros gan. Vismaz stipri ne. Kad mani viesi bija izdzēruši kokteiļus, pierunāju viņus arī uz kādu konjaka glāzīti. Pirmā, otrā, un skatos – Ļevs pavisam mīksts. Sofija atturējās, jo kādam jau jāpaliek skaidrā. Tad nu Ļevs kļuva runīgāks, un starp mums notika interesanta saruna, ko gribu atstāstīt pēc atmiņas. Skaidrs, ka centrā bija ebreju tēma. Nezinu, kāpēc. Varbūt tāpēc, ka mēs visu laiku par to klusībā domājām.

– Pēteri! – iesāka Ļevs. – Es tevi labi pazīstu, zinu, ka tu neesi ļauns. Bet saki, kāda vispār jūsu latviešu vidē ir attieksme pret ebrejiem? Pieņemsim, ka rīt notiks kādas lielas pārmaiņas. Vai jūs atkal metīsieties mums virsū kā kādreiz?

– Par visiem es pateikt nevaru, cilvēki ir dažādi un arī attieksme ir dažāda, – es mēģināju izlocīties.

– Nu, jā, tas skaidrs. Bet, ja paņemam integrāli no vidējā kvadrātiskā, kas būs galā? – Ļevs nelikās mierā. Es sapratu, ka šis jautājums viņu ļoti uztrauc, un izvairīties no atbildes neizdosies.

– Par saviem radiem varu teikt, ka tur nebija neviena, kas būtu saistīts ar tām drausmīgajām kara lietām. Tēvs bija skeptisks, bet ne nikns. Māte bija drīzāk pozitīvi noskaņota. Stāstīja, ka visbaigākās bijušas dienas, kad Riebiņos šāvuši ebrejus. Daudzus no šiem cilvēkiem viņa pazina, jo bieži braukāja uz turieni ar tēvu iepirkties. Neviens jau nevarēja neko palīdzēt, pat ja gribētu. Par vienu vārdu varēja nostāties blakus pie bedres. Tad ciems palicis tukšs un bijusi sajūta kā ļaunā sapnī. Ilgi valdījušas vispārējas bailes. Līdz tam karš licies nejauks, bet vismaz loģisks. Tad visi sajutuši, ka īstenībā tā ir milzīga kautuve.

– Par tevi es apmēram zinu, bet kā citi? Par ko jūs mūs neieredzat? – Ļevs bija nolēmis vienreiz atšķetināt šos jautājumus.

– Labi, es tagad runāšu tā kā ne no sava, bet no vidējā kvadrātiskā viedokļa, labi? – Es piedāvāju.

– Jā, tas būtu labi! – Ļevs piekrita.

– Tad uz to jautājumu – kāpēc jūs neieredz? – es atbildētu tā. Iedomājies lielu ciemu, kurā visi visus pazīst un varbūt pat ir kaut kādā ziņā radinieki. Viņi uzticas cits citam, vismaz tā domā. Bet pieņemsim, ka šajā ciemā ir kāda sekta, teiksim, kādi dīvaiņi, kas apgalvo, ka zeme ir plakana. Viņi uzvedas kā visi pārējie cilvēki, kopīgi strādā, izklaidējas, bet pienāk viena diena, kad viņi visi iet uz savu namu, kur sapulcējas un kaut ko dara. Iespējams, viņi nedara neko sliktu, bet cilvēki to nezina. Tās fragmentārās ziņas, ko citi ciema cilvēki dabū zināt, ir izteikti negatīvas. Izrādās, šie “sektanti” uzskata sevi par izredzētiem cilvēkiem, labākiem nekā visi pārējie. Pie tam savu vienotību viņi tur augstāk par visu pasaulē, tas nozīmē, arī augstāk par visu pārējo ciemu un tā interesēm. Tā, padomā, Ļev, un saki no sirds – tu uzticētu tādiem cilvēkiem cietokšņa vārtu atslēgas? Ja būsi pietiekami atklāts, skaidrs, ka tu atbildēsi – nē! Šeit ir arī daļēja atbilde uz tavu jautājumu.

– Labi, Pēter, teikšu tev tā. Par cik tu diezgan labi zini vēsturi, es nestāstīšu tev par romiešu jūgu, par mūsu sacelšanos un par to, kā mēs tikām izkaisīti pasaulē. Neviena tauta nevarētu saglabāt savu kopību, ja tai nebūtu kādu īpašu apstākļu, kas tai palīdzētu. Desmitiem un simtiem līdzīgu tautu pazuda vēsturē, izšķīda citu tautu masā. Bet ne mēs. Mums bija ļoti stipra ticība. Mēs to glabājām vairāk par visu pasaulē. Tikai tā mēs varējām saglabāt sevi kā tautu. Zināmā mērā izolēties un celt savu ticību un tautas vienotību augstāk par visu pasaulē – tas mums bija vienīgais ceļš. Es saprotu, ka ar to mēs noskaņojam pret sevi apkārtējos, bet, ja mēs to nedarītu, mūsu vienkārši nebūtu. Mēs būtu citi – vācieši, poļi, ukraiņi, bet ne ebreji. Tas ir mūsu ceļš. Tā bija šaura taciņa, bet mēs izgājām pa to. Zini, cik reizēm ir grūti, kad jūti, ka cilvēks tev neuzticas, ienīst tevi tikai par to, ka tu esi tāds. Kaut gan tu nevienam neesi neko sliktu darījis.

– Vispār drusku zinu. Kad bērnībā aizbraucu ar māti uz Rīgu, man bija ļoti sāpīgi, kad reizēm pasmējās par manu valodu. Citu es vēl nepratu. Ne visi domāja to ļauni, bet, kad māte, nesaprazdama, ko darīt, mēģināja pasmieties līdzi, man gribējās, lai atveras zeme un aprij mani kopā ar viņu. Bija liels kauns un arī naids. Kaut arī tas notika, kad man bija četri gadi, neko neesmu aizmirsis. Naida gan vairāk nav. Bet tas tomēr ir drusku savādāk. Tas tomēr ir vienas tautas jautājums. Vēlāk pat biju liels patriots. – Te es pasmējos, taču nesapratu pats, par ko.

– Labi, Pēteri, tagad tu tā runā. Zinu, ka tu esi patiess. Bet, ja kas notiks, ja būs kāda liela ķeza? Tad tu kā patriots iesi kopā ar citiem aizstāvēt savu dzimteni. Un, ja nu viņi visi ies atkal mūs dzīt ārā no mājām, vai tu varēsi nedarīt to? Varēsi pats nostāties mums blakus? Piedod, bet es domāju, ka ne.

– Paklausieties, kādas tēmas jūs te esat iesākuši? Varbūt labāk tomēr parunāt par “vecenēm”? Vai hokeju? – Sofija mēģināja novirzīt mūs no nepatīkamās tēmas, taču Ļevs tovakar bija nevaldāms. Viņš laikam ilgi bija sevī to visu turējis, tāpēc tagad runu plūdi bija pārrāvuši dambi. Kādu brīdi viņš attēloja “pogromu” šausmas, un es tikai klusēju un māju ar galvu. Beidzot Sofija cēlās kājās, un arī mums bija jāiet. Pudeli es ņēmu līdzi. Sofija paskatījās uz mani ar verdošas lavas pilnu skatienu. Es pacilāju pudeli – nē, tomēr žēl. Tā mēs izgājām uz ielas. Bija tumšs, dega spuldzes un sijāja smalks lietutiņš. Līdz Ļeva dzīvoklim bija krietns gabaliņš, un viņš atkal nerimās.

– Jūs, latvieši, esat kā pilnīgie vācieši. Pareizāk sakot, gribat tādi būt. Pa šiem septiņiem simtiem gadiem jūs ir krietni izdresējuši. Vai tad tā nav? – Viņš jautāja.

Ļevs izteikti streipuļoja, un es paņēmu viņu ap pleciem no aizmugures. Viņš bija smalks, maza auguma vīriņš, un noturēt viņu nebija grūti.

– Skaidrs! Es jau to pašu saku, – es piebalsoju. – Zini, ja ir tāda dvēseļu pārceļošana, tad nākamajā dzīvē gribētu piedzimt par ebreju.

– Domā, uzreiz būsi bagāts? – Ļevs iesmējās.

– Nē! Vienkārši gribētu piedzimt tādā tautā, kura sargā savējos, kā jūs to darāt, lai justu to stipro vienotību, kas ir jums. Lai būtu kā akmens daļa, – es kļuvu poētisks.

– Jā, jā! – Ļevs smīkņāja. – Tu padzīvotu starp mums. Zini, čūskas laikam neesi redzējis. Apmēram tas pats. Nedomā, ka mēs tik mīļi viens pret otru.

– Bet jums ir lieta, kas ir pāri jums visiem. Ticība, kopības apziņa, solidaritāte. Lai tur kādreiz gadās visādi, bet jums ir galvenais, kas ir svarīgāks par atsevišķa indivīda labklājību. Mums tā nav un nekad nebūs.

– Tu tici Dievam? – Ļevs pajautāja.

– Protams! – Atbildēju nešauboties.

– Nu, redzi! Ej uz baznīcu un turi tur visu svētu. Un būs tev kas svēts. Kam tev mūsu svētums?

– Es jau varbūt arī aizietu, bet tur ir tik daudz lietu, kas man liek to visu apšaubīt. Zini, ja atklāti, es ieeju baznīcā un nejūtu nekādu svinīgumu kā kādreiz. Es laikam esmu zaudējis ticību baznīcai, – te es aiz aizkustinājuma gandrīz iešņukstējos.

– Ha, ha! – negaidīti iesmējās Ļevs. – Tad ej pats par mācītāju! Dari visu labāk, dari kā vajag!

– Nu, jā! Viegli pateikt, – saruna sāka mani nogurdināt, un es piedāvāju “vēl pa vienai”. Apstājāmies un, draudzīgi apskāvušies, ierāvām pa vienam klunkšķim. Sofija, kas visu laiku bija klusēdama gājusi trīs soļus pa priekšu, apstājās un skatījās uz mums kā iemiesots pārmetums. “Labi, ka tumsā nevar redzēt viņas acis. Es to nepārdzīvotu,” nodomāju pie sevis.

Kad pēc pāris dienām tikāmies ar Sofiju, viņa izlikās, ka nekas nav noticis. Vēl pat pajokojām par to, kā Ļevs naktī bija dzēris gurķu sālījumu. Beigās gan viņa it kā starp citu piemetināja, ka turpmāk pilnas pudeles tomēr ņemt nevajagot. Bet īpaši ļaunā neviens neko neņēma.

Tālāk bija izstāde VDNH, kur Sofija prezentēja sirds monitoringa iekārtu. Dators ar manis taisīto plati un programmu dabūja sudraba medaļu. Tālāk bija kāzas ar Sofijas kursa biedreni, liela braukāšana šurp un turp pa Savienību un tad – visam beigas.

Sestais tramvajs. Es sēžu, man priekšā Sofija, pagriezusies par 180 grādiem.

– Pēteri! Tu nopietni domā iet atpakaļ uz Latgali? Taču padomā – sieva tev līdzi neies. Ne tamdēļ viņa beidza Maskavas universitāti, lai govīm astes mazgātu. Un padomā! Tev pašam – dzīvoklis, karjera, viss tev lido ellē! Vai tu spēsi kādreiz atgūt zaudēto? Tev taču jau 30.

– Govīm astes viņa nemazgās, man tur būs labs postenis. Viņa būs mana sieva. Tas ir maz? Ja mīl, nāks līdzi. Ja ne – lai iet, kur vēlas!

– Tu varētu iet sievai līdzi uz viņas dzimteni Rietumukrainā. Es sarunāju tev inženiera–konstruktora vietu Viņņicas televizoru rūpnīcā. Būs alga 400 rubļi mēnesī, dzīvoklis. Padomā! Ne kuram katram ko tādu piedāvā. Zini, ko man maksāja šo darbavietu izgādāt? Otrreiz es neko tādu vairāk nevarēšu. Padomā labi!

– Es nevaru atstāt Latviju. Esmu daudz bijis svešumā, zini, man pietiek. Es gribu dzīvot savā dzimtenē, lai kāda viņa nebūtu.

Sofija izmisīgi skatījās manī, mēģinādama atrast kādus vārdus.

– Pēteri! Tad ko tu mīli vairāk? Sievu vai dzimteni? – Viņa uzstādīja ultimātu.

– Skaidrs, ka dzimteni! – Es atbildēju bez šaubīšanās.

– Nu, tad arī paliec ar savu dzimteni! – Sofija atcirta, piecēlās un aizgāja. Nākamajā pieturā viņa izkāpa, pat neatskatīdamās uz mani. Tā bija vienīgā reize, kad viņa man atļāvās pateikt kaut ko tik asu.

Pēc kāda laika viņa aizbrauca uz Izraēlu. Tas bija pašā “perestroikas” sākumā. Es jau biju laukos, strādāju jaunā darbā, sāku jaunu dzīvi. Viss kapitāls bija viens lietusmētelis un hūte. Bet jutos brīvs. Kādu nakti redzēju spilgtu sapni. Es stāvu Šeremetjevas lidostā. Uz iekāpšanu ved garš koridors. Durvīs, kas ved uz šo koridoru, stāv Sofija. Puspagriezienā viņa skatās uz mani. Es skrienu, lai paspētu atvadīties. Bet viņa ir pazudusi. Es skrienu un skrienu pa garajiem iekāpšanas koridoriem, līdz saprotu, ka viņa ir prom.

Pēc kādas nedēļas gadījās brauciens uz Rīgu. Aizgāju uz viņas dzīvokli. Atvēra Sofijas māte un pastāstīja, ka viņa jau aizlidojusi no Maskavas. Neticēsiet, bet tas bija tieši tajā naktī, kad es redzēju to sapni. Un saka vēl, ka nevar nosapņot. Var!

Lūgšanas

“Lūdziet, tad jums taps dots; meklējiet, tad jūs atradīsit; klaudziniet, tad jums taps atvērts. Jo ikviens, kas lūdz, dabū, un, kas meklē, atrod, un tam, kas klaudzina, taps atvērts. Jeb vai ir cilvēks jūsu starpā, kas savam dēlam, kad tas maizi lūdz, dotu akmeni? Jeb, kad tas zivi lūdz, tam dotu čūsku? Ja tad nu jūs, ļauni būdami, protat saviem bērniem dot labas dāvanas, vai tad jūsu Tēvs debesīs nedos daudz vairāk laba tiem, kas Viņu lūdz?” (Mt. 7:7-11)

91. psalms

Kas mājo Visuaugstā paspārnē
un apmeties Visuvarenā ēnā,
saka Kungam:
mans patvērums un mans cietoksnis,
mans Dievs, uz ko es paļaujos!
Viņš glābs tevi no putnu ķērāja cilpas,
Un mēra posta,
Ar savu spārnu galiem viņš apklās tevi,
Un zem viņa spārniem tu patversies,
Kā vairogs tevi sargās viņa patiesība.
Nebaidies no nakts šausmām,
ne bultas, kas lido dienā,
ne mēra, kas tumsā staigā,
ne sērgas, kas uzbrūk dienvidū!
Lai krīt tūkstotis tev blakus,
un desmit tūkstoši pa labi no tevis,
un tevi tas neskars –
tik acīm tu raudzīsies,
kā ļaundariem atmaksāts, to tu ieraudzīsi!
Tiešām tu, Kungs, esi mans patvērums!
Tev, kas izrauga Visuaugsto par savu mājokli,
Tev negadīsies nekas ļauns,
nedz tuvosies sērga tavai teltij,
jo viņš saviem vēstnešiem pavēlēs par tevi –
sargāt tevi visos tavos ceļos!
Savās plaukstās tie tevi pacels,
Lai nepiesitas pie akmens tev kāja!
Uz lauvām un odzēm tu mīsi,
tu sabradāsi jaunos lauvas un čūskas!
Viņš pieķēries man, un es paglābšu viņu,
es pasargāšu viņu, jo viņš zina manu vārdu,
viņš sauc mani, un es viņam atbildēšu,
ar viņu es posta brīdī,
es izglābšu viņu un celšu godā,
es došu viņam ilgu mūžu
un rādīšu viņam savu pestīšanu!

Kunga Jēzus Kristus visdārgo Asiņu litānija

Kyrie, eleison! Christe, eleison! Kyrie, eleison!
Kristu, klausi mūs! Kristu, uzklausi mūs!
Dievs Tēvs no Debesīm, apžēlojies par mums!
Dievs Dēls, pasaules Pestītāj, apžēlojies par mums!
Dievs Svētais Gars, apžēlojies par mums!
Svētā Trīsvienība, viens vienīgs Dievs, apžēlojies par mums!

Kristus, mūžīgā Tēva viendzimušā Dēla, Asinis, atpestījiet mūs!
Kristus, Iemiesotā Dieva Vārda, Asinis, atpestījiet mūs!
Kristus, Jaunās un Mūžīgās Derības, Asinis, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, kas ciešanās Olīvdārzā zemi slacījāt, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, kas šaustīšanā plūdāt, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, kas lāsojāt no ērkšķu kroņa, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, pie krusta izlietās, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, maksa par mūsu pestīšanu, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, bez kurām nav piedošanas, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, kas Euharistijā veldzējat un šķīstāt dvēseli, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, žēlsirdības straume, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, ļauno garu uzvarētājas, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, mocekļu stiprums, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, apliecinātāju drosme, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, jaunavības avots, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, atbalsts tiem, kas briesmās, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, atvieglojums cietējiem, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, iepriecinājums bēdās, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, gandarītāju cerība, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, mirstošo mierinājums, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, siržu miers un maigums, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, mūžīgās dzīves nodrošinājums, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, kas atbrīvojat dvēseles no šķīstīšanas uguns, atpestījiet mūs!
Kristus Asinis, jebkādas slavas un goda viscienīgākās, atpestījiet mūs!

Dieva Jērs, kas nes pasaules grēkus, saudzē mūs, Kungs!
Dieva Jērs, kas nes pasaules grēkus, uzklausi mūs, Kungs!
Dieva Jērs, kas nes pasaules grēkus, apžēlojies par mums!
Tu esi mūs atpircis, Kungs, ar savām Asinīm
un esi mūs darījis par Valstību mūsu Dievam.

Lūgsimies! Visuvarenais, mūžīgais Dievs, kas esi sūtījis pasaulē savu Viendzimušos Dēlu, lai ar Viņa Asinīm mēs tiktu atpestīti, – Tevi lūdzam, liec, lai mēs, godinot Viņa ciešanu noslēpumu, tiktu pasargāti no visa ļauna un iemantotu mūžīgo algu Debesīs. Caur Jēzu Kristu, mūsu Kungu. Amen.

Pareizticīgo lūgšana

Kungs Jēzu Kristu, dzīvā Dieva Dēls, Kas Krustu un nāvi esi pārcietis cilvēku pestīšanas labad, nokāpis ellē, trīs dienu apbedīšanu uzņēmies, nāvi uzvarējis, sātanu satriecis un savstarpējo ienaidu iznīcinājis, pieņem Tavu pazemīgo kalpu lūgšanu, kas nožēlā un ar satriektu sirdi sauc uz Tevi par mieru visā pasaulē, par naida un ienaida pārtraukšanu, par kara un asins izliešanas nepieļaušanu.
Ak, Visžēlīgais Kungs, Kas esi mieru dāvājis cilvēku dzimtai, apdzēs ikvienas nesaskaņas un strīdus, remdē naidnieku ļaunumu, svētī Tevi lūdzošos ar mieru un labklājību!
Iededz mūsu sirdīs mīlestības liesmas pret Tevi, lai ar dvēseli un visu savu spēku iemīlam Tevi un savu tuvāko. Jo Tu esi mūsu miers, un mēs Tev godu dodam, ar Tavu Beziesākuma Esošo Tēvu un Vissvēto un Labo, un Tavu Dzīvudarošo Garu tagad un vienmēr, un mūžīgi mūžos. Āmen.

Kara laikā[1]

Bezgalīgās žēlsirdības Kungs Dievs, mēs pazemīgi lūdzam Tevi uzlūkot tautas, kas šobrīd iesaistītas karā. Nepieskaiti Savu tautu grēkus pret tām, bet dāvā tām patiesu grēku nožēlu, lai cilvēka sirds kārības uzvarētu Tavs lēnprātības un taisnības Gars. Žēlsirdīgi uzlūko tos, kas tieši pakļauti briesmām. Mierini gūstekņus, atvieglini ievainoto ciešanas un izrādi žēlastību mirstošajiem. Saskaņā ar Savu labo un žēlastības pilno gribu novērs šī kara cēloņus un iemeslus un atjauno mieru starp tautām; caur Jēzu Kristu, mūsu Kungu. Āmen.

Visvarenais Dievs, Tu vienīgais esi mūsu stiprais Aizstāvis un vienmēr klātesošs palīgs bēdu laikā. Pielūko un aizsargā mūsu karavīrus un visus citus, kas aizstāv mūsu dzīvību un brīvību, lai viņi taisnīgi un godīgi kalpotu, cenšoties panākt mieru. Sniedz viņiem drosmi un spēku viņu dienesta laikā un atgriez viņus droši mājās pie viņu ģimenēm un kopienām; caur Jēzu Kristu, mūsu Kungu. Āmen.

Mūsu tautai

Visvarenais Dievs, visu zemes tautu Valdniek, lūdzam Tevi piedot mūsu un ukraiņu kā nācijas trūkumus. Attīri mūsu sirdis, lai tās redzētu un mīlētu patiesību, dāvā gudrību ukraiņu vadītājiem un izturību ukraiņu tautai, un paturi ukraiņu tautu savā maigajā aprūpē šajos grūtajos laikos; caur Jēzu Kristu, mūsu Kungu. Āmen.

Svētī un pasargā šo tautu zem Tava visvarenā spārna ēnas. Atgādini mums, lai mēs vienmēr dzīvotu pēc Tavas žēlastības, nevis pēc mūsu nopelniem, jo Tu liec lietum līt un saulei spīdēt gan pār labiem, gan ļauniem. Sniedz drošību visiem, kas dzīvo mūsu zemē, gan pilsoņiem, gan svešiniekiem, lai visi, kas šeit dzīvo, bez bailēm un iebiedēšanas varētu darīt savas ikdienas lietas. Svētī mūsu zemi ar mieru un vienotību, bagātīgu ražu un sekmīgu darbu. Aizsargā mūs no visām briesmām, sargā un pasargā mūs no visa ļaunā; caur Jēzu Kristu, mūsu Kungu. Āmen.

Pagaidu zaudējuma gadījumā[2]

Dārgais uzvarošais Pestītāj, kad Israēla bērni bija iesprostoti starp Sarkano jūru un faraona ratiem, šķita, ka viss ir zaudēts un viņi tiks iznīcināti. Tajā brīdī, kad viss šķita tik tumšs, Tu savā žēlastības pilnajā mīlestībā tos izglābi. Kad Tu karājies uz Golgātas krusta un labprātīgi miri, visiem šķita, ka grēks, nāve un velns Tevi ir sakāvuši. Trīs dienas vēlāk, augšāmcelšanās svētdienas lielajā uzvarā, Tu parādīji, ka pat cilvēces lielo ienaidnieku nāvi ir aprijusi Tava uzvara. Tagad, saskaroties ar, šķiet, militāru neveiksmi, kad garastāvoklis ir nomākts un sirdis smagas, mēs lūdzam Tavu palīdzību. Mēs atzīstamies tajos brīžos, kad kļūdaini jutām, ka uzvara varētu nākt ar mūsu pašu spēkiem. Kungs, piedod mums un palīdzi mums. Dari, lai Tava lieta būtu mūsu lieta. Saki mums: “Mans spēks nespēkā varens parādās.” Mūsu vājumā, mīļais Kungs, svētī mūs. Āmen.

[1] Avots: https://mlc-wels.edu/campus-pastor/prayers-during-war/

[2] Izlase no R. Kenneth Klaus, Those Who Serve: Prayer Guide, Lutheran Hour Ministries, St. Louis, Missouri, USA.

Krievi nāk

Kultūras mediju rutīna paredz smalku, ēterisku sfēru regulāru ietērpšanu sakārtotos un baudāmos vārdos. Tāds iespaids var rasties, ieskatoties gandrīz katrā Latvijas “kultūras medijā” – gan oficiāli, gan noklusēti ideoloģiski ievirzītajos. Piemēram, konservatīvi angažētā medijā varētu parādīties slavinājums kokles spēles tradīcijai, atsauksme par kādu reliģisku filmu vai gudru grāmatu, kāda likumprojekta vai ekonomikas teorijas analīze.

Taču tad beidzot atnāk sen gaidītie krievi. Helikopteri, lidmašīnas un droni visu tiešraidē spridzina, un cilvēks vispār vairs nevar ne padomāt, ne parakstīt. Vienu dienu kūp galva, otrā dienā nākas pārstaigāt saules pielietus laukus, tik plašus kā kazaku stepe, un tikai trešajā dienā nedaudz var padomāt, jo doma prasa laiku. Izdomāto uzrakstīt ir “kulturāli”, tas ir, kultūru veicinoši. Kultūra ir diskusija, viedokļu apmaiņa un nebeidzamā saruna, ko veic kulturāli, inteliģenti cilvēki. Taču, kad atnāk krievi ar bruņuvilcieniem, tad ir kā tajā bēdīgi slavenajā Hansa Johsta frāzē no 1933. gada lugas Šlāgeters: “Kad izdzirdu vārdu “kultūra”, es sniedzos pēc savas pistoles.”[1]

Vēl naivāk pašreizējo “kultūras darbinieku” mulso dilemmu starp skaistām frāzēm un tiešu rīcību raksturo vairākkārt izskanējušie vārdi: “Kad lielgabali runā, mūzas klusē”.[2] Kultūras cilvēki raksta savas slejas internetā, kamēr salīdzinoši netālu ielās un laukos daudz peltā un Stambulas konvencijas nosodītā “toksiskā maskulinitāte” izcīna kauju uz dzīvību un nāvi. Kamēr, reaģējot uz iebrukumu Ukrainā, vieni aicina “sākt diskusiju” par okupācijas pieminekļa demontāžu, bet citi viņus kušina un norāj, tikmēr toksiskā maskulinitāte un tiešā, nepastarpinātā rīcība Jēkabpils zemnieka un padomju pieminekļa demontētāja Gundara Kalves personā dodas pieteikties pirmajās rindās karam pret agresoru. Vieni taisa kultūru (un attiecīgi “kultūrkarus”) kā diskusiju un viedokļu apmaiņu, bet otri tiešas un izlēmīgas rīcības ceļā izcīna apstākļus, kuros šāda diskusija vispār ir iespējama. Un tā uz riņķi.

Es pats kara atnākšanu piedzīvoju ar vieglu rezignāciju. Tāda droši vien ir sagaidāma cilvēkam, kurš gadiem ilgi ir saucis “Krievi nāk!”, līdz viņi tiešām atnāk. Un tad pēkšņi vakardienas apsaucēji un kauninātāji par naida kurināšanu visapkārt paši sauc: “Krievi nāk, dariet taču kaut ko!” Attiecīgi pats sev savā laicīgajā un uzstājīgajā brīdināšanā jau esmu kļuvis garlaicīgs un neoriģināls. Tam nelīdz arī “Es taču teicu!” Schadenfreude. Paldies Dievam, ka pamatstrāvas vēstījums ātri pārbīdās no “krievi nāk!” uz “pie visa vainīgs Putins, beidziet šķelt sabiedrību!” Nav jau tā, ka tādi naida kurinātāji kā es gribētu, lai krievi atnāktu, vai šādi sauktu, lai primitīvu politisku instinktu pavadā plūktu apbrīnas laurus. Kaut mēs, “etniskā naida kurinātāji”,[3] klusībā ceram, ka tā tiešām ir pārāk pesimistiska prognoze, reizēm krievi tiešām atnāk.

Piemēram, šogad aprit 10 gadi kopš 2012. gada referenduma par valsts valodas statusa maiņu. Tas faktiski bija masu balsojums par vienu no galvenajiem Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem. Referenduma labvēlīgais iznākums noveda līdz Satversmes preambulai, bet arī līdz graujošiem tiešās referendumu demokrātijas ierobežojumiem Latvijā. Šobrīd to īpaši asi izjūt dabīgajās tiesībās balstītās ģimenes aizstāvju kustība. Bez saukšanas “krievi nāk!” (reaģējot uz mērķtiecīgām un ilglaicīgām putiniskā režīma provokācijām tuvajās ārzemēs “tautiešu politikas” ietvaros) jautājumam par valsts valodu, iespējams, nebūtu dota tik viennozīmīga atbilde. Protams, ļoti ātri, jau aiznākamajā dienā, iegriežoties “diskusijai” par preambulas formulējumu izvēli, blīvais nojēgums “krievi nāk” noteiktās intelektuālās aprindās ieguva sliktas gaumes un naida kurināšanas nokrāsu. Tādi ir parastie uzplūdi un atplūdi.

Ja nebūtu “atnākuši krievi”, šīs dienas Telos.lv rakstam būtu jābūt veltītam gada jubilejai kopš vienīgā izteikti konservatīvās domas tīmekļa žurnāla atvēršanas Latvijā. Šādās reizēs ir pierasts veidot atskatus, uzskaitīt veiksmes, kļūdas, cerības un vilšanās, kā arī iezīmēt nākotnes plānus un kaut ko apsolīt. Telos.lv līdzīga vietne tika gaidīta un lolota ilgu laiku – tādējādi izplešot lielu iesākumā grūti piepildāmu gaidu horizontu. Izšķirošo grūdienu tai deva Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra objektīvajā realitātē nebalstītais, aplamais un sociāli pārkonstruējošais spriedums par paternitātes pabalsta piešķiršanu bērna mātes partnerei. Tas raidīja nopietnu brīdinājuma signālu, ka Latvijas intelektuālajai elitei ir grūtības saprast tādu sabiedrības dzīvi veidojošu pamata nojēgumu kā ģimene. Lai aizurbtos līdz šīs neizpratnes cēloņiem, mēs gada gaitā pievērsāmies plašākam problēmu lokam. Šis tēmu loks dažādos veidos izriet no pretrunām valdošajā vēlīno Rietumu ideoloģijā – liberālismā. Modernais indivīds grib būt brīvs, autonoms, gandrīz neviena neierobežots, savām dažādajām pašizpausmes un sajūtu šķautnēm un vēlmēm uzliekot valsts nodrošinātu tiesību zīmogu, kas pieprasa līdzpilsoņu cieņu. Šīs dažādās atsevišķā un īpašā indivīda grūti ierobežojamās vēlmes, nonākot līdz likumdošanai, publiskajā telpā dzemdina nebeidzamu viedokļu apmaiņu un strīdus, ko nereti nievājoši dēvē par “kultūrkaru”, apgalvojot, ka tas esot tikai uzmanības novēršana no Latvijas (un citu valstu) “īstajām problēmām”. Savukārt ar šīm “īstajām problēmām” parasti tiek domātas ekonomiskās, proti, nabadzība un materiālā nevienlīdzība.

Šobrīd īstā problēma ir karš Ukrainā. Vēl aizvakar īstā problēma bija Covid un ar pandēmiju saistītie ētiskie un tiesiskie pārpratumi – iespējams, arī rupji cilvēktiesību un Satversmes pārkāpumi, un vēl daudzas citas divos aplenkuma stāvokļa gados sastrādātas netaisnības. Līdz atnāca krievi, un visi savos profilos izkāra Ukrainas karodziņus. Piepeši drīkstēja sarīkot milzīgu mītiņu un koncertu, par kuru vēl aizvakar gaudotu policijas sirēnas un izskanētu paziņojumi par pulcēšanās aizliegumu bīstamas epidemioloģiskās situācijas dēļ. Runā, ka modernās valsts iezīme kopš Franču revolūcijas, bet jo īpaši kopš 11. septembra terora aktiem, esot nebeidzams, pastāvīgs ārkārtas jeb izņēmuma stāvoklis, kuram ir pakārtota visa likumdošana. Krievu atnākšana un Krievijas nolaišanās līdz Ziemeļkorejas līmenim, attiecīgi izslēdzot kontinenta lieluma valsti no gadiem ilgi būvētas korumpētas starptautiskā finanšu kapitāla politekonomiskās sistēmas, šķiet, ārkārtas stāvokli pārskatāmā nākotnē iecementēs kā normu.

Tomēr šāda ātra vēja virziena maiņa dvēseliski ir grūti panesama. Tā disonē, nav saskanīga un griež ausīs un apziņā. Augustīns par cilvēka dvēseli (šodien gan laikmetīgi teiktu “apziņu”) rakstīja kā par viscaur laicisku un laiku mērījošu cilvēka būtības daļu. Dvēsele kā atmiņa no pagātnes caur tagadni ietiecas nākotnē. Šo laiciskoto un laiciskojošo dvēseli arī varētu nosaukt par ilgstamību. Atmiņa cilvēka apziņu it kā noenkuro pasaulē, neļaujot to uztvert tikai kā amorfu, anonīmu, dīvainu telpisku masu. Laba atmiņa cilvēku savāc vienkopus, pasargā no izkaisītības un mētāšanās laika un kaislību vējos.

Lai saprastu Ukrainas situācijas nopietnību – šo stāvokli, kad sauklis “krievi nāk” beidzot materializējas un citi pilsoņi to beidzot saprot –, aizbraucu uz pilsētu un nogāju gar vēstniecībām. Visur karogi, aizkustinoši bērnu zīmējumi par mieru, garāmbraucēji taurē. Bet tad pamanu jaunatnes organizācijas “Protests” profesionālos mītiņotājus (atpazīstami pēc matu krāsas un griezuma, daļēji arī apģērba) un uzreiz atmiņa mani neliek mierā. Uzreiz šī disonanse, kas ielaužas ilgstamības vienmērīgajā plūdumā, kurā dvēsele grib netraucēti spoguļoties un apcerēt dievišķo būtību. Vai tad šie paši košie jaunieši vēl aizvakar tviterī necēla traci par vārdu “nēģeris”, latviešu tumsonīgo un baurisko rasismu, kā arī “konstitucionālo krīzi”, ko esot izraisījusi Saeima, neapstiprinot Augstākās tiesas amatā juridisko aktīvisti Sanitu Osipovu? Nemaz nerunājot par šīs pašas socioloģiskās grupas pārstāvju bieži pausto nicinājumu pret nacionālismu un nācijvalstīm kā visu ļaunumu sakni. Ja Otrajā pasaules karā tie bija poļu un norvēģu nacionālisti, kuri karoja pret lielvācu imperiālistiem, šodien tie ir ukraiņu nacionālisti, kuri par savas tautas eksistenci un pašnoteikšanos karo pret imperiālistisko Krieviju. Acīmredzot, mūsdienu problēma ir īsa atmiņa. Bet ja atmiņa ir īsa, tad arī pats piedzīvotais laiks saskaldās īsos un mirklīgos emocionālu uzplūdu nogriežņos, uzmanības nenoturībā, ko vēl vairāk sašķeļ nepārtrauktie mediju zibšņi un trokšņi.

Taču jebkurš šajās dienās karadarbībai tīklos sekojošais uzreiz pateiks, ka neuzmanība var būt nāvejoša. Dvēselei, laika starpniekam, izvēļu autoram, kas savij notikumus, to vērtējumus un tālāku rīcību viena izdzīvota personiskā laika veselumā, šāda ilgstamību nokaujoša neuzmanība var būt sevišķi sāpīga. Dvēseli nevar sacirst gabalos kā gaļu. Taču atmiņu izdzēsošs negodīgums pamazām sanaido dvēseli ar sevi pašu. Dvēsele, kas neatceras, īsti nespēj pienācīgi apdvēseļot telpu un ķermeņus. Taustāmā ārpasaule šādai sevī sanaidotai un iekšēji pretrunīgai, negodīgai, aizmāršīgai dvēselei ir pārāk auksta, bīstama un naidīga vieta. Katra piepeša lapiņas čaboņa tad ir kā karš, uzlidojums, pēc kura atkal jāslēpjas bumbu patvertnes drošībā. Tāda pati atmiņas ilgstamību caurduroša disonanse satrauc, arī ieskatoties Satori.lv, kas šobrīd ir pārpildīts ar Ukrainas saturu. Taču vēl aizvakar tur varēja lasīt garu rakstu, kurā ukraiņu nacionālisti, Maidana un Donbasa frontes pirmrindnieki tika vainoti pie “neiecietības” pieauguma valstī. Ukraina tika salīdzināta ar Latviju, kurā tieši tāpat nacionālkonservatīvie politiķi “tur politisko sistēmu gūstā” pret “LGBT tiesībām”.[4]

Nepārprotiet, ir labi, ja cilvēki, kaut arī nekonsekventi, iestājas par labo. Bet labāk tomēr būt konsekventiem, savāktiem, neizkaisītiem un savās izvēlēs noturīgiem, jo tas dzīvei un tās izvēlēm piešķir noapaļota veseluma pilnību, kas nesaskaldās mirklīgos uzplaiksnījumos, tādējādi traucējot dvēselei gūt tik ļoti nepieciešamo ilgstamības apziņu. Ir labi, ka cilvēki beidzot saprot, ka “krievi nāk”, turklāt arī starptautiskā līmenī. Drīzāk būtu pamats uztraukumam, ja Harkovas dzīvojamo rajonu bombardēšana cilvēkus atstātu vienaldzīgus. Vienaldzība ir liels risks totālo karu, vispārēja cinisma un morālā relatīvisma nogurdinātai vēlīnai Rietumu civilizācijai, kas vairs nemāk atšķirt vīrieti no sievietes, bēgli no pabalstu tūrista, ģimeni no siltu jūtu kopības, savējos no svešajiem, draugus no ienaidniekiem. Netaisnīgs agresijas karš ir kliedzošs objektīva ļaunuma piemērs, un ir labi, ka cilvēki to joprojām atpazīst (pat ja, iespējams, galvenā analoģija, kas komiksu tēlos notiekošo daudziem padara uztveramu, ir Putins kā kārtējā Hitlera – absolūtā ļaunuma etalona – inkarnācija).

Vai es teicu: objektīvs, absolūts ļaunums? Vai tad šie paši protestējošie jaunieši katru otro dienu internetā nesāk ar ticības apliecību, ka labais un ļaunais nav objektīvas morālas kategorijas, bet tikai sociālas konstrukcijas, vienošanās produkti, grūti nosakāmi aprēķini starp lielāko baudu un mazāko kaitējumu? Un tomēr visi cilvēki grib labu. Vēlmju arhitektūra ir iestatīta tā, lai cilvēks pēc savas dabas tiektos uz labo un izvairītos no ļauna. Taču pastāv atšķirība starp patiesu un šķietamu labumu. Ļoti bieži šķietams labums izrādīsies ļaunums. Arī Vladimirs Putins grib labu (sev, savam pietuvināto lokam, varbūt Krievijas tautai). To grib arī privātīpašuma apkarotāji (privātīpašums viņiem ir ļaunums, jo nostiprina nevienlīdzību) un transseksuāļu aktīvisti (nepareizie vietniekvārdi ir ļauni, aizskaroši, ievainojoši). Arī Kanādas premjerministrs Džastins Trūdo grib labo (sev, Kanādai), izgaiņājot protestētājus pret Covid ierobežojumiem un piespiedu vakcinēšanu, kā arī iesaldējot protestētāju kontus. Tā var būt ļoti sagrozīta un aplama, klaji amorāla iegriba, šķitums un apmāns, bet šie sagrozījumi nevar izvairīties no fakta, ka vēlmes un gribēšanas pamata iekustinātājs ir labais – patiess, objektīvs morālais labums, kurš savā orbītā reizēm ievelk arī nihilistus, ciniķus un morālos relatīvistus. Pareizā, kaut arī novēlotā Rietumu līderu rīcība Ukrainas iebrukuma gadījumā lieku reizi atgādina par morālā labuma objektivitātes magnētiski likumsakarīgo spēku, kas var iedarboties pat uz tik vēstures nogurdinātiem tehnokrātiem kā vācieši. Vai labuma objektivitāte un motivējošais spēks ar laiku iedarbosies arī uz krievu tautu – to redzēsim tuvākajā laikā.

Uzvara vai zaudējums Ukrainā gan tik ātri neizglābs ielaisto un grūti dziedināmo Rietumu morāles krīzi. Šajās dienās runā par paātrinātu Ukrainas iestāšanās procedūru Eiropas Savienībā. Mēs nevaram zināt, kāda būs Eiropas Savienība pēc 10 gadiem, bet šobrīd ir zināms, ka Eiropas judikatūra ir viens no galvenajiem demokrātiju un nacionālo suverenitāti graujošajiem cēloņiem Rietumu pasaulē. Un, atkal, visskaidrāk tas izpaužas irdinošajā un dekonstruējošajā attieksmē pret laulības institūtu. Igaunija un Latvija mēģina sarīkot referendumus, kuros tauta varētu īstenot savas konstitucionāli atzītās tiesības lemt par sev svarīgām lietām. Tas dažādu tīšu institucionālo apgrūtinājumu, mērķtiecīgas sabotāžas un viltus uniformu veidolos nevedas viegli. Piemēram, tieši šodien, kad atkal bombardē Harkovas centru, vispārējās jezgas fonā pie mums notika lemšana par Civilo savienību likumu, kas dublētu laulību un pa aizmugures vārtiem, līdzīgi kā krievu diversantu grupas, mēģinātu laulību tiesību sistēmā iešmugulēt slepenu spridzekli.[5] Vai Latvijā notiks Maidans – tiešās tautas varas izpausme – lai apturētu svešu varu uzspiesta, sakonstruēta un mākslīga juridiskā veidojuma nonākšanu likumu asinsritē? Laulības un ģimenes definīcija ir pati būtiskākā “kopīgi lemjamā lieta” – jebkuras tautsaimniecības un IKP celšanas pamata šūniņa. Tomēr Eiropas Savienības tiesību ekspertu milzīgā spiediena un pastarpinošo apgrūtinājumu dēļ arvien skaidrāk izkristalizējas neiespējamība šo jautājumu noskaidrot demokrātiskā ceļā. Krievija mēģina laupīt ukraiņu tautai iespēju lemt pašai par saviem likumiem, tādēļ ukraiņi bēg no Krievijas un klauvē pie Rietumu jeb Eiropas Savienības durvīm. Ukraiņi cer, ka Eiropa viņiem dos ilgi kāroto brīvas rīcības un pašnoteikšanās telpu, taču arvien vairāk Eiropas tautu diemžēl pārliecinās par pretējo. Jāpiebilst, ka ukraiņi ir viena no pašām konservatīvākajām un reliģiozākajām tautām Eiropā,[6] it īpaši ģimenes jautājumos.

Kā šajās dienās var redzēt, ukraiņi ir arī ļoti uzstājīgi, principiāli un nepiekāpīgi. Viņi agrāk vai vēlāk atdursies pret dažādām Briseles ierēdniecības neizkustināmajām dogmām, bezgalīgajiem gaiteņiem, birokrātiskiem dūmu aizsegiem un tukšas, tehnokrātiskas valodas, kas Maidana un pašnoteikšanās izkarotājiem, tik ļoti pieradušiem pie šādām tiešās demokrātijas skaidrās runas formām, sākotnēji šķitīs mīklaini un neizskaidrojami. Modernās Ukrainas vēsture lielā mērā pastāv šādā berzē un sazobē starp pastarpināto pārstāvniecisko procedurālo demokrātiju un tiešo, nepastarpināto masu protestu, mītiņu jeb “Maidana” demokrātiju. Tomēr, lai kā arī tālāk noritētu neatkarības karš – vai nu konvencionālā, vai partizānu fāzē –, ukraiņi šajā nākošajā cīņā pret Eiropas Savienības ekspertu varu dosies ar ļoti klasisku demokrātiskās pašnoteikšanās izpratnes pieredzi, kas pirkta par asiņu cenu un rūdīta galējos eksistenciālās izšķiršanās brīžos. Tā tagadējiem eiropiešiem, arī latviešiem, ir visai tāla – it īpaši pēc diviem sanitārās ekspertīzes un totālās drošības diktāta nomocītiem gadiem.

Aristotels savās Valstslietās uzdod jautājumu: “Kura valsts iekārta ir piemērota vislielākajam skaitam valstu vai pilsētu, ņemot vērā, ka visas pilsētas, visticamāk, nebūs spējīgas uz to, kas, vispārēji raugoties, ir vislabākais?” Tieši šādā kontekstā Aristotels runā par “jauktu valsts iekārtu”, ar šo jēdzienu saprotot stabilu pilsoņu sociālo kārtu sajaukšanos valstiskās kopienas ietvaros.[7] Viņš uzskata, ka šāda sajaukšanās, ja tā notiek saprātīgi, var radīt pilsoņvalsti jeb politeia. Šāda iekārta ir viens no Aristotela aprakstītajiem leģitīmajiem valsts pārvaldes veidiem, jo “valsti pārvalda pilsoņu kopums kopējā derīguma labad”. Tautvaldību jeb demokrātiju viņš skata kā pilsoņvalsts degradēto formu. Vara pilsoņvalstī ir atkarīga no tikuma; tomēr šķiet, ka pilsoņvalsts ir vismazāk labais no trim leģitīmajiem veidiem (ķēniņiste, krietnvaldība un pilsoņvalsts), jo vara balstās nevis varonīgā vai dievbijīgā tikumā, kā tas ir tīrā ķēniņistē, ne arī pilnīgotā tikumībā, kā tas būtu Valstslietu VII–VIII grāmatu ideālajā valstiskajā kopienā, bet gan militārā tikumā. Aristotels raksta: “Vienam vai dažiem cilvēkiem ir iespējams izcelties ar savu tikumu, taču vairākumam jau ir grūti pilnībā izkopt visus tikumus. Vislabāk tas izdodas ar karošanu, jo karošanas tikums rodas pūlī. Tādēļ šādā iekārtā galvenā vara ir valsts aizstāvjiem un valsti līdzdala tikai tie, kuriem ir ieroči.”[8] Citiem vārdiem sakot, Aristotels uzskata, ka vairumam valstisko kopienu šajā nepilnīgo cilvēku pasaulē reālistiski sasniedzama ir tāda iekārta, ko varētu raksturot kā militāri ievirzītu kopīgas pilsoņu varas izcilību.

Acīmredzot, ja pār pilsoņiem nelīst cietās sirdis pārkausējoša, svētdaroša un pārdabiska žēlastība, tad tikai lielas un kopīgas briesmas, kopīga kara nometnes dzīve un ieroču sadraudzība var noturīgi apvienot visus valstiskās kopienas cilvēkus cēlam mērķim. Atliek cerēt, ka pēc atnākušo krievu pievārēšanas ukraiņi savus tiešās militārās demokrātijas tikumus, tik piesātinātus ar reliģiozu, konservatīvu toksisko maskulinitāti, nāks mācīt arī Eiropas Savienības ierēdnieciskajiem kabinetu autokrātiem.

[1] Šo teicienu mēdz aplami piedēvēt Himleram, Gēringam vai Gēbelsam, lai ilustrētu nacistu mazizglītotību un barbarismu vai fašistiski revolucionārā ētosa tieksmi intelektuālus spriedelējumus aizstāt ar tiešu rīcību. Turklāt patiesībā frāze skan šādi: “Wenn ich Kultur höre … entsichere ich meinen Browning” (“Kad es dzirdu vārdu “kultūra”, es noņemu drošinātāju savam brauningam”). Jāpiebilst, ka lugā vārdi likti mutē nevis kādam nacistam, bet gan paramilitāristu Freikorps kaujiniekam, ko 1923. gadā Rūrā franču okupācijas varas iestādes notiesāja uz nāvi par vācu nacionālistu sabotāžas akcijas vadīšanu.

[2] Sal. ar https://www.lsm.lv/raksts/kultura/kulturtelpa/lielgabali-runa-muzam-japakluse-telnieks-glebs-pantelejevs-komente-situaciju-ukraina.a445367/

[3] Pirms pāris dienām ārlietu ministrs šādi gan izteicās par krievu propagandas kanāliem: https://twitter.com/edgarsrinkevics/status/1496153268283654147

[4]https://satori.lv/article/salauziet-vinu-dzivi-lgbt-austrumeiropa

[5]http://asociacijagimene.lv/saeimas-juridiska-komisija-lems-par-civilas-savienibas-likumprojekta-virzibu/

[6]https://twitter.com/sancrucensis/status/1498195427371409410?s=20&t=MJp6yq0SxAj_xwD0g2AsBg

[7] IV, 9.

[8] III, 7.; IV, 13.

Nesavlaicīgas pārdomas

Felix qui potuit boni
Fontem uisere lucidum
Felix qui potuit grauis
Terrae soluere uincula.[1]

Happy the man who could
Reach the crystal fount of good:
happy he who could shake off
the chains of matter and of earth.[2]

Kreisajā pusē augstu pret staigni pelēkajām debesīm slejas mēmu piļu fasādes un torņi, kas siluetos atgādina bērnu pilināto smilšu būvju torņus vasaras pludmalē. Piļu mēmums ir tāds, kāda reiz bija draudīgi mīksto putekļu klusēšana tāltālas pagātnes pagultē. Putekļu kamoliem bija vārds Ziepjukaķis, un pret tiem cīņā devās slīps saules stars, kas izlauzās caur pievērtajiem slēģiem un asā leņķī aizslīdēja pa grīdu. Mazliet savādi, ka nekad man nav ienācis prātā pagriezt galvu, paskatīties un pabrīnīties, ka iepretī pilīm ielas labās puses vispār nemaz nav. Tur ir nekas.

Dažreiz iela ieved starp augstiem namiem, ko rotā bezkrāsainiem, pērļainiem reklāmuzrakstiem notetovēti veikalu skatlogi. Pelēkums tik daudzveidīgi niansēts, bet mīksts, it kā pūkains, it kā pelējums. Ir pēdējā stunda. Man jātiek stacijā vai autoostā, jāpagūst nopirkt biļete un iekāpt, un aizbraukt, un nonākt jau citā autoostā, kur būs vēlreiz jāpārsēžas.

Autoostas kases telpa ir otrajā stāvā, tur var nonākt pa daudzām kāpnēm, kas nereti ved arī uz leju. Bet kases vienmēr ir ciet, lodziņā uzraksts, ka kaut kad būs vaļā, un var redzēt, ka tur dziļumā kādi rīkojas. Uzgaidāmajā telpā daži snauž, un gaiss dūc zemā, nedzirdamā frekvencē, ik pa brīdim mirkšķinās dienasgaismas spuldzes pie griestiem. Taču biļeti var nopirkt ārā, kioskā blakus autoostai. Iestājos rindā.

Tad jau (tomēr) vilcienā vai kādā garā istabā pie klāta galda, kur daudzi sasēdušies. Vakariņas laikam beigušās, jo uz galda tikai netīri šķīvji ar ēdienu paliekām, pilni pelnutrauki un tukšas glāzes.

Noeju pagrabstāvā, kur ir trīs vai četras ēdnīcas, visas ciet, tikai gala istabā (aiz stūra) aiz ēdienu izsniegšanas lodziņa saplākšņa aizbīdņa vīd gaisma. Es klauvēju, un viņas atver. Pazīst mani, smaidīgas, aizsteidzas kaut ko uzlikt uz šķīvja.

Visi sapulcējušies blakusistabā un sastājušies aplī. Tikai A. sēž dziļā klubkrēslā, no pelēkas somiņas izvelk cigarešu paciņu un padod to tuvāk stāvošajam. Tas paņem cigareti un paciņu padod tālāk. Es ienāku, nestājos aplī, bet nometos sēdus uz grīdas blakus klubkrēslam. A. man kaut ko saka, taču skaņas nav. Skaņas nav nekad.

Smilšu kāpas un sarūsējuši dzelzs plākšņu žogi. Augsti pamestu rūpnīcu korpusi. Tāltālu pamalē līča aprises un spoži dzelteni apgaismota ostmala. Var saskatīt kuģus un ceļamkrānus. Man jānokļūst tajā ostā, rāpjoties stāvajos smilšu kalnos, lavierējot starp lūžņiem un eļļainām peļķēm. Bet man rāda ceļu. Tā ir paveca sieviete ar neizteiksmīgu seju, nedaudz kumpu muguru, vidēja auguma. Galvā pelēks lakatiņš, mugurā pelēki svārki un tikpat pelēka, cieši sapogāta jaka. Rupjas, pelēkas “bomvillas” zeķes un smagas, melnas vīriešu kurpes. Pie rokas brūna, sen formu zaudējusi tirgussoma. Pa laikam viņa atskatās un māj, lai neatpalieku. Man kājas slīd peļķēs un grimst smiltīs, viņa iet viegli kā slīdēdama visam pāri.

Tad pamostos.

Sapņi ir mūsu neatņemama daļa. Var teikt, ka tie esam mēs paši. Arī tad, ja nepiederam pie tiem retajiem, kopš dzimšanas filozofiski taujājošajiem, ko nemitīgi nodarbina “pamatjautājumi” (kas ir esošais, kāpēc viss ir, kas es tāds esmu un tamlīdzīgi), tik un tā pamostoties vaicājam – kas tas bija, ko gan tas varētu nozīmēt. Kopš Artemidora laikiem (un vēl senāk) katru rītu miljoni cilvēku uzdod sev jautājumus par nozīmi. Arī tad, un tas notiek visbiežāk, ja mirkli pēc atmošanās saprotam, ka sapnis izgaisis it kā bez pēdām, sajūta saka, ka kaut kas bija, iespējams, kaut kas ļoti svarīgs.

Dzirdēts teiciens, ka miegs ir nāves (būšanas mirušam) brālēns. Nezinu, vai tā tas ir, gan jau psihologi un neirofiziologi par to izteikušies ne reizi vien. Taču es ticu, ka sapņi, piemēram, tādi, kādu fragmentus sakompilēju šī rakstiņa sākumā, var sniegt norādes par vēl nepiedzīvotajiem piedzīvojumiem, jā, arī par “dzīvi” neizbēgamajā aizkapa valstībā. Neiedziļinoties jautājumā, pateikšu vien, ka man tuvāka Junga, nevis Freida pieeja sapņu interpretācijai.[3]

Tāpat kā par sapņu tulkošanu, arī par to, kas būs pēc nāves, aizdomājas visi. Saglabājies hagiogrāfisks nostāsts, kā svētā Sholastika, svētā Benedikta dvīņumāsa, lai turpinātu sarunas par gaidāmajiem Debesu dzīves priekiem, ar lūgšanas palīdzību izsaukusi pamatīgu negaisu, tādējādi uz visu nakti aizkavējot brāļa promiešanu.[4] Iespējams, ka abu svēto dvīņu saruna risinājās par kaut ko skaidri zināmu, jau kā drošu apsolījumu gara acīm skatāmu. Līdzīgi ar drošu zināšanu šīszemes dzīvošanas beigām tuvojās čaņ Lielmeistars Huinens[5] un vēl gana daudzi daždažādās pasaules malās. Tomēr vairumam no mums šādu zināšanu trūkst, un nākas iztēloties un minēt.

Populārākais minētājs, vismaz mums ierastākajā eiropeiskās kultūras lokā, bez šaubām, ir Dante. Tik populārs, ka viņa minējumus daudzi visos laikos uzskatījuši un uzskata par baltu patiesību. Bet netrūkst arī citu. Mazāk izvērsts, savā ziņā specifiskāks darbs, piemēram, ir angļu garīdznieka, teologa un literāta Džona Henrija Ņūmena (1801–1890) dzejojums, savveida dramatiska poēma “Gerontija sapnis” (The Dream of Gerontius, 1865). Arī šajā darbā tiek saskatīta Dantes ietekme, taču pētnieki izceļ ko citu – paralēles ar svētās Katrīnas no Dženovas (1447–1510) mācekļa Etores Vernacas poēmu Tratatto.[6] Bet tas nu tā. Džons Henrijs Ņūmens, kuru pāvests Francisks iecēla svēto kārtā 2019. gada 13. oktobrī, ir viens no stilā spožākajiem angļu Viktorijas laika prozistiem un pamanāms dzejas meistars.[7]

Dzejdarbu “Gerontija sapnis” var pārstāstīt dažos teikumos. Kāds vispārināts cilvēks vārdā Gerontijs (vārds ar grieķisko sakni jau pats norāda uz lielu vecumu) mirst, saņem pēdējos sakramentus un par viņu tiek aizlūgts. Pirms pašas nomiršanas viņš vēl dzird priestera un citu klātesošo lūgšanas. Nomiris, nu jau kā dvēsele, viņš sava visa mūža garumā klātbijušā sargeņģeļa pavadībā dodas uz Šķīstītavu, lai tur šķīstīšanās ugunī izdedzinātu grēkus un būtu gatavs stāties Pēdējās Tiesas priekšā. Pa ceļam eņģeļa pavadītā dvēsele sastopas ar ļaunajiem gariem (dēmoniem), kas mēģina noniecināt ticīgo pūliņus, izsmej svētos un svētumu. Eņģelis paskaidro, ka zemesdzīves laikā ļaunajiem gariem ir spēks novirzīt parastos, svārstīgos cilvēkus uz neceļiem, bet te – “debesīs” – pa ceļam uz Šķīstītavu, viņu pūliņi ir veltīgi. Arī Gerontijs (dvēsele) atzīst, ka ļaunie gari šajā vietā ir gļēvi un tie ārdās bezspēcīgās dusmās. Pamazām tuvojas pēdējais slieksnis, aiz kura dvēsele tiks svērta, lai noteiktu Šķīstītavā pavadāmo (izciešamo) laiku. Gerontijs laimīgs ar prieku dodas pretī atsvabinošajai ugunij.

Dažādos pantmēros meistarīgi vārsmotais “Gerontija sapnis” ne velti ir nosaukts par sapni. Kardināls Ņūmens, neapšaubāmi pārliecināti ticīgs vīrs, droši ticēja arī Šķīstītavas doktrīnai, tomēr bija pietiekami pazemīgs, lai dvēseles ceļa uz “debesīm” aprakstu neabsolutizētu kā kaut ko pēdējās instances pasludinātu. Sapnis pieļauj interpretācijas plašumu un nerēķināšanos ar “fizikas likumiem”. Un sapņa mehāniku Ņūmens izspēlē arī šķietamā paradoksā: “Es iemigu. Un tagad jūtos možs. / Kāds savāds možums. Es sevī jaužu / neizsakāmu vieglumu un brīvības sajūtu, / it kā es beidzot būtu pats, / kāds nekad agrāk neesmu bijis. / Cik kluss visapkārt! / Nav sadzirdams vairs laika skrējiens. / Nedz savu elpu jūtu vars, nedz pulsa dunoņu, / viens mirklis neatšķiras vairs no nākamā. / Man bija sapnis: it kā kāds klusi nočukstētu: / “Viņš ir projām” un telpu piešalkotu klusa nopūta. / Un tad skaidri sadzirdamā priesterbalsī / atskanētu “Subvenite”,[8] un visi mestos ceļos lūgšanā.”[9]

Tātad, no ceļā esošās dvēseles “skatpunkta” raugoties, uz visiem laikiem atmestā zemesdzīve ir tikai savāds sapnis. No tā atmodies, ceļinieks nonāk vidē, ko sargeņģelis skaidri definē – nemateriālajā pasaulē, kur laika un telpas dimensijas nosaka vien dzīvā doma; tās aug vai sarūk tik dēļ domas intensitātes; laiks vairs nav konstants lielums; garais ir īss, ātrais ir lēns, tuvais ir tāls, viss atkarīgs no tā vai cita saprāta; ikviens ir pats savas hronoloģijas noteicējs.[10]

Mūsu, fiziski dzīvo, skatījumā sargeņģeļa izskaidrotie debesceļojuma apstākļi tieši līdzinās tam, ko piedzīvojam sapņos. Turklāt, kā poēmas gaitā noskaidrojam, ķermeni atstājušajai dvēselei vairs nav mums ierasto maņu: redzes, dzirdes, taustes, garšas un ožas (jo nav taču attiecīgo orgānu). Dvēsele, kā paskaidro eņģelis, tagad mājo zīmju un tipizāciju valstībā, kas ir svēto patiesību priekšstatījumi. Dvēselei nav tiesību sarunāties ar kādu, izņemot tikai ar sevi. Taču, lai tā spētu noturēties un nesalūzt tādā izolācijā, “debesis” tai piešķir parasto piecu maņu šķitumu – savveida sapņus, caur kuriem tā tomēr spēj uztvert lielo zīmju tēlus, kaut arī mīklaini neskaidrus. Eņģelis salīdzina dvēseles stāvokli ar gadījumiem, kad cilvēks turpina just amputētu roku vai kāju. Mirušā dvēselei taču ir amputēts viss ķermeniskais, un tā tas būs līdz laiku beigām, kad tā tērpsies jaunā miesā.[11] Vai līdzīgā kārtā, kad sakām, ka redzam sapņus, mēs neatzīstam, ka runājam par redzēšanas šķitumu, kas tik vien ļauj kā uztvert zīmju neskaidrās aprises?

Daudziem jo daudziem kardināla Ņūmena “Gerontija sapnis” pazīstams angļu komponista Edvarda Elgara vērienīgās un vietumis visai patētiskās oratorijas (1900) veidolā.[12] Tiesa gan, komponists dzejdarbu pamatīgi īsinājis. Tas, protams, bijis nepieciešams muzikālā pavediena vērpšanai, taču būtu interesanti paanalizēt, kāpēc ārpus oratorijas palicis tas vai cits fragments. Kāda zīmīga detaļa: Edvards Elgars nomira 1934. gada februārī. Vienā no pēdējām sarunām ar ārstējošo ārstu Arturu Tomsonu viņš esot pilnībā noliedzis pēcnāves dzīvi: “Es ticu, ka tur nav nekā, tikai pilnīga aizmirstība.”[13]

1934. gadā, kad aiz muguras bija Pirmais pasaules karš, kad vecās Eiropas tik tikko zaļot atsākušajās, vēl baismīgās brūces nesadziedējušajās krāsmatās pilnā sparā rosījās fašisti, nacisti, komunisti un modernisti, neticība pēcnāves dzīvei jau bija kļuvusi par normu. Tiesa, modernistiskās šaubas neradās divdesmitā gadsimta trīsdesmitajos gados, tās sagatavoja viss “garais” deviņpadsmitais gadsimts. Interesanti atcerēties, ka 1919. gadā Tomass Stērnss Eliots rakstīja garāku dzejoli “Gerontions” – arī par veca vīra tuvošanos “mūža mājām”. Gerontions vēl dzīves laikā bija pazaudējis redzi, ožu, dzirdi, garšu un tausti.[14] Maņas viņam bija atrofējušās bez cerībām tās atgūt citā pasaulē. Dzejoļa varonis, kā raksta Eliota biogrāfs Lindals Gordons, var tikt pielīdzināts tādam, kurš, no slāpēm agonizēdams izkaltušā zemē, mirāžās vēl skata ūdeni.[15] Savādi, ka, radījis Gerontionu, zināmā mērā kardināla Ņūmena poēmas varoņa Gerontija pretmetu, Eliots tikpat kā nekad un nekur nav pieminējis nedz Ņūmena dzejdarbu, nedz tā autoru.

Ņūmena Gerontiju gaida pestījoša atbrīvošanās no sārņiem un tikai izredzētajiem saprotama svētlaimes valstība. Eliota Gerontionu turpretī – ja aizņemamies kaut ko no Ovīdija Metamorfozēm – mūžīga nīkuļošana vietā, kur raudot trīsuļo bezasiņu dvēseles,[16] starp citām arī Tantals, kurš cieš nebeidzamas slāpes, lai arī ir iegremdēts ūdenī. Tiklīdz viņš pieliecas, lai padzertos, ūdens aizplūst. Un tā līdz pasaules galam.

Vai raudošajām bezasiņu dvēselēm ir kādas izredzes? Acīmredzot ir jānāk kaut kam varenākam par cilvēkiem, kuri iedomājušies sevi par pusdieviem. Atcerēsimies Orfeju, upes dieva un mūzas dēlu, un viņa neveiksmi, mēģinot izglābt mirušo valstībā nonākušo mīļoto Eiridīki. Platons raksta, ka Orfejs, profesionāls mūziķis – kitarēds, izrādījies par gļēvu, jo ar viltu ielavījies mirušo valstībā, nevis godam tur nonācis, upurējot sevi cildenā mērķa vārdā.[17]

Ja šo nesavlaicīgo pārdomu nobeigumā atgriežos pie sākuma – pie sapņos savādi ieskicētām pēcnāves perspektīvām, kādas nu kuram tās ir, tad atliek viens vienīgs jautājums: vai esam gatavi jelko upurēt, lai tiktu cauri raudošo bezasiņu dvēseļu virmojumam, kas čab kā krītošas lapas mežā vēlā rudenī? Nezinu.

[1] Boethius, ConsolatioPhilosophiae: https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3Atext%3A1999.02.0121%3Abook%3D3%3Asectio%3DM12

Ar šīm rindiņām sākas Boēcija Filozofijas mierinājuma XII “dzejas nodaļa”, kurā, galvenokārt balstoties uz Ovīdija Metamorfozēm, viņš atstāsta notikumu ar Orfeju un Eiridīki. Nodaļa beidzas ar brīdinošu pamācību:
uos haec fabula respicit
quicumque in superum diem
mentem ducere quaeritis;
nam qui Tartareum in specus
uictus lumina flexerit,
quicquid praecipuum trahit
perdit dum uidet inferos.
Respektīvi, šis stāstiņš attiecas arī uz tiem, kas meklē pēc augstākā: tiklīdz kāds, ļaujoties iegribām, paveras atpakaļ uz elli, visi garīgie centieni izčākst kā nebijuši.

[2] Boethius. The Consolation of Philosophy. Translated by W[ilbraham] V[iliers] Cooper. Book III, Met. XII. London: J. M. Dent and Co. Aldine House, 1902.
https://www.exclassics.com/consol/cons6.htm

[3] “Jungs un Freids bija vienisprātis, ka sapņošana ir psihes zemapzinīgo spēku darbības jēgpilns produkts un ka tā sakņojas dziļi mūsu sugas evolucionārajā bioloģijā. Pamatatšķirība starp Freida un Junga teorijām bija šāda: Freids lūkojās atpakaļ un fokusējās uz sapņu kauzālajiem avotiem agrīnajās dzīves pieredzēs. Jungs skatījās uz priekšu un mēģināja saprast, kurp sapņi varētu aizvest un ko tie varētu atklāt par indivīda dzīvi nākotnē.” Skat. Kelly Bulkeley, Jung’s Theory of Dreams: A Reappraisal. Part 1: New appreciation for his approach to the nature and meanings of dreams. https://www.psychologytoday.com/us/blog/dreaming-in-the-digital-age/202003/jung-s-theory-dreams-reappraisal-0

[4] Gregors Lielais, Par svētā Benedikta dzīvi un brīnumdarbiem. No: Svētais Benedikts un viņa Regula. No angļu valodas tulkojis un komentējis Pēteris Bankovskis. Rīga: KALA Raksti, 2013, 49.–50. lpp.

[5] [Huinens vaicā mācekļiem:] “Par ko tagad tik žēli raudat? Vai uztraucaties par to, ka nezinu, kurp dodos? Es jau nu zinu gan. Ja nezinātu, kurp eju, tad nebūtu varējis jums to iepriekš pavēstīt. Šaubu nav, jūs raudat tāpēc, ka nezināt, kurp dodos. Ja zinātu, tad neraudātu un neskumtu.” Altāra sūtra. No: Mahājānas budistu teksti. Sirds sūtra, Dimanta sūtra, Altāra sūtra. Anša Zundes filozofiskā apdare un redakcija ar Agitas Baltgalves padomiem. Rīga: Intelekts, 2021, 240. lpp.

[6] Juan R. Vélez, Newman’s Theology in the Dream of Gerontius. In: New Blackfriars, Vol. 82, No. 967, 2001, pp. 387–398.

[7] Sal. ar Joseph Pearce, Literary Giants. Literary Catholics. San Francisco: Ignatius Press, 2005, pp. 26, 27.

[8] Lūgšana: Subvenite sancti dei occurrite angeli domini / Suscipientes animam eius / Offerentes eam in conspectu altissimi.

[9] John Henry Newman, The Dream of Gerontius by Cardinal Newman. With Music by Edward Elgar. Middlesex. By Premium Scholars’ Edition. Second Edition, 2018, p. 40.

[10] Sal. ar ibid., p. 50.

[11] Sal. ar ibid., pp. 59, 60.

[12] 2019. gada 16. martā Liepājas koncertzālē “Lielais Dzintars” Edvarda Elgara oratoriju atskaņoja solisti Rihards Mačanovskis, Tūri Dede, Marks Vailds, Valsts akadēmiskais koris “Latvija” un Liepājas Simfoniskais orķestris diriģenta Risto Josta vadībā. Liepājas atskaņojumu var noklausīties šeit:
https://klasika.lsm.lv/lv/raksts/latvijas-koncertzales/edvarda-elgara-oratorija-gerontija-sapnis-liepajas-koncertzale-l.a117042/

[13] Sal. ar ibid., p. 117.

[14] T.S. Eliot, The Complete Poems and Plays, 1909–1950. New York, San Diego: Harcourt Brace & Company, 1980, p. [23].

[15] Lyndall Gordon, T. S. Eliot. An Impefect Life. New York, London: W.W. Norton & Company, 2000, p. 168.

[16] …exsangues flebant animae. No: P. OVIDII NASONIS METAMORPHOSES, Ovidijs. Metamorfōzas. Otrs pārlabots un papildināts iespiedums. Izskaidrojis A[ugusts] Ģiezens. Rīga: Krājumā A. Gulbja apgādniecībā, 1930, 32. lpp.

[17]Dzīres, 179d-e. Platons. Menons. Dzīres. No sengrieķu valodas tulkojis Gustavs Lukstiņš. Rīga: Zvaigzne, 1980, 68. lpp.

Ukraina un Baltija

Ģenerālis Pēteris Radziņš 1920. gadā publicēja divus rakstus par Ukrainu, kas tolaik bija līdzīgās izšķirošās krustcelēs, kādās atrodas šodien, radot savādu sajūtu, ka vēsture atkārtojas. Radziņš (1880–1930)bija Krievijas armijas virsnieks, Latvijas armijas ģenerālis un komandieris no 1924. līdz 1928. gadam, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris, vairāku vēstures un militāro grāmatu autors un kara zinību pasniedzējs. 1918. gada martā Radziņš iestājās Ukrainas valsts hetmaņa Pavlo Skoropadska armijā, kur bija Ģenerālštāba Organizācijas–apmācības daļas priekšnieks. Tur viņš dienēja līdz hetmaņa krišanai 1918. gada decembrī. Tajā pašā mēnesī viņš iestājās Ukrainas Tautas Republikas (Simona Petļuras) armijā, kur bija Ģenerālštāba priekšnieka palīgs un dienēja līdz 1919. gada septembrim, kad ukraiņu armija tika sakauta. Raksti pārpublicēti no grāmatas Ģenerāļa Pētera Valdemāra Radziņa rakstu krājums, sast. Agris Purviņš, Valmiera, 2016. Latvijā darbojas Ģenerāļa Pētera Radziņa biedrība, kas arī izdevusi šo lielisko grāmatu un kurai pateicamies par sadarbību.

Baltijas valstis un Ukraina[1]

Ukrainas neatkarība tika proklamēta jau 1917. gada vasarā, t. i., agrāk nekā Latvijas un Igaunijas. Vājās Latvija un Igaunija, iesākdamas atklātu neatkarības cīņu daudz vēlāk, ar Anglijas un Francijas pabalstu sasniegušas lielas sekmes, kamēr ukraiņiem veicas grūti un ne Anglija, nedz Francija viņus ne tikai kā nepabalsta, bet pat ignorē. Ukraiņi ved nepārtrauktu karu ar padomju Krieviju, sākot jau no 1917. gada; viņi visu laiku cenšas dabūt Antantes pabalstu, bet pēdējā izliekas nedzirdam ukraiņu lūgumus, neraugoties uz to, ka ukraiņi izdod milzu summas ārzemju informācijai. Šādu Antantes nelabvēlīgu izturēšanos pret Ukrainu, kur tanī pat laikā Antante pabalsta Baltijas valstis, ļoti bieži mēdz izskaidrot ar ukraiņu politiku, bet man šķiet, ka še ir pavisam citi iemesli un ka zināt šos iemeslus Baltijas valstīm ir no liela svara.

Diezgan bieži dzirdētas domas, ka Antante neuzskatot ukraiņus par atsevišķu tautu, bet pieskaitot tos krieviem. Patiesībā Antantes valdības ļoti labi pazīst Ukrainu un 1917. gada beigās tās veda sarunas ar ukraiņiem un solīja tiem pabalstu karam pret padomju Krieviju, protams, zem zināmiem noteikumiem. Šie noteikumi Ukrainas nacionālistiem likās nepieņemami, un ukraiņi griezās pēc pabalsta pie Vācijas. Kad pēdējā pabalstīja Ukrainu, tad Ukrainu pazina visa Eiropa, bet līdzko Vācija bija uzvarēta, Antante par Ukrainu nelikās ne zinis. Izejot no šā, bieži dzird spriežam, ka taisni tādēļ ukraiņus nepabalstot, ka tie gājuši kopā ar Vāciju. Bet, pirmkārt, arī somi meklēja pēc pabalsta pie Vācijas un daudz ciešāk sasaistījās uz laiku ar pēdējo nekā Ukraina – un tomēr Somiju atbalsta, bet Ukrainu nē.

Runājot par Ukrainu, jānosauc daži faktori, caur kuriem Ukraina stipri atšķiras no Baltijas valstīm. Tie ir šādi:
Ukraiņu tauta ir līdz 40 miljonu liela, tātad daudzreiz lielāka nekā visas Baltijas tautas kopā. Cittautiešu Ukrainā ir samērā ļoti vājš procents. Tātad, ja ukraiņiem izdotos nodibināt un nodrošināt savu valsti, tā būtu apdzīvota no ļoti vienāda elementa. Ukraina aptvertu šādas vecās Krievijas guberņas – Volīnijas, Podolijas, Kijevas, Hersonas, Čerņigovas (bez ziemeļu apriņķiem), Poltavas, Harkovas, Jekaterinoslavas un Taurijas (Krimas pussalas likteni atstājot neizšķirtu). Tās ir bijušās impērijas bagātākās guberņas, tā sauktais melnzemes apgabals. Šinīs robežās Ukrainai būtu milzīgas lauksaimniecības bagātības (labība, lopi, viss Krievijas cukurs) un dabas bagātības – labākās akmeņogles un dzelzs, kā arī bagāta rūpniecība, labākās Melnās jūras ostas (Odesa, Nikolajeva, Hersona). Ja no Krievijas atņem augšā minētās guberņas, tad tā paliek ievērojami mazāka, nabadzīgāka un paliek neizdevīgā ģeogrāfiskā stāvoklī: tai nepietiek savas maizes un tā jāieved pa garu ceļu no Sibīrijas, cukurs jāpērk un jāieved, priekš Maskavas un Pēterpils fabriku rajoniem akmeņogles un dzelzs jāpiegādā no tāliem Urāliem. Ostu Krievijai nebūtu, izņemot ieslēgto no visām pusēm Pēterpili, Baltās jūras un japāņiem aizžogotā Klusā okeāna ostas (ja Ukraina kļūs neatkarīga, tad atšķelsies no Krievijas arī Donas kazaki). Tādā gadījumā Krievija nebūtu vis vairs lielvalsts, bet, pēc spēka un bagātības rēķinot, otrās šķiras valsts. Lai gan Krievijā iedzīvotāju skaits paliktu gandrīz 2½ reizes lielāks nekā Ukrainā, tad tomēr militārā spēka ziņā Krievijai nebūtu pārsvara pār Ukrainu, jo pēdējā pilnīgi vientautības iedzīvotāji, tā bagāta zeme, tai samērā daudz mazāka teritorija ar samērā daudziem un labiem dzelzsceļiem un ūdens ceļiem, kamēr Krievijā vēl paliktos daudz sveštautiešu, iedzīvotāji izkaisīti pa plašu teritoriju ar sliktiem ceļiem (izņemot centru), tad visa tauta ļoti nabadzīga un viņas lielākā daļa stāv uz daudz zemākas kultūras pakāpes nekā ukraiņi. Krievija, zaudējot Ukrainu, zaudē pusi no sava spēka un paliek pilnā vārda nozīmē par Āzijas valsti. Ukrainai nav nekas vajadzīgs no Krievijas un, būdama patstāvīga, tā sāktu spēlēt lielu lomu visā Eiropas politikā. Krievija bez Ukrainas, turpretim, zaudē visu savu lomu Eiropā. Šo apstākli Antante ļoti labi zināja. Tāpēc Antante neatrada par iespējamu pabalstīt Ukrainu, kad Krievijas jautājums nebija izšķirts. Ja Ukraina būtu dabūjusi pabalstu morāliskā un kaut cik materiālā ziņā, tā būtu faktiski kļuvusi neatkarīga un noorganizējusies. Pagājušo 2–3 gadu laikā tā būtu tā nostiprinājusies no iekšienes un no ārienes, ka tanī laikā, kad tiktu izšķirts Krievijas jautājums, Ukraina pati lemtu par savu likteni un neļautu nevienam no ārienes nosacīt par savu nākamību. Vārdu sakot – Krievijas jautājuma izšķiršanas laikā Ukraina jau būtu spējīga pati noteikt savu virzienu, savu politiku. Igaunija, Latvija, Lietuva un pat pa daļai Somija var dzīvot gadu un desmit gadus patstāvīgi, un tomēr, ja tās netiks aizsargātas no lielākas valsts, tās nebūs spējīgas nosargāt savu likteni. Priekš šo valstu nospiešanas nevajadzētu par militāru spēku – tās ekonomiskā ceļā var nospiest divi lielie kaimiņi – Krievija un Vācija. Tāpēc Antante atrada par iespējamu pabalstīt šīs mazās valstis arī pirms Krievijas jautājuma izšķiršanas. Ja nākamībā, pie Krievijas jautājuma nokārtošanas, šīs mazās valstis izrādītos par nevajadzīgām vai kaitīgām, tad tās viegli var arī nodzēst no Eiropas politiskās kartes.

Tātad jākonstatē, ka Baltijas valstu nākamība vēl nav izšķirta, tāpēc arī viņas vēl nav atzītas de jure. Baltijas valstu likteni lems Antante tanī brīdī, kad Krievijā nodibināsies pastāvīga valdība, kuru lielvalstis atzīs.

Pie Baltijas valstu likteņa izšķiršanas galveno lomu spēlēs šo valstu dzīves spējība, kuru vērtēs pēc valstu iekšējās kārtības, likumības, ekonomiskās dzīves spējības un militārā spēka stāvokļa. Zināms, militārais spēks, ņemot katru valsti atsevišķi, nevar būt lielais, bet, ja Baltijas valstis turas ciešā savienībā, tad šo valstu kopējo spēku nevar ignorēt. Pie Baltijas valstu spēka nozīmes vislielāko lomu spēlēs Ukraina: ja tā būs atdalīta no Krievijas un vēl pievienosies Baltijas valstu savienībai, tad savienotais spēks būs pietiekošs priekš patstāvīgas aizsargāšanas, šim spēkam nedrīkstēs uzbrukt. Tātad varam teikt, ka Ukrainas liktenis izšķirs arī Baltijas valstu likteni. Es turu še par vajadzīgu atgādināt, ka Baltijas valstu liktenis vēsturē jau reiz ticis izšķirts Ukrainā: caur 1709. gada uzvaru pie Poltavas Krievija pievienoja sev Baltijas jūras piekrasti, kura pirms tam piederēja zviedriem. Baltijas liktenis arī tad izšķīrās reizē ar Ukrainas likteni (hetmaņa Mazepas dumpis pret Krieviju tika likvidēts). Par otru svarīgu faktoru pie Baltijas valstu likteņa izšķiršanas būs tās attiecības, kā pret viņām izturēsies viņu lielie kaimiņi – Krievija, Polija un Vācija: ja divi no šiem kaimiņiem pabalstīs Baltijas valstis vai vismaz izturēsies pret tām labvēlīgi, tad trešais nebūs spējīgs kaitēt.

Tātad jaunajām valstīm, lai nodrošinātu savu patstāvību un neatkarību, ir vajadzīgs radīt dzīves spējību – radīt valstisku darbību visos arodos un būt militāri stipram. Visām jaunajām valstīm jārada cieša savienība no Ziemeļu okeāna līdz Melnajai jūrai. Nekas vēl nav galīgi nobeigts un nodibināts, vēl ir pāragri atdusēties uz lauriem – ir jāstrādā tikpat centīgi un ar tādu pat patriotismu kā pašā sākumā. Citādi visi iekarojumi un ieguvumi var izslīdēt no rokām.

Ko mēs mācāmies no Ukrainas pēdējo gadu vēstures[2]

I

Līdz revolūcijai cilvēki, kuri Ukrainā nebija dzīvojuši, nevarēja nemaz iedomāties, ka starp lielkrievu un ukraini ir gandrīz tāda pat starpība, kā starp latvieti un lietuvieti. Agrākā Krievijas valsts rūpīgi slēpa visu, kas varēja norādīt uz to, ka Krievijā dzīvo ne tikai krievi, bet arī citas tautas. Skolās mēs mācījāmies pazīt melnzemes joslu un mazkrievus, bet literatūrā mēs tikai pie krievu klasiķiem retumis sastopam vārdu „Ukraina”. Tomēr vārds „Ukraina” mums bija un palika tik svešs, ka mēs to uzņēmām par literatūras ziedu, bet ne par patiesības apzīmējumu.

Neskatoties uz to, tā sauktajā Mazkrievijā arvienu bija dzīva ideja par neatkarīgu „Ukrainu”. Tiesa, šo ideju uzturēja tikai viena iedzīvotāju daļa, tā sauktā „neatkarīgo partija” (samostijņiki). Šī partija pa lielākai daļai sastāvēja no mazākiem muižniekiem, zemākiem ierēdņiem, skolotājiem utt., vispārīgi no cilvēkiem, kuriem bija tuvāki sakari ar tautu, kuri pazina un mīlēja savu tautu. Daudziem no viņiem nācās par to panest dažādas nepatikšanas. Tā Ukrainas inteliģences daļa, kurai rūpēja tikai spīdoša karjera un dzīves ērtības, vairs nesaucās par ukraiņiem, jo ukraiņu literatūra bija aizliegta un ukrainiski runāt bija atļauts tikai sādžās. Tādēļ arī neatkarīgo partijā nebija daudz inteliģentu spēku. Vienkāršā tauta pa daļai bija aizmirsusi veco Ukrainu ar brīvo Aizkrāces nometni. Vienkāršajai tautai vairāk rūpēja dienišķā maize nekā tas, kādēļ pār viņu valda „kacaps” (lielkrievs), bet nevis pašu ukrainis. „Kacapu” ukrainis mīlēja, bet, tā kā visa administrācija un muižnieki vai nu izsitās par „kacapiem”, vai arī tādi patiesībā bija, tad ienaids pret šiem „kacapiem”, muižniekiem un kapitālistiem bija vispārējs. Šā iemesla dēļ propaganda par Ukrainas neatkarību, t. i., nacionālā propaganda, gluži dabīgi apvienojās ar sociālo propagandu un ideja par cīņu dēļ neatkarības sakusa ar ideju par cīņu ar muižniekiem, kapitālistiem un pat inteliģenci. Šo abu ideju sakušana ir nodarījusi un vēl tagad nodara lielus zaudējumus cīņai dēļ neatkarības.

Kad Krievija pēc sakaušanas Tālajos Austrumos no jauna vērsa savu skatu uz Tuvajiem Austrumiem, tur Donavas monarhijas slāvu zemēs sākta ievest panslāvisma idejas, lai apvienotu visas slāvu zemes zem viena cara sceptera, Austroungārija uz to atbildēja ar Ukrainas idejas uzstādīšanu, sākdama to ieviest dzīvē caur Galīciju uz Austrumiem. Galīcijā ukraiņi dabūja dažādas politiskas tiesības uz poļu rēķina: vidus un augstskolās ieveda mācību pasniegšanu ukraiņu valodā. Par propagandistiem tika paņemti Ukrainas inteliģences labākie spēki, kā profesors Proševskis un citi.

Neskatoties uz to, pašā Krievijas Ukrainā līdz revolūcijai Ukrainas neatkarības ideja bija tikai neatkarīgs jauks sapnis. Revolucionārās brīvības un tautu pašnoteikšanās lozungs atvēra neatkarīgajiem plašu darbības lauku. Austroungārija un Vācija, protams, savos personīgos nolūkos sāka arī enerģisku Ukrainas propagandu kara gūstekņu – ukraiņu starpā un vēlāk sāka no šiem gūstekņiem sastādīt pat kara pulkus Ukrainai.

Bet reālus spēkus un līdzekļus priekš Ukrainas valsts neatkarīgie ieguva tikai pēc tam, kad 1917. gadā iesākās krievu armijas sabrukums un virspavēlniecība nolēma cīņāpret lielniecisma ideju uzstādīt nacionālisma ideju. Iesākās karaspēka nodaļu un pat fronšu nacionalizēšana. Tad arī visa dienvidrietumu un Rumānijas fronte tika nacionalizētas. Bet no ļaužu masas, kuru aizrāvusi propaganda, īsā laikā nav iespējams radīt armiju. Lai gan ukraiņu karspēka nodaļas nebija lielinieciskas, bet daudz ko no pēdējām arī neatšķīrās. 1918. gadā lielinieki sasniedza Kijevu, pēc niknām ielu kaujām ieņēma to un ukraiņi atgāja uz Žitomiru – Koveļu. Ukrainas Centrālā Rada, pārliecinājusies savā nespēkā, nāca pie slēdziena, ka tikai ārzemnieku palīdzība var glābt Ukrainu no lieliniekiem. Tā kā reālu palīdzību ar bruņotu spēku tad varēja sniegt tikai centrālās valstis, ukraiņi griezās pie Vācijas.

Tiešām, Vācija arī sniedza šo palīdzību ātri un enerģiski. Atriezusies Kijevā vācu štiku apsardzībā un uzņemdamās plašas un visai bagātas zemes pārvaldību, Centrālā Rada uzņēma sociālā ziņā demokrātisku, bet nacionālā – pavisam šovinistisku kursu. Lai tiktu augstākos valsts amatos, nevajadzēja zināšanas un piedzīvojumus (pieredzi. A. P.), vajadzēja būt tikai demokrātam un īstam ukrainim. Pateicoties šim apstāklim, ļoti atbildīgus un augstus amatus ieņēma dažādi avantūristi un spekulanti. Šie avantūristi maz ko saprata no valsts darīšanām un maz viņiem rūpēja dzimtenes labklājība, bet par to viņi jo vairāk rūpējās par savām personīgām interesēm un ļoti labi saprata valsts mantu pārvērst par savu īpašumu. Šo iemeslu dēļ Centrālā Rada drīz vien zaudēja savu autoritāti, cieņu un visu šķiru iedzīvotāju, pat vācu uzticību. Dažādu likumu, pavēļu un rīkojumu tika izdots bez skaita, bet tie nebija saskaņoti un bieži vien runāja viens otram pretī. Vienas ministrijas orgāni bremzēja otras ministrijas orgānu darbību. Pēdīgi nepārdomātais agrārlikums un rīkojumi agrārjautājumā radīja pilnīgu neuzticību kā zemniekos, tā arī muižniekos. Pēc līguma ar Vāciju, Ukrainai vajadzēja zināmos termiņos piegādāt Vācijai zināmu daudzumu labības, bet, pateicoties pilnīgai nemākulībai valsti pārvaldīt, labība netika piegādāta. Bet par to Centrālā Rada, turēdama valdības grožus savās rokās vienīgi pateicoties vācu štikiem, uzsāka slepenas sarunas par vāciešu izdzīšanu no Ukrainas ar otro poļu korpusu, kurš arī tajā laikā gāja cauri Ukrainai. Saprotams, šīs sarunas nepalika noslēpums.

Tuvojās sējas laiks. Agrārlikuma un rīkojumu nenoteiktības dēļ ne zemes īpašnieki, ne arī bezzemnieki nezināja, kam zeme pieder un kam tā jāapsēj. Šis stāvoklis uztrauca kā zemes īpašniekus, tā arī vāciešus. Pēdējie labību nebija dabūjuši, bet neraža draudēja, ka arī nākotnē to nedabūs. Tādā kārtā kopīgas intereses tuvināja vāciešus zemes īpašniekiem – labības ražotājiem. Ukrainas lielgruntnieki un kapitālisti nodibināja „rūpniecībastirdzniecībasfinanšu savienību”. Šī savienība sasauca aprīļa mēneša beigās Kijevā labības ražotāju kongresu. Tai laikā gan Kijevā visas sapulces bija noliegtas, labības ražotāju priekšstāvji, kurus vadīja minētā savienība un pabalstīja vācieši, 29. aprīlī tomēr sapulcējas cirka ēkā, kur Ukrainas iedzīvotāju vairākuma šķiras priekšstāvji pieņēma rezolūciju par neuzticības izteikšanu Centrālajai Radai un ievēlēja par Ukrainas pārvaldnieku Skoropadski.

Nākošajā dienā sapulcējas Centrālā Rada, lai apspriestu radušos stāvokli. Vācu zaldātu nodaļa ielenca ēku, kurā šī sapulce notika, un arestēja dažus Radas locekļus un ministrus, kurus apvainoja kriminālnoziegumos. Pēc tam Centrālā Rada pasludināja sevi par atceltu. Tā notika apvērsums bez šāviena, bez trokšņa un bez kādām baumām.

Kriminālnoziegumos apvainotos bijušos ministrus tiesāja atklātā tiesas sēdē. Lasot apvainoto izteikumus, kurus nodrukāja Kijevas laikraksti, tie atstāj humoristisku nostāstu iespaidu, tik naivi, lai neteiktu vairāk, tie ir. Šim pirmajam valsts nodibināšanas mēģinājumam, liekas, vajadzēja ukraiņus pārliecināt, ka, lai kādu darbu sekmīgi veiktu, ir vajadzīgs, lai šo darbu vadītu piedzīvojuši lietpratēji, ka, ja jūras nespeciālists nevar vadīt kuģi pa Dņestru, tad jo bēdīgāks iznākums var būt, ja valsts kuģa vadību nodod cilvēkiem, kuri no valsts darīšanām neko nejēdz.

II

Hetmaņa Ukraina

Hetmanis Skoropadskis, ieņēmis Ukrainas troni, izsacīja pašus labākos un visiem pieņemamos vēlējumus, aizmirsdams, ka ar labiem vēlējumiem arī elle ir bruģēta. Būdams viens no lielākajiem zemes īpašniekiem Ukrainā, krievu dienesta kavalērijas oficieris, bet cilvēks ar vāju gribas spēku, hetmanis Skoropadskis padevās pilnīgi „Protofis” (rūpniecības, tirdzniecības un finanšu sabiedrība) iespaidam, jo vairāk tāpēc, ka „Protofis” izvirzīja viņa kandidatūru uz hetmaņa posteni. Tāpēc arī hetmaņa politika pēc savas būtības bija tā pati „Protofis” politika. Ja vēsturnieki, aprakstīdami Burbonu restaurāciju, saka, ka franču muižnieki revolūcijas laikā nekā (laba) nav mācījušies un nekā (slikta) nav aizmirsuši, tad to jo vairāk var attiecināt uz „Protofis”. „Protofis” ne domāt nedomāja par tik nepieciešamajām agrārreformām. Pats hetmanis bija par reformām, bet viņu izvešanu dzīvē aizvien atlika. Viens no „Protofis” locekļiem, 400 000 desetīnu zemes īpašniekiem, izteicās: „Nevienas desetīnas no savas zemes es zemniekiem neatdošu”. Pēc pārdzīvotās revolūcijas „Protofis” domāja uzturēt zemē kārtību pēc 1906. gada parauga ar soda ekspedīcijām. Tā kā vācieši atteicās no uzstāšanās ar soda ekspedīcijām, tad šim nolūkam tika formētas atsevišķas nodaļas un komandantu sotņas no brīvprātīgajiem oficieriem. Zināms, šajās sotņās un soda ekspedīcijās tika uzņemti tikai tie oficieri, kuri nevarēja atrast sev citu darbu, tas ir, sliktākie. Zem „Protofis” iespaida guberņu un apriņķu administrācija tika vervēta no pašiem melnsimtnieciskajiem elementiem, viņu administratīvajām spējām nepiegriežot nekādu vērību. Varas vīru patvaļu var raksturot šādi fakti. Kādā Harkovas guberņas muižā nozuda cūka. Muižas īpašnieks, turklāt arī cukura fabrikants, būdams iekšlietu ministra labs paziņa, telegrafē ministram, ka sādžā nav vairs viss kārtībā, sākoties lielnieciski nemieri un tāpēc nepieciešams izsūtīt uz sādžu rotu vāciešu. Apriņķa priekšnieks turpretim ziņo, ka viss ir mierīgi, nekādu vāciešu nav vajadzīgs, jo tas tikai velti uztrauktu iedzīvotāju prātus. Tomēr vāciešu rota tiek atsūtīta un, segdamies zem viņas, vietējā soda ekspedīcijas nodaļa, neatradusi cūkas zagli, izper trešo daļu vīriešu sādžā. Kāds no soda ekspedīcijas priekšniekiem savu varonību raksturoja šādi: „Kad lietainā laikā man nākas braukt pa sādžām un miestiņiem, es savus zābakus citādi netīru – žīdiem un huligāniem es pavēlu nolaizīt ar mēli dubļus no maniem zābakiem”. To runāja vidēja mūža krievu kapitāns. Tanī pat laikā visur un pār visu valdīja pilnīga spekulācijas un kukuļošanas bakhanāle. Ierēdņi ar nelielām algām un līdzekļiem žūpoja pa restorāniem un kabarē, maksādami par pusdienām un vakariņām tūkstošiem rubļus.

Militārā ziņā hetmaņa valdība turpināja Centrālās Radas programmu ar visām viņas negatīvām un pozitīvām īpašībām. Jāpiemin, ka Centrālā Rada bija uzsākusi kolosālus organizācijas darbus. Visas krievu karaspēka daļas, kas šai laikā vēl bija palikušas Ukrainā – veselas divīzijas un korpusi (zināms, viņu materiālā daļa, oficieru sastāvs un neliels kareivju skaits) – tika ieskaitīti Ukrainas dienestā. Tā kā kara ministrs kā kabineta loceklis bija reizē politisks darbinieks, tad viss armijas radīšanas un veidošanas darbs faktiski atradās ģenerālštāba priekšnieka rokās. Par ģenerālštāba priekšnieku bija jauns krievu ģenerālštāba pulkvežleitnants. Viņš nostādīja lietu tik veikli un taktiski, ka par viņu daudz vecākie ģenerālštāba pulkveži un ģenerāļi nejutās apvainoti, redzot priekšgalā jaunāku virsnieku. Ukrainas ģenerālštābā pamazām salasījās krievu ģenerālštāba labākie spēki; visi viņi strādāja ļoti produktīvi, atstājot ģenerālštāba priekšniekam politisko darbu. Cik Centrālās Radas ministrijās valdīja šovinisms pret visu krievisko, tikpat daudz tolerances bija ģenerālštābā; šeit prasīja tikai pēc talantiem, kas vēlas strādāt zemes labā.

Hetmaņa laikā tika turpināta šī pati politika. Organizējot atsevišķus kadrus un nākamās armijas materiālo pusi, armiju komplektēt un formēt Centrālā Rada nevēlējās, baidoties, ka armija var izcelt kontrrevolūciju. Arī hetmanis izvairījās no šī darba, bet jau aiz gluži pretējiem iemesliem – baidīdamies, ka armija var izvest kontrrevolūciju. Visvarenais „Protofis” paziņoja, ka armijas uzturēšanai viņš naudas nedos, ka armija viņam nav vajadzīga, jo viņa zemes un kapitālus apsargās vācieši vismaz vēl piecu gadu laikā. Jāpiezīmē, ka „Protofis” sastāvēja no muižniekiem un kapitālistiem, kas sevi skaitīja par īstiem krieviem. Tādējādi krievu ļaudis, kaut gan sirdī vācus neieredzēja, labprāt bija ar mieru dzīvot vācu štika aizsardzībā, lai tikai ne par matu nebūtu jāpiekāpjas savās tiesībās un privilēģijās iedzīvotāju labā.

No 1918. gada pavasara līdz pat vēlai ziemai Ukraina bija vienīgā laimīgā mala agrākās krievu ķeizaristes robežās, kur varēja dzīvot pilnīgi mierīgi un dabūt visu nepieciešamo par samērā lētām cenām. Tāpēc uz Ukrainu traucās ļaudis no visām bijušās Krievijas malām. Ukrainā aizvien vairāk sanāca krievu inteliģence ar „apvienotās, nedalāmās Krievijas” orientāciju. Šie ļaudis izmantoja visus Ukrainas miera un kārtības labumus, jo rijīgi viņi ēda Ukrainas maizi, bet tanī pat laikā uz katra soļa lamāja Ukrainu kā tādu; visus, kas nesa Ukrainas formu, viņi sauca par nodevējiem. Šī krievu inteliģence bija tik tuvredzīga, ka apzinīgi aizcirta zaru, uz kura pati sēdēja.

Jūnijā un jūlijā bija pilnīga iespēja pārveidot Ukrainu par spēcīgu valsti, kura pēc pāris mēnešiem būtu spējīga uzturēt kārtību zemes iekšienē un nebaidīties arī lielinieku uzbrukuma no ārienes. Šim nolūkam vajadzēja tikai īstenot zemes reformu – kaut nelielu daļu no kroņa un muižnieku zemes nodot fermeriem pret mērenu atlīdzību. Nedarīdams ne to, ne šo, neuzrādīdams vispār nekādu noteiktu virzienu iekšējā politikā, hetmanis beidzot nonāca starp divām ugunīm.

Centrālās Radas piekritēji pēc viņas padzīšanas mazliet pieklusa, bet ieročus nenolika; viņi organizēja sistemātisku propagandu pa visu zemi. Viņi apvainoja hetmani un tā valdību, ka politiski ekonomiskajā dzīve tiek atjaunots ne vien vecais režīms, bet dzimtbūšana (eksekūcijas pret zemniekiem); apsverot lietu no nacionālā viedokļa, hetmanis parādījis sevi ne vien par rusofīlu, bet rīkojies viscaur kā maskēts krievu ģenerālgubernators. Vienīgi nacionālajai propagandai 1918. gadā iespaida nebija, bet apmierinājusies ar ekonomisko un sociālo, viņa uzrādīja labas sekmes.

No otras puses, aizvien vairāk no Krievijas ieplūstošā inteliģence apvainoja hetmani nodevībā pret Krieviju. Darbā tika laistas visprovokatīvākās baumas. Runāja, piemēram, par kādu ģenerāļa Deņikina rīkojumu, ka visi ģenerālštāba oficieri, kuri līdz zināmam laikam nebūs atstājuši apkaunojošo un nodevīgo dienestu Ukrainas armijā, tiks izsludināti par valsts nodevējiem utt. Bet neskatoties uz visu to, vienlaikus ar šādām baumām un aģitācijām, Deņikina oficieri pilnā formā staigāja brīvi par Kijevu. Kijevā pat atklāti rīkojās brīvprātīgo armijas vervēšanas birojs; vēl vairāk – Ukrainas valdība brīvprātīgo armijai izsniedza dažādus kara materiālus.

Centrālās Radas piekritēji, tā saucamie „neatkarīgie”, šinī brīdī izrādīja diezgan daudz takta un sapratnes. Viņi sacīja tā: „Hetmani padzīt ir pilnīgi mūsu spēkā; bet mēs to nedarīsim vismaz līdz tam laikam, kamēr viņš kaut cik vēl rīkosies kā ukrainis; jo saceļoties patlaban pret hetmani, mūs aprīs lielinieki.”

Turpretim krievu inteliģences domas bija tās, ka labāk, lai valda lielinieki, tikai ne patstāvīga, pat ne autonoma Ukraina. Vasarā pie varas esošā Ukrainas inteliģence arī nedomāja par pilnīgu patstāvību, bet aprobežojās ar autonomijas prasībām. Turpretim vairums no valdības un sevišķi kara partija pat nepulējās atrisināt nākošās attiecības starp Krieviju un Ukrainu, bet strādāja ar vienīgo nolūku – uzturēt šai bagātā zemē kārtību un glābt no lielinieku posta. Militārajās aprindās tika pat izvirzīts samierināšanās projekts caur apģērba formu: pēc vācu parauga, nest pie cepures divas kokardes – krievu un ukraiņu. Pie Deņikina nosūtīja delegācijas – bet viss velti; tuvināšanās un apvienošanās nevarēja notikt, jo par daudz kareiviski bija noskaņoti Ukrainā dzīvojošie Krievijas pavalstnieki. Mani visvairāk pārsteidza tas, kāpēc šie kareiviskie oficieri un ģenerāļi necīnījās Deņikina armijas rindās pret lieliniekiem, bet sēdēja Kijevā, Odesā un citās pilsētās, nodarbodamies ar diezgan aizdomīgu spekulāciju. Viņi bija atvēruši veselu rindu atklāto namu, spēļu zāļu un tējnīcu; klubos kā priekšnieki sēdēja cienījami ģenerāļi, pat ar Jura krustiem pie krūtīm, bet visa administrācija un kalpotāji sastāvēja no oficieriem. Kijevā dzīvoja ne mazāk par 10 tūkstošiem krievu oficieru, Odesā 10 tūkstoši un ne mazums citās pilsētās.

Spekulācija, žūpošana, izšķērdīga dzīve lielajos centros, patvaļa un kukuļu ņemšana pie administrācijas, reformu un likumības trūkums – viss tas drīz vien panāca loģisko atbalsi. Vairākās vietās notika sacelšanās, dažās par diezgan lielos apmēros. Piemēram, jūlijā sākās lieli nemieri Kijevas guberņas dienvidos. Šī sacelšanās Taraščanskas apriņķī organizatoriski saplūda kara vienībā („Taraščanskas divīzija”) un, veikli manevrējot, izvairījās no sekojošā vācu karaspēka; viņa pārcēlās pār Dņepru un 10–12 tūkstošus liela atstāja Ukrainas robežas, pāriedama pie lieliniekiem. Jūlijā sekoja sacelšanās Svenigorodskas apriņķī. Nemiernieki uzbruka turpat esošai oficieru nodaļai, kura kopā ar divām pienākušām vācu rotām ieslēdzās cukurfabrikā. Pēc triju dienu ielenkšanas ieslēgušies padevās ūdens trūkuma dēļ. Visi šie nemieri un sacelšanās galu galā tika likvidēti no vācu karaspēka. Valdība un krievu inteliģence ticēja, ka vācu militārie spēki vēl ilgi viņus apsargās no pašu pilsoņiem, tāpēc nepiegrieza nekādu vērību nemieriem – vētras vēstnešiem. Nopietnākie un tālredzīgākie ļaudis neatlaidīgi pieprasīja valsts pārvaldīšanu noorganizēt tā, lai vismaz iekšējo kārtību varētu uzturēt pašu spēkiem. Tika iesniegti dažādi jauninājumi un reformu projekti, bet visi viņi atdūrās uz nepārvaramiem šķēršļiem un aprakās papīru blāķos.

Avots: https://uk.m.wikipedia.org/wiki/%D0%A4%D0%B0%D0%B9%D0%BB:Bobrovytsia.jpg

III

Hetmaņa un brīvprātīgo laikmets

Šis laikmets bija īss, toties pilns dziļu pārdzīvojumu. Kad sākās vācu satriekšana rietumos, uzliesmoja revolūcija Bulgārijā, kad visiem palika skaidrs, ka Vācijas varenībai tuvojas gals un tātad uz viņas atbalstu zuda Ukrainas cerības, – šad un tad hetmaņa galminieki atminējās, ka viņiem nav armijas, bet armija tomēr visā drīzumā būs vajadzīga. Iesākās drudžains darbs, lai radītu kaut jel kādu armiju. Līdz šim Ukrainā bija saformēts astoņu korpusu, četru kavalērijas divīziju un atsevišķās apvienotās (kājnieku un jātnieku) divīzijas oficieru un instruktoru kadrs, un vienīgi pēdējā bija ap 2½ tūkstošu štiku – tāds, lūk, viss Ukrainas bruņotais spēks, ko savā piecus mēnešus ilgajā valdīšanas laikā bija organizējusi hetmaņa valdība, zināms, neskaitot viņa komandantu nodaļas un sotņas no brīvprātīgajiem, lielāko tiesu oficieriem.

Runājot ar Puškina vārdiem, „jau zemē slepus nemiers auga” („Ukraina gluho volnovalas”). Šis nemiers nāca no divām pusēm: no „apvienotās, nedalāmās Krievijas” un, savukārt, no neatkarīgās Ukrainas piekritējiem. Abas puses vēlējās hetmaņa valdības gāšanu: pirmā – lai pievienotu Ukrainu Krievijai, otrā – lai nodibinātu šauri nacionālu valdību. Bet bija arī trešā puse – lielinieki, kuri uzmanīgi sekoja notikumiem un lēja ūdeni uz nacionālā šovinisma dzirnavām. Kā pirmie uzstājās Deņikina sekmju sadrošinātie rusofīli. Iesākās stipra aģitācija starp oficieriem; viņus baidīja ar to, ka Deņikins ātri vien ienāks Kijevā un nodos tiesai visus hetmaņa oficierus par valsts nodevību; tāpēc katra godīga oficiera pienākums novilkt ukraiņu formu un vai nu laisties uz Donu, vai kā civilam cilvēkam gaidīt Deņikina ierašanos Kijevā. Šai propagandai bija sekmes, oficieri jau sāka runāt par pievienošanos Deņikinam. Tanī pat laikā uz hetmani darīja spiedienu arī visspēcīgā „Rūpnieku, tirgotāju, finanšu savienība”. Kad revolūcija iedegās arī pašā Vācijā un uz viņas štikiem zuda pēdējās cerības, tad hetmanis Skoropadskis paziņoja, ka viņš ir krievu ģenerālis un pārvalda Ukrainu tikai līdz satversmes sapulcei. Līdz ar to Deņikina piekritējiem tika atļauts pa visu Ukrainu formēt brīvprātīgo nodaļas ar tiesībām uzturēt viņas no valsts kases. Liekas, rusofīliem nu vajadzēja būt apmierinātiem, bet patiesībā ne rusofīlus, ne arī pašu Deņikinu tas vēl neapmierināja: brīvprātīgie sāka izrādīt vēl lielāku naidu pret ukraiņu oficieriem, bet hetmaņa nosūtīto misiju Deņikins uzņēma ļoti nedraudzīgi.

Tad galīgi zuda Ukrainas patstāvības partiju pacietība un arī viņas uzstājās atklāti. Oktobrī Belaja Cerkovjē (Bila Cerkva) notika sacelšanās pret hetmani un jaunas valdības – direktorijas – izsludināšana ar Petļuru priekšā. Šī savā sākumā ne visai plašā sacelšanās nevarēja tomēr tikt likvidēta, jo hemanim nebija organizēta karaspēka, bet vācieši jau atteicās iejaukties Ukrainas iekšējās lietās, – viņiem pašu mājās bija revolūcija, otrkārt, Kijevā formējās tiem naidīga brīvprātīgo armija. Tā kā brīvprātīgie hetmani neatzina, tad visu zemes bruņoto spēku – kā brīvprātīgo, tā arī ukraiņu – priekšgalā tika nolikts grāfs Kellers. Viņš bija brašs karavīrs, bet vājš organizators un vēl vājāks kā politiķis. Tomēr, būdams tikai nomināli padots hetmanim, viņš bija zemes faktiskais valdnieks. Brīvprātīgie ieņēma aizvien naidīgākas pozīcijas. Šādu tādu brīvprātīgo nodaļu, družīnu un organizāciju štābi auga kā sēnes, kaut gan štiku skaits viņās auga apbrīnojami lēni.

Petļuras sacelšanās auga, pletās plašumā, apdraudot jau pašu Kijevu; tiesa, no sākuma tā parādījās atsevišķu neorganizētu nodaļu rīcībā: katrs no Petluras piekritējiem ar hetmani neapmierinātajos apgabalos savervēja atsevišķu nodaļu un katrs ar savu nodaļu devās kopējā virzienā uz Kijevu, jo tur viņus gaidīja bagāts laupījums. Drīz vien pie nemierniekiem parādījās arī organizācija: viņu priekšgalā stājās direktorija no pieciem locekļiem ar Petļuru kā pirmo. Tanī pat laikā Petļura skaitījās arī par karaspēka virspavēlnieku – Golovnij Ataman. Viņa štāba priekšnieks un faktiskais kara darbības vadītājs bija ģenerālis Ozeckis, pārnācējs no Centrālās Radas un hetmaņa galvenā štāba, cilvēks diezgan viltīgs un divkosīgs, tomēr ne jau tik gudrs, izbijis krievu dienesta gvards. Pret Petļuru izsūtītajām brīvprātīgo nodaļām sākumā bija zināmas sekmes, bet pašu iedzīvotāju naidīgā izturēšanās pret tiem, kā arī disciplīnas trūkums viņu rindās, izjauca tālākās sekmes. Pateicoties ārkārtīgai nolaidībai, pie Poltavas brīvprātīgie tika divreiz sakauti un drīz vien Kijeva no Dņepras labā krasta bija ielenkta. Bet hetmanis un Kellera pēcnācējs kņazs Dolgorukijs griezās pēc palīdzības pie vāciešiem. Pēc ilgām sarunām vācieši piekrita. Viņi gāja uzbrukumā un mazliet atspieda Petļuras karaspēku, bet pēc tam uzbrukumu pārtrauca, jo starp kņazu Dolgorukiju un vācu štābu bija izcēlušās nesaskaņas; kņazs Dolgorukijs, kā Rurika pēcnācējs, nebija varējis apslēpt savu augstprātību vācu ģenerāļiem. Neskatoties uz to, vācieši tomēr paziņoja Petļuram, ka Kijevā viņu nelaidīs, un norādīja uz līniju, kurai Petļuras karaspēks nedrīkst pāri iet; uz šīs līnijas vācieši izlika visai retas sargu nodaļas, kuras tomēr bija pietiekoši spēcīgas līnijas nodrošināšanai. Tai pašā laikā iesākās sacelšanās arī Dņepras kreisajā krastā, tomēr viņas neattīstījās tik spēji un cīņa ar tām sākumā ritēja sekmīgi, bet uz novembra beigām petļurieši arī še sāka jau tuvoties Kijevai.

Kijeva, vēl tikai janvārī un februārī pārlaidusi lielinieku briesmas, uz novembra vidu sāka atkal dzīvot drudžainas dienas. Restorānos un klubos plītēja brīvprātīgie, bet avīzēs rakstīja par to, ka petļuriešu bandas drīz būs galīgi iznīcinātas; tak lielgabalu dunoņa nāca aizvien tuvāk pilsētai un maize ar katru dienu palika dārgāka. Pēc tam, kad Odesā izkāpušie franču spēki kņazam Dolgorukijam apsolīja palīdzību, viņa attiecības ar vāciešiem palika vēl sliktākas. Taču solījums palika tikai solījums, un vācieši turklāt paziņoja, ka naktī uz 8. decembri viņi noņem savas sargu nodaļas un kārtību Kijevā uzturēs tikai tajās vietās, kur atrodas viņu karaspēks. Kņazs Dolgorukijs, pilnīgi saprazdams savu spēku vājumu, tomēr neko nedarīja, lai atvilktu un glābtu savus karavīrus, labi zinādams, ka brīvprātīgos sagaida petļuriešu nikna atriebība. Kad 8. decembrī plkst. 11 dienā Dolgorukijam tika ziņots, ka Petļuras karaspēks laužas jau pilsētā, viņš ievaicājies tikai: „Bet ko tad vācieši?” – un izgājis, pamezdams visu savam liktenim. Vai priekšnieks var pamest tā savus apakšniekus, neaprādīdams (nepaskaidrodams. A. P.) pat apstākļus, un cerēt vēl kādreiz izmantot viņu uzticību? Šie karavīri bija mobilizēti un viņus piespieda cīnīties ne priekš sevis, bet priekš Dolgorukija, un vairākums viņu bija tādi pat nabagi kā petļurieši.

Kā uz burvju zižļa mājienu stundas laikā Kijevā izgaisa visi brīvprātīgo mundieri, bet, ja kāds vēl nepaspēja noslēpt piederības zīmes pie brīvprātīgo armijas, izrēķināšanās ar viņu bija īsa. Drausmīga bija nakts no 8. uz 9. decembri Kijevā, nemitīga šaudīšanās uz ielām un pa mājām. Daudz līķu vairākas dienas gulēja uz ceļu bruģiem, sevišķi pa pilsētas nomalēm.

Tā tika nogāzta hetmaņa valdība, jo nekā (slikta) viņa nebija aizmirsusi no cara režīma laikiem un nekā (laba) nebija mācījusies revolūcijas laikā.

IV

Ieņēmis Kijevu un visu Ukrainas teritoriju, Petļuras karaspēks tanī pat laikā ieguva visus hetmaņa valdības līdzekļus un bagātības. Tā kā sacelšanās pret hetmani sākās no zemes nomalēm virzienā uz centru, tad, protams, hetmaņa piekritēji izvest neko nevarēja. Petļuras rīcībā pārgāja diezgan labi nostādītas finanses (100 karbovanci = 120 vācu markas), samērā labi dzelzceļi (ripošā materiāla netrūka), bagātīga kara manta – ieroču un šaujamo līdzekļu krājumi, apģērbs un uzturs 500 000 lielai armijai, pilnīgi organizēti kadri priekš 8 korpusiem, 3 kavalērijas divīzijām ar attiecīgo tehnisko karaspēka daudzumu, teicams ģenerālštābs un bez tam labi izveidots valsts aparāts. Petļuram atlika tikai ar vajadzīgo mākslu visu izmantot, lai dzīve ietu normālu gaitu un nostiprinātos jaunā kārtība. Arī ārējā politikā stāvoklis bija jo labvēlīgs. Kā redzējām, Odesā izceltais Sabiedroto karaspēks hetmanim nepalīdzēja, jo ieskaitīja viņu par vācu draugu un ielikto, turpretim Petļura kā hetmaņa pretinieks reizē ar to tika turēts par vācu ienaidnieku un sākumā Sabiedrotie uz viņu skatījās labvēlīgi; šo stāvokli vajadzēja izmantot. Turpretim Petļura neizmantoja labvēlīgo situāciju, bet gluži otrādi – Odesas tuvumā iznāca Sabiedroto un Petļuras karaspēku sadursme, un taisni pēdējā vainas dēļ. Šinī ziņā ar Petļuras valdību notika tas pats, kas raksturīgs priekš visām jaunizveidotām valstīm ar nepiedzīvojušām valdībām priekšgalā: petļuriešu valsts vīri, nogāzuši hetmani, uzlidoja tik augstu, ka vairs zemi zem sevis neredzēja; sak’, mēs gudrākie un stiprākie par visiem, mums nav no citiem ko bīties un lieki pie citiem atbalstu meklēt – „mums nevajag nekādu orientāciju, mums pašiem sava orientācija”.

12. decembrī Kijevā svinīgi ienāca Petļura. Svinīgi bija organizēta saņemšana, tomēr Kijevas iedzīvotāji nevis uzgavilēja, bet bija pat ļoti drūmi, jo nevajadzēja sevišķas tālredzības, lai saprastu, ka vēlākais pēc diviem mēnešiem Kijevā šādā pat kārtā ienāks lielinieki. Tādu pārliecību iedzīvotājos nostiprināja petļuriešu karaspēks un valdības rīkojumi. Brīvprātīgi Petļuras rindās sanākušais karaspēks, aizdomīga nemiera pilns, bija rekrutēts vai nu no bezdarbniekiem (kas negribēja strādāt, kaut pieprasījums pēc strādniekiem Ukrainā bija jo liels), vai arī no lauku darbus beigušajiem, kas tagad vēlējās iedzīvoties ar laupīšanu. Oficieru sastāvs bija no ļaužu vidus, kuriem pie hetmaņa nelaimējās un vienīgi tāpēc, ka viņi vai nu patvarīgi sev piesavinājās vairākas činas (amatus), vai arī savā darbā nekā nejēdza. Ieejot Kijevā, petļuriešu karaspēks bija sagrupēts trijos korpusos: 1) Sečas strēlnieki, 2) Melnjūrieši un 3) Aizkrācieši. Pirmo komandēja austriešu oberleitnants Konovalecs, otro – krievu dienesta praporščiks Peļeščuks, trešo – krievu dienesta pulkvežleitnants Balbačans. Bez tam vēl pastāvēja vesela sērija dažādu nodaļu, kuras komandēja nevienam nepazīstami, pat lasīt un rakstīt nepratēji, staiguļi. Atkārtojās tas pats, kas Centrālās Radas laikā: atnāk pie „Augstās Direktorijas” locekļa vai neizglītota ministra kāds nepazīstams subjekts un, dūri pret krūtīm sizdams, apgalvo, ka viņš ir viens ļoti godīgs un gudrs ukrainis, ka hetmaņa laikā viņš par savām nacionālajām tieksmēm vajāts, bet tagad grib kalpot un palīdzēt Ukrainai – viņš organizēs ļoti stipru karaspēku, pārvaldīs apriņķi vai rūpniecības apgabalu utt. Šim subjektam noticēja, viņš dabūja avansu un bieži vien aizbrauca uz neatgriešanos; bet notika arī tā, ka, izmantodams savas pilnvaras, viņš nodarbojās ar „rekvizēšanu”. Avansus un pilnvaras jo vairāk saņēma dažādi Direktorijas locekļu un ministru radinieki vai pazīstami. Augstākā vara kā agrāk palika „augstai direktorijai”, ministrijas sastādījās sociālistiskas. Nekavējoši tika izdots likums par zemes nacionalizāciju. Šis likums izrādījās tikpat pazudinošs priekš Petļuras, kā savā laikā agrārreformu trūkums priekš hetmaņa: visa Ukarainas zemniecība sāka izturēties naidīgi pret Petļuru.

Kamēr valdība Kijevā svinēja savu uzvaru pār hetmani un Galīcijas apvienošanos ar Ukrainu (Galīciju pievienoja Ukrainai zem Ukrainas Tautas republikas Rietumu apgabala vārda ar plašas autonomijas tiesībām) – ziemeļos un rītos sāka kustēties lielinieki. Jāatzīmē, hetmaņa valdība bija noslēgusi ar lieliniekiem kaut ko pamieram līdzīgu, tāpēc Ukraina lieliniekiem zināmā mērā bija pieejama un to viņi plaši izmantoja savus propagandas un organizāciju dibināšanas mērķiem. Nākot pie varas Petļuras sociālistiskajai valdībai, lielinieki ārkārtīgi veikli un saprātīgi izmantoja apstākļus sev par labu – kā politiskā, tā militārā ziņā. Politikas laukā lielinieku aģitatori maskējās par īstiem ukraiņiem, bet aši uzbruka visam tam, kas sekmēja likumību un kārtību, saucot to par hetmaņa kārtību un veco režīmu. Tā kā Petļura nevarēja uzreiz radīt savu jauno valsts aparātu, jo tas prasa ilgāku laiku un daudz intensīvāku pūļu, viņš izmantoja hetmaņa valsts iestādes, apmainīdams tajās tikai neuzticamo un kaitīgo darbinieku daļu ar jaunu. To uztvēra un savukārt izmantoja lielinieki valstiskās kārtības jaukšanas propagandai. Ja kāds pūlējās ievest un nostiprināt disciplīnu karaspēkā, lielinieku aģitatori acumirklī brēca: „Tas ir vecais režīms, tas ir kaut kas sliktāks par hetmaņa laikiem! Mums ir apzinīga tautas armija, mums lieka katra piespiedu disciplīna! Mums ir un būs apzinības disciplīna!” Šo lielinieku aģitāciju pabalstīja ļoti daudzi goda vīri no ukraiņiem, nezinādami, ko dara; sacelšanās laikā viņi bija ieņēmuši augstus posteņus, tas bija pāri viņu piedzīvojumiem un zināšanām; juzdami, ka pie tiesiskas valsts iekārtas un dzīves viņi savus posteņus nevarēs paturēt un tomēr nevēlēdamies viņus pamest, – tie neapzinīgi pieslējās lielinieku aģitācijai.

Militārā ziņā lielinieki izmantoja robežu neaizsargāšanu no ukraiņiem varas pārņemšanas laikā, piepludināja pierobežu apgabalus ar saviem aģitatoriem, organizēja sacelšanās uz vietām un pamazām jau sāka ieņemt pierobežu pilsētas. Kad petļuriešu valdība pieprasīja Maskavā, uz kāda pamata tiek pārkāpti pamiera noteikumi starp Ukrainu un padomju Krieviju, Čičerins atbildēja, ka viņam ne prātā nenākot pārkāpt pamiera līgumu; neviena padomju karaspēka daļa vēl Ukrainas robežas neesot pārgājusi, bet gan pēc viņa (Čičerina) ziņām, dažas Ukrainas pilsētas un apriņķi paši sevi izsludinot par lieliniekiem un paši pievienojoties padomju Krievijai. Pamatojoties uz tautu pašnoteikšanās tiesībām, viņš (Čičerins) esot spiests tos pieņemt, lai ievestu tur kārtību un noorganizēšanos, un tāpēc esot ļoti iespējams, ka padomju karaspēks ieņemšot no Ukrainas atkritušos un padomju Krievijai pievienojošos ciemus un pilsētas. Tādejādi galu galā iznāca, ka nevis Maskava, bet it kā Ukraina uzsāka karu ar padomju Krieviju. Tas arī notika jau pirms ziemas svētkiem.

Pret lieliniekiem tika virzīti Melnjūras un Aizkrāces korpusi un visas dažnedažādās nodaļas, kas atradās uz Dņepras kreisā krasta. Sākumā ukraiņiem bija zināmas sekmes. Bet drīz vien apstākļi mainījās. Nelaimīgais zemes socializācijas likums, no vienas puses, disciplīnas trūkums armijā, laupīšanas kāre pie kareivjiem un virsniekiem, no otras – noveda pie tā, ka Čerņigovas un Harkovas iedzīvotāji savu „tautas armiju” sāka uzskatīt par ļaunāko ienaidnieku: ja kādā attālākā sādžā nonāca izlūki vai mazāka nodaļa, iedzīvotāji naktī viņus apsita. Tiklīdz atdūrās uz pirmajām neveiksmēm, tad ātru, bet ne visai izveicīgu roku organizētais karaspēks, būdams bez lietpratīgas vadības, padevās pilnīgai patvaļai. Laupīšana vairojās, jo atkāpjoties to darīt bija daudz izdevīgāk, nekā uz priekšu ejot; iedzīvotāju naids pret karaspēku auga augumā. Jau pēc jaunā gada armijas aizmugurē uzliesmoja sacelšanās, bet 1919. gada janvāra vidū visu Dņepras kreiso krastu pārņēma lielinieku nemieri un sacelšanās. Bet nelaime nenāk viena. Tanī pat laikā iesākās cīņas arī vakara frontē ar Poliju. Galīcieši, turēdami Ļvovu par savu galvaspilsētu, bija to jau bezmaz ieņēmuši, bet tika no poļiem atkal izsisti. Cīņas starp galīciešiem un poļiem pēc tam turpinājās ar svārstīgām sekmēm te vienā, te otrā pusē. Tā kā galīcieši bija Ukrainas sastāvdaļa, Petļuram nācās pagarināt galīciešu flangu un ieņemt fronti no Galīcijas robežām līdz Pripetai, kur agrāk, līdz maija mēnesim notika tikai ukraiņu un poļu izlūku sadursmes.

Cīņas lielinieku frontē atklāja Petļuram visa viņa improvizētā karaspēka, revolucionāro vadoņu, partizānu un atsevišķo nodaļu vājumu. Petļura nu ar steigu sāka savā dienestā uzaicināt visus viņam nenaidīgos hetmaņa un krievu oficierus, sevišķi no ģenerālštāba. Bet bija jau mazliet par vēlu. Nevar radīt armiju dažās nedēļās, nevar pārorganizēt karaspēku, kas atrodas cīņā, bet, galvenais, nevar izveidot kaujas spējīgu armiju bez stingras disciplīnas un kārtības. Bez tam vairums bijušo hetmaņa oficieru, lieliniekiem tuvojoties, bija izklīduši – cits uz Donu, cits uz ārzemēm, bet cits jau vienkārši nolīdis par mierīgu zemes arāju. Neviens no senajiem oficieriem negribēja kalpot karaspēka daļā, kur vairums kā jauno, tā vecāko virsnieku – cilvēki ar tumšu un nezināmu pagātni. Man personīgi nācās būt pie galda, kur Melnjūras korpusa komandieris bija sapulcinājis sev padotos virsniekus: es skatījos uz viņiem un neticēju, ka tā ir īstenība, un ne murgi; no viņu sejām un sarunām es pārliecinājos, ka atrodos starp laupītāju virsniekiem.

V

Uz janvāra beigām Kijevas iedzīvotāji dzirdēja atkal lielgabalu dunoņu: Kijevai tuvojās lielinieki. Petļuras karaspēks cieta zaudējumus visās frontēs. Redzēdama, ka armijā nav kaut kas kārtībā, bet nesaprazdama lietas īsto būtību, Petļuras valdība domāja iznīcināt visus ļaunumus ar frontu (korpusu) pavēlnieku apmaiņu kreisajā krastā: viens pakaļ otram tika arestēti vēl mēnesi atpakaļ par tautas vadoņiem suminātie atamani – Aizkrāciešu komandieris Balbačans un Melnjūriešu komandieris Peļeščuks. Tak ne viņos slēpās ukraiņu karaspēka neveiksmes, bet gan visā šai karaspēka organizācijā un pašā vadībā. Bieži vien tālāk no militāriem stāvošie ļaudis domā, ka vajag tikai būt varonīgam, apķērīgam un viltīgam cilvēkam, tad viņš – slavens oficieris! Tā domāja arī Ukrainas valdība. Bet tā, lūk, tas pavisam nav. Vispirms oficierim jāpazīst sava lieta, sava uzdevumi: nepietiek ar personīgu piemēru savus 100–200 cilvēkus izvest cīņā, bet personīgo piemēru vajag rādīt disciplīnā un ne tika rādīt piemēru, bet arī spēt iemācīt uz to savus kareivjus, iet izlūkos, apsardzībā, sakaru uzturēšanā, prast uzbrukt un atkāpties pie katriem apstākļiem. Ukraiņu oficieri to nemācēja, viņi prata tikai uzmundrināt kareivjus, laupīt un izvest salaupīto. Izrādījās, ka visiem ir daudz salaupītu mantu, kura jānogādā mājās – un šo mantu viņi sargāja vairāk nekā dzimtenes stepes un laukus. Bez tam ukraiņu, kā arī visi revolucionārā kārtā „iesvētītie” oficieri, nemācēja savus kareivjus audzināt, kaut gan kareivju audzināšana nav mazāk svarīga par viņu apmācīšanu. Pats Petļura saprata savu kara neveiksmju galvenos cēloņus, tāpēc viņš par ģenerālštāba priekšnieku iecēla krievu ģenerālštāba ģenerāli Bronski – karstu patriotu, sevišķi godprātīgu, gudru un enerģisku cilvēku[3], par aktīvās armijas faktisko vadoni krievu ģenerālštāba ģenerāli Sinklēru, uz daudzām atbildīgām vietām piedzīvojušus oficierus; bet visu šo personu rīcības brīvība bija stipri ierobežota, un tikai pēc valdības pārcelšanās no Kijevas uz Viņņicu (februāra pirmajās dienās) viņi savas idejas pa daļai varēja izvest dzīvē. 10. februārī lielinieki ieņēma Kijevu, bet februāra otrā pusē uzsāka tālāku uzbrukumu. Jau no decembra beigām Petļura veda sarunas ar Odesā stāvošajiem Sabiedroto spēkiem; uz Odesu izbrauca ģenerālis Grekovs, no Odesas atbrauca franču kapitāns grāfs Lanšerons, bet sarunas palika tikai par izrunāšanos, jo viens no direktorijas locekļiem, Vinničenko, pastāvēja uz to, ka jāsaprotas ar lieliniekiem un kopēji jāsatriec kā poļi, tā franči. Ukrainas armija kusa kā sniegs maija saulē, daļa izklīda pa mājām, daļa pārgāja pie lieliniekiem. Pateicoties Vinničenko orientācijai uz lielinieku pusi, viņš tika izraidīts no direktorijas, – tas bija vinnests, bet tanī pat laikā no izsitumu tīfa nomira ģenerālis Bronskis – un tā bija paspēle. Viņa vietnieks Šaible, kaut arī tikpat gaiša personība, tomēr pateicoties savam neukrainiskajam uzvārdam, nebaudīja tādus autoritāti un uzticību kā Bronskis.

Ņemot vērā lielinieku tuvošanos Viņņicai, kā arī lielinieciskās sacelšanās iespējamību uz vietas, marta pirmajās dienas Ukrainas valdība evakuējās tālāk uz vakariem – Petļura pārcēlās uz aktīvās armijas štābu, visas ministrijas uz KameņecPodoļsku. Bet aiz sevis atstātais tālums ilgi viņus nenodrošināja no lieliniekiem; lielinieku aģitatori pa Ukrainas dzelzceļiem brauca ar tādu pat ātrumu kā Ukrainas valdība, sarīkodami karaspēka aizmugurē sacelšanās un nemierus; tāpēc arī karaspēka daļas iznīka tikpat ātri, cik ātri tās novembra mēnesī tika radītas. Marta beigās Petļura ar aktīvās armijas štābu pārcēlās uz Voločinsku pie pašām Galīcijas robežām. Pēc dažām dienām jau KameņecPodoļska ar ministrijām pa Ukrainas teritoriju bija atgriezta no Voločinskas, t. i., no Petļuras un armijas štāba, kamēr pašai KameņecPodoļskai tuvojās lielinieki un arī vietējie lielinieki pilsētā gatavojās uz sacelšanos. Likās, ka Ukrainai jau sit pēdējā stunda. Petļura jau pārbrauca uz Galīciju, no KamaņecPodoļskas sākās paniska bēgšana uz Galīciju un Rumāniju, bet tie, kam nebija nekādus līdzekļu priekš bēgšanas, to starpā arī ministrijas, taisījās pāriet lielinieku pusē.

Poļu frontē no Galīcijas robežām līdz Pripetai un lielinieku ziemeļu frontei jau no decembra mēneša vidus stāvēja neliela karaspēka grupa zem atamana (krievu praporščika) Oskolko vadības: janvāra vidū štāba priekšnieks turp nosūtīja enerģisku un darbīgu krievu ģenerālštāba ģenerāli Agaņejevu. Viņš ātri iemantoja atamana Oskolko uzticību un tikpat ātri uzsāka karaspēka organizēšanu un vadību. Un lūk, šinī laikā, kad viss Ukrainas karaspēks bija zaudējis katru cīņas spēju un neizturēja ne mazāko ienaidnieka spiedienu, Oskolko pulki sāka dauzīt lieliniekus uz visām pusēm. Petļura atkal varēja atgriezties no Galīcijas Ukrainā; ministrijas KameņecPodoļskā tika atsvabinātas un aprīļa pirmajās dienās pārcēlās uz Rovno (Rivne). Rovno kabinets tika pārveidots, sociālistu vietā pie varas nāca nacionālisti. Iesākās valsts darbs. Oskolko karavīru skaits auga, viņš vairāk un vairāk paplašināja Ukrainas teritoriju un viņa aizsardzībā tika sakārtotas pārējās karaspēka daļas. Atbrīvotajā teritorijā ieveda kārtību un organizāciju, atlika tikai turpināt darbu tādā pašā garā. Bet Oskolko un Agaņejeva lauri nedeva mieru aktīvās armijas štāba priekšnieka atamana Osecka godkārībai un patmīlībai. Tanī laikā, kad Oskolko karaspēks jau tuvojās Kijevai, atrazdamies no viņas tikai kādas 29 verstis, kad šie kara pulki divu nedēļu laikā bija saņēmuši vairāk par 10 000 gūstekņu, daudz lielgabalu un pārējā kara materiāla, kad atlika tikai attīstīt un izmantot sekmes, – Oseckis iesāka intrigas pret Oskolko, apvainodams pēdējo pavēļu neizpildīšanā. Šie izmeklēšanas apvainojumi neapstiprinājās, tomēr Oskolko un Agaņejevs tika atstādināti no vietas. Oskolko vēl mēģināja pretoties, jo viņu atbalstīja ministri, bet ciezdams neveiksmi, bija spiests kopā ar Agaņejevu bēgt. Ne visai ilgi pēc tam Rovno varēja palikt arī valdība. Nacionālais kabinets par Oskolko atbalstīšanu un tieksmēm noslēgt ar poļiem mieru tika atstādināts un pie varas stājās atkal sociālisti. Tak tūliņ viņiem arī nācās pārcelties no Rovno uz Voločinsku, t. i., uz pašām valsts robežām, bet pēc divām nedēļām lielinieki jau tuvojās Voločinskai un valdība bija spiesta pamest savas zemes robežas, lai patvertos Galīcijā. Pēc izbraukšanas no Rovno Ukrainas valdība veda pilnīgu staigules klejotājas dzīvi, – vagonos, jo, pirmkārt, nekur nevarēja palikt ilgāk uz vietas. No Voločinskas viņa pārcēlās uz Zoločivu, bet jau jūnijā poļu armija ar ievērojamiem spēkiem uzsāka uzbrukumu un jūtamā kārtā sāka spiest galīciešus. Tad Ukrainas valdība pārbrauca uz Ternopoli, jo pēdējai tuvojās poļi. Bet kurp gan doties no Ternopoles? Voločinska ieņemta no lieliniekiem, Dienvidgalīcija gan vēl pagaidām brīva, bet skaidrs kā diena, ka arī turpu poļi ies. Šinī laikā vēlreiz Petļuram uzsmaidīja laime. Ukrainas karspēka atliekām izdevās izsist lieliniekus no Voločinskas, bet uz Poliju aizsūtītā misija ziņoja, ka poļi ir ar mieru uzsākt sarunas un slēgt pamieru. Tad petļuriešu valdība devās uz Voločinsku, pie kam brauciens no Ternopoles uz turieni brīnišķā kārtā nobeidzās laimīgi: viss ceļš no Ternopoles bija pilns ar vilcieniem, bet poļu priekšposteņi atradās tikai 10 metrus no šī ceļa, un neviens viņiem neliedza sagūstīt šos vilcienus Voločinskā Petļura iesāka sarunas ar poļiem un līdz ar to sarāva sakarus ar Galīciju, kuru poļi bija sākuši iekarot. Poļi apsolījās Ukrainas robežas no Galīcijas nepārkāpt, un tādejādi Petļuram atlika viena vienīgā lielinieku fronte. Ukrainas iedzīvotāji, izbaudījuši lielinieku paradīzi, ar prieku saņēma Petļuras karaspēku un visādi viņu pabalstīja – gan brīvprātīgi iestājoties armijā, gan izsniedzot viņai maizi, ieročus un visu nepieciešamo. Pateicoties šādai iedzīvotāju pretimnākšanai, Petļuras karaspēks steidzīgi virzījās uz priekšu. Pēc Voločinskas ieņēma Proskurovu, bet no Dienvidgalīcijas uzbrūkošie petļurieši ieņēma KameņecPodoļsku, kurp pārbrauca arī valdība.

Komunisma ieviešana Padomju Ukrainā[4]

Sākot no 1918. gada, Padomju Krievija ir vairākas reizes iekarojusi un pazaudējusi Ukrainu. Tagadējā Ukrainas padomju valdība ir ceturtā pēc skaita. Komunisma lielākie pretinieki Ukrainā ir zemnieki: visas sacelšanās pret padomju valdību tika sāktas no zemniekiem. Tādēļ tagadējā Ukrainas padomju valdība vispirms ķērusies pie komunisma izplatīšanas uz laukiem, Poltavas, Kijevas un Čerņigovas guberņās ir ļoti daudz hutoru (atsevišķu māju) saimniecību. Šīs atsevišķās saimniecības ir nodibinātas no senajiem Dņepras (Aizkrāces) kazakiem vēl tajos laikos, kad šie kazaki veda pastāvīgus karus ar tatāriem un turkiem. Šie seno kazaku pēcnācēji, būdami savu zemesgabalu dzimtīpašnieki un vezdami atsevišķas saimniecības, dzīvo samērā bagāti nekā sādžu zemnieki. Viens no padomju Ukrainas priekšstāvjiem privātā sarunā izteicies, ka Poltavas, Kijevas un Čerņigovas guberņās bez žēlastības tiekot pirmā kārtā iznīcināti visi šie veco kazaku pēcnācēji ar viņu atsevišķajām saimniecībām. Jekaterinoslavas un Hersonas guberņās, kur šādu atsevišķu saimniecību ir ļoti maz, tiekot strādāts citādi: katrā sādžā ir daļa samērā bagātu zemnieku un daļa nabadzīgāku, šis apstāklis esot ļoti izdevīgs, lai savestu nabadzīgākos ar bagātākajiem karā – tas tiekot izvests dzīvē un rezultāti esot apmierinoši, jo dažās sādžās jau notiekot pilsoņu karš, un tādas sādžas esot viegli pārvaldāmas – tās vairs neesot spējīgas ne pretoties, nedz arī noslēpt kādu nebūt darbību, kura tiktu virzīta pret padomju varu. Līdz šim Ukrainas zemnieks bija visspēcīgākais padomju valdības ienaidnieks, jo Ukrainas sādža bija pilnīgi vienprātīga; tādēļ komunismu ideju izplatītāji tagad vispirms cenšas šo sādžu saskaldīt savstarpēji naidīgās daļās. Savstarpēji apkarojošies sādžinieki vairs nespēs pretoties komunistiem. Kad Ukrainas priekšstāvim ticis aizrādīts, ka caur šādu darbību var tikt izputinātas visas Ukrainas labības bagātības, tad padomju Ukrainas priekšstāvis atbildējis, ka ar maizes trūkumu un pat ar badu nav ko rēķināties, kad jārēķinās ar padomju valdības varas nostiprināšanu, jo, ja Krievijā būtu skatījušies uz maizes trūkumu un badu, tad arī tur nebūtu nostiprināta padomju vara.

Visas skolas Ukrainā esot slēgtas, jo visi līdzšinējie skolotāji esot izrādījušies par pilnīgi nederīgiem priekš komunistu valdības; jauni skolotāji – komunisti vēl neesot sagatavoti. Ukrainas skolotāji jau no seniem laikiem bija galvenie ukraiņu nacionālo ideju izplatītāji; tie piederēja pa lielākai daļai pie Ukrainas sociāldemokrātu partijas. Tā kā komunisms neatzīst nekādu nacionālu ideju, tad nacionālistiskā skolu mācība arī nevar tikt pielaista.

Literatūra ukraiņu valodā tiekot izplatīta ļoti plašos apmēros, bet, zināms, tikai komunistiska. Kad Ukrainas priekšstāvim ticis piebilsts, ka Austrijā tagad esot sagatavots ļoti daudz skolas grāmatu ukraiņu valodā un ka tādēļ padomju valdība varētu pirkt šīs grāmatas izglītības izplatīšanai Ukrainā, jo kā zinības, tā arī pirmmācība arī pie komunistiem nevarētu būt citāda, kā tā ir vispār. Padomju Ukrainas priekšstāvis nav tam piekritis: pat vienkāršā aritmētiskā uzdevumā varot būt komunismam kaitīgas idejas, par piemēru, ja teikts, ka Francijā dzelzceļa vilciens noiet 500 kilometrus 6 stundās, cik stundas tad vilciens ietu no Kijevas līdz Poltavai? No tāda uzdevuma skolēns varētu nākt pie slēdziena, ka imperiālistiskajā Francijā vilcieni esot ātrāki nekā komunistiskajā Krievijā.

Ukrainā tagad novietots daudz karaspēka. Pirmkārt, Ukrainā ir daudz maizes, otrkārt, ir vajadzīgs nostiprināt padomju valdību pret stūrgalvīgajiem ukraiņiem un, treškārt, tas ir izdevīgi tādēļ, ka ukraiņi ienīst krievus – krievu karaspēku; tādēļ ar šo karaspēku var vieglāk pārvaldīt naidīgos iedzīvotājus, un nekādā ziņā nevar notikt kāda nebūt kopdarbība starp karaspēku un iedzīvotājiem, lai nostātos pret komunismu.

[1] Latvijas Kareivis, Nr. 176 (1920, 21. septembris)

[2] Latvijas Kareivis, Nr. 1, 4, 6, 9, 12 (1920).

[3] Pierunādams mani iestāties ukraiņu dienestā, ģenerālis Bronskis sacīja: „Palīdzat Jūs tagad mums (Ukrainai), varbūt ka arī mēs palīdzēsim kādreiz jums, latviešiem.”

[4] Latvijas Kareivis, Nr. 27 (1921, 4. februāris).

Ukraina, Rietumi un Krievijas maldi

2022. gada 24. februārī Krievijas Federācijas bruņotie spēki sāka plaša mēroga iebrukumu neatkarīgās Ukrainas teritorijā. 27. februārī Krievijas prezidents Vladimirs Putins spēra nākamo soli, pavēlēdams turēt gatavībā Krievijas kodolieroču arsenālu. Šobrīd, kad rakstu šīs rindiņas, pār Ukrainas galvaspilsētu Kijevu un citām lielākajām Ukrainas pilsētām līst krievu raķešu un aviobumbu lietus. Ir skaidrs, ka Kremļa agresors ir smagi pārrēķinājies: viņa iecerētais “zibenskarš” (Blitzkrieg – vācu val.) nav izdevies. Putins un viņa ģenerāļi nebija pietiekami novērtējuši ukraiņu tautas organizēšanās un pašaizsardzības spēkus, un Krievijas armija šajā karā nu ir pamatīgi iestigusi. Tomēr cilvēku upuru skaits turpina pieaugt; pilsētu celtnes un infrastruktūras tiek iznīcinātas viena pēc otras. Turklāt Krievijas agresija ir izraisījusi lielāko bēgļu krīzi Eiropā kopš Otrā Pasaules kara: jau pirmās nedēļas laikā kopš Krievijas iebrukuma Ukrainu pameta vairāk nekā miljons iedzīvotāju.

Relatīvi mierīgā un drošā pasaules kārtība, kuru mēs pazinām līdz šim, ir pēkšņi pārstājusi eksistēt, un uz apvāršņa nu ir parādījies globālas katastrofas bieds. Neviena no Krievijas tuvumā esošajām valstīm vairs nejūtas droša, it īpaši jau Baltijas valstis. Situāciju sarežģī Krievijas kodollielvalsts statuss, kura dēļ neviena no Rietumu valstīm (vismaz pagaidām) tiešu militāru konfrontāciju ar Kremļa agresoru neuzdrošinās uzsākt. Taču no individuālu NATO dalībvalstu puses Ukrainai tiek piegādāti ieroči un munīcija; pret agresorvalsti Krieviju tiek piemērotas plaša mēroga sankcijas un boikota kampaņa, un pat līdz šim neitrālās valstis, tādas kā Zviedrija un Somija, sāk apsvērt iestāšanos NATO. Ir skaidrs, ka Krievijas iebrukums Ukrainā pats par sevi ir rupjš ANO Statūtu pārkāpums un agresija – tātad noziegums pret mieru. No pietiekami drošiem avotiem ir zināms, ka Krievijas armija ir pielietojusi Ukrainā konvencionāli aizliegtus ieročus un veikusi vairākus citus konkrētus kara noziegumus. Varat uzskatīt mani par naivu optimistu, bet es tomēr ceru, ka Putins un viņa līdzdalībnieki galu galā saņems pelnīto un taisnīgo sodu.

Situācija Ukrainā pastāvīgi mainās, un par to runā gan ziņu aģentūras, gan dažnedažādi analītiķi visās pasaules malās. Es nevēlos atkārtot viņu teikto. Šā raksta mērķis ir daudz pieticīgāks: vienkārši padalīties ar dažām personiskām pārdomām Ukrainas kara sakarā.

Rietumu vājums un Krievijas visatļautība

Nav jābūt ģeopolitikas ekspertam vai augsti izglītotam cilvēkam, lai saprastu, ka Putina visatļautību – un līdz ar to Krievijas agresiju Ukrainā – ir izprovocējis Rietumvalstu vājums un gļēvums (kā arī slinkums, nesaprašana un nevēlēšanās saprast, utt.). Tā paša Putina režīma noslepkavotais politiķis Boriss Ņemcovs bija veltīgi brīdinājis Eiropu par tepat pie sāniem briestošo apdraudējumu, taču Rietumeiropas valdībām Krievijas gāzes un citu dabas resursu dēļ bija ērtāk pievērt acis un turpināt atbalstīt Krieviju ar kredītiem un tehnoloģijām. Tagad, 2022. gadā, kaut ko iesākt ir jau stipri par vēlu. Rīkoties vajadzēja jau 2008. gadā, kad Krievija uzbruka Gruzijai un ar militāru spēku atšķēla no tās Abhāziju un Dienvidosetiju. Vai vismaz 2014. gadā, kad Putins anektēja Krimu un palīdzēja izveidot marionešu “tautas republikas” Doņeckā un Luganskā. No Rietumu puses sekoja kaut kādi vārgi protesti un tikpat vārgas “sankcijas”, kas drīz vien tika mīkstinātas. Diemžēl Rietumi neapjēdz un nevēlas apjēgt vienkāršu patiesību: Krievija saprot un ciena tikai stingru valodu no spēka pozīcijām; diplomātisku laipošanu tā uztver kā skaidru vājuma pazīmi.

Atzīšos: kad 2021. gada sākumā tika pasludināti ASV prezidenta vēlēšanu galīgie rezultāti un par uzvarētāju tika oficiāli pasludināts Rietumu vārgumu un dekadenci burtiski iemiesojošais demokrāts Džo Baidens, mana sirds nepatīkami sažņaudzās, un es padomāju: “Latvijai un Austrumeiropai tagad klāsies grūti!” Patiešām, no šā brīža Krievijas militārā agresija pret vienu no kaimiņvalstīm bija tikai laika jautājums.

Neizdevušās “vēstures beigas”

Kā Ukrainas karš izskatās globālā mērogā? Šeit mums ir jāpārceļas 1992. gadā, kad amerikāņu politologs Frensiss Fukujama publicēja savu slaveno grāmatu Vēstures beigas un pēdējais cilvēks. Grāmatas pamattēze bija šāda: pēc Dzelzs priekškara krišanas cilvēce ir uzņēmusi ceļu uz “vēstures beigām”, – ar to saprotot nevis jebkādu turpmāku vēsturisku notikumu neesamību, bet gan to, ka cilvēce ir sasniegusi savas ideoloģiskās un politiskās evolūcijas augstāko punktu. Šis augstākais punkts jeb galapunkts, pēc Fukujamas domām, ir nevis komunisms (kā to bija sludinājuši Markss un Ļeņins), bet gan Rietumu tipa liberālā demokrātija. Tā kļūšot par visu pasaules tautu galīgo politiskās iekārtas modeli, jo neko labāku objektīvi neesot iespējams izdomāt.

Pati vēsture, tēlaini izsakoties, gardi pasmējās par Fukujamas prognozēm un nemaz negrasījās “beigties”. 2001. gada 11. septembra terora akti skaidri parādīja visai cilvēcei, ka vēsture ne tuvu nav galā. Savukārt pašlaik notiekošais Krievijas iebrukums Ukrainā ir uzskatāms par pēdējo naglu Fukujamas teorijas zārka vākā. Liberālā demokrātija nekad nav izskatījusies tik vāji, cik šobrīd; nedomāju, ka pārspīlēšu, ja teikšu, ka tā ir iegājusi pašnāvnieciskas agonijas fāzē. Destruktīvas kreisās ideoloģijas ietekmē tā ir atmetusi visus transcendentos atbalsta punktus un mērķus (tos pašus, kurus sengrieķu valodā apzīmē ar vārdu “telos”) un ir kļuvusi fundamentāli bezjēdzīga. Sabiedrības pamatstruktūras tiek pasludinātas par “novecojušiem apspiešanas līdzekļiem” un aktīvi ārdītas – sākot jau ar ģimenes institūtu. Tādējādi tiek nojaukti paaudžu paaudzēs iesakņojušies mierīgas konfliktu atrisināšanas mehānismi, un sabiedrība paliek nestabilāka un nedrošāka (“Black Lives Matter” ārdīšanās ASV ir šīs parādības ekstrēms piemērs). Šāda sabiedrība neveicina stipru un saprātīgu personību veidošanos; tādēļ nav jābrīnās, ka gandrīz visās Rietumu valstīs pašlaik valda kakistokrātija, t. i., pie varas ir nevis labākie, bet gan sliktākie un nepiemērotākie cilvēki.

Pretēji Fukujamas naivajiem sapņiem, mūsdienu liberālajai demokrātijai ir šķietami spēcīga alternatīva – un šī šķietamā alternatīva tagad aktīvi virzās uz priekšu, tanku kāpurķēdēm žvadzot. Tas ir Krievijas stila autoritārisms.

Naivie un stūrgalvīgie Putina pielūdzēji

Par Vladimira Putina “kultu” Rietumu konservatīvo un tradicionālistu vidū varētu sarakstīt veselu grāmatu. 2021. gada decembrī tepat portālā “Telos” tika publicēts stāsts “Dvēseļu Putins”, kur šis fenomens tiek attēlots mākslinieciskā formā.[1] Stāsta darbība notiek Francijā, taču ar putinolatriju (no sengrieķu “latreia” – “pielūgsme”) sirgst daudzi labējā spārna pārstāvji ne tikai Eiropā, bet arī Amerikā. Protams, ne visi un varbūt pat ne vairākums, – taču pietiekami daudzi, lai par to uztrauktos. Kādēļ tā? Manuprāt, šeit darbojas divi psiholoģiskas dabas mehānismi.

Pirmkārt, katru cilvēku motivē dzīvot un rīkoties un uztur spēkā cerība (ne velti mēdz teikt: “cerība mirst pēdējā”). Mūsdienu Rietumu valstu valdošās elites ir tik ideoloģizētas un samaitātas, ka konservatīvi domājošiem cilvēkiem nav nekādas vēlēšanās atzīt tās par savējām. Šie cilvēki raugās pāri savu valstu robežām un pamana Vladimiru Putinu, kuru Krievijas propaganda iztēlo par “kristīgu valstsvīru”, “konservatīvo vērtību” un “ģimenes vērtību” aizstāvi. Un nabaga naivie rietumnieki uzķeras uz šā “makšķerāķa”. Viņi meklē kādu pasaules mēroga figūru, kas personificētu jeb iemiesotu cīņu par viņu vērtībām – jaunu Konstantīnu vai Kārli Lielo – un atrod to Putinā. Viņi nesaprot un nevēlas saprast: dažādi psiholoģiskie triki cilvēku pārliecināšanai un smadzeņu “aizmiglošanai” ietilpa PSRS VDK virsnieku apmācības programmās, bet Putins ir atvaļināts VDK apakšpulkvedis. Taču, ja kāds ir stingri nolēmis kaut kam ticēt, tad pārliecināt viņu par pretējo ir ārkārtīgi grūti…

Ja šo pirmo domāšanas veidu esmu visbiežāk vērojis pie Eiropas labējiem, tad otrais psiholoģiskais mehānisms ir vairāk raksturīgs amerikāņu konservatīvajiem – diemžēl pārāk daudziem. Angliski to sauc par “contrarianism” – “pretējību”. Šādas domāšanas pamatā ir brutāli vienkārša formula: “Mūsu valsts vadītāji un viedokļu līderu vairākums ir nelieši un mūsu ienaidnieki. Mūsu ienaidnieku ienaidnieki ir mūsu draugi (vai vismaz sabiedrotie). Tātad taisnība ir tiem, kuru nostāja ir pretēja mūsu valsts vadītāju un viedokļu līderu vairākuma – t. s. “meinstrīma” – nostājai.” Lai cik dīvaini tas neskanētu, atsevišķu ASV konservatīvo antiamerikānisms ir taisni pārsteidzošs; turklāt tam bieži vien ir piejauktas dažnedažādas sazvērestības teorijas. “Ja Džo Baidens un Kongresa locekļu vairākums saka, ka Putins ir slikts, bet Ukrainas prezidents Zelenskis – labs, tad mēs teiksim otrādi; turklāt Zelenskis ir globālistu vispasaules dominēšanas plāna pakalpiņš!”

Man pašam pret šo “pretējīgo” domāšanas veidu nav absolūti nekādu simpātiju – atšķirībā no iepriekšējā kategorijā ietilpstošajiem naivajiem Eiropas putinistiem, kuriem gandrīz vai var just līdzi. Šāda “pretējība” īstenībā nozīmē domāšanas trūkumu, morālu infantilismu un visbiežāk arī ēzeļa cienīgu stūrgalvību, rīkojoties ar faktiem. Morāli un intelektuāli nobriedis cilvēks katru apgalvojumu vērtē objektīvi – vai tas ir pareizs vai aplams –, nevis pēc tā, kurš to ir paudis. Morāli un intelektuāli nobriedušam cilvēkam pietiek drosmes un pazemības atzīt: pat ja mūsu valsti vada nelieši, viņiem dažkārt atsevišķos jautājumos var izrādīties taisnība.

Karš pret Rietumiem

Tie, kuri ar cerībām raugās uz Putina Krieviju un uzskata Kremļa stila autoritārismu par adekvātu alternatīvu Fukujamas proponētajai liberālajai demokrātijai, smagi un traģiski alojas.

Pirmkārt, Vladimirs Putins pilnīgi noteikti nav nekāds “kristīgs valstsvīrs”, kur nu vēl “Kārlis Lielais” vai “Konstantīns”. Otrkārt, mūsdienu Krievija nav nekāds “kristietības atdzimšanas” etalons; tie, kuri uzskata Krieviju par “kristīgā konservatīvisma” citadeli, vienkārši uzdod vēlamo par esošo (“wishful thinking” – angļu val.). Paraudzīsimies kaut vai uz statistikas datiem un salīdzināsim formāli pareizticīgo Krieviju ar dažām Austrumeiropas un Centrāleiropas valstīm. Piemēram, reizi nedēļā apmeklē baznīcu: Polijā 42%, Krievijā 7%. Ievēro Lielo Gavēni: Horvātijā 72%, Krievijā 27%. Katru dienu vismaz vienreiz lūdz Dievu: Horvātijā 44%, Krievijā 18%. Pēc ANO datiem, Krievijā joprojām ir pasaulē augstākais abortu īpatsvars attiecībā pret iedzīvotāju skaitu (gandrīz trīsreiz vairāk, nekā ASV). Krievija ir viena no divām Eiropas valstīm, kurās ir atļauta surogātmāšu prakse peļņas nolūkos (ironiskā kārtā otrā ir Ukraina). Alkoholisma līmenis Krievijā ir viens no augstākajiem pasaulē, un arī pašnāvību skaits un prostitūcijas izplatība ir jūtami augstāki, nekā Rietumos.

Treškārt, Kremļa stila autoritārisms noteikti nav veselīga alternatīva liberālajai demokrātijai. Šāda autoritārisma pamatā ir visaptveroša korupcija un kleptokrātija (zagļu vara). Sabiedrības struktūras ir tikpat irstošas un pati sabiedrība ir tikpat dekadenta, cik demokrātiskā valstī, taču varas institūcijas ar to “dzelzs roku” rada ārēju kārtības un saskaņas ilūziju.

Vēl jo vairāk: ir aplami uzskatīt Rietumu liberālo demokrātiju un Kremļa autoritārismu par diviem diametrāli pretējiem režīmiem. Tie patiešām pielieto dažādas metodes un lieto dažādu retoriku, taču pamatu pamatos abi sakņojas modernajā domāšanā. Gan viens, gan otrs vēlas iznīcināt tiem traucējošās struktūras, kas, viņuprāt, ir “apspiešanas” instruments, – tikai pirmajā gadījumā tā ir ģimene un citas dabiskajās tiesībās sakņotās sociālās struktūras, bet otrajā – NATO, kas nodrošina pēckara starptautiskās kārtības stabilitāti.

Jāsaprot, ka Krievijas agresija pret Ukrainu sliktākajā gadījumā ar Ukrainu neaprobežosies; mēs visi esam apdraudēti. Jo tas nav vienkāršs teritoriālas nozīmes militārs konflikts. Tas, kas pašlaik notiek Ukrainā, ir karš pret Rietumiem kā ideju. Uzmanību: nevis pret Rietumu liberālo demokrātiju, bet tieši pret Rietumiem – vēsturiskā, filozofiskā un kulturālā nozīmē. Lai ko neteiktu pats Putins un viņa Kremļa ideologi, viņu nicinājums un naids nav vērsti pret Rietumu valstīs pašlaik valdošo pagrimumu – jo Krievijas sabiedrības morālais stāvoklis nebūt nav labāks (pat ja tās dekadence ārēji izpaužas citādi). Tas, ko viņi ienīst, ir kristietības radītās Rietumu civilizācijas saknes un šīs civilizācijas pamatos esošās vērtības: cilvēka kā būtnes pašvērtība, tiesiskums, klasiskā loģika un sistematizēta domāšana, – tātad viss tas, kas pacēla Rietumus pāri visām pārējām pasaules civilizācijām un padarīja tos par taisnīguma, kārtības un progresa gaismekli visai cilvēcei. Galu galā, vai nav vienalga, kas šīs saknes un vērtības grib iznīcināt un iestāties to vietā: modernā kreisā ideoloģija ar tās “džendera” un “kritisko rasu” teoriju, vai Kremļa uzspiests šovinistisks pseidopareizticīgs krievu gnosticisms Aleksandra Dugina izpildījumā?

Kreisās ideoloģijas izgāšanās

Kā jau teicu, Ukrainas karu ir tieši veicinājis Rietumu vājums un bezspēcība, kuras cēlonis – vai vismaz viens no noteicošajiem cēloņiem – ir destruktīvās kreisās ideoloģijas iedarbība. Domāju, ka tās nodarītais kaitējums tagad ir tik acīmredzams, ka visiem kreisi “progresīvajiem” aktīvistiem būtu nopietni jāpadomā, vai viņiem patiešām turpmāk ir vērts propagandēt un aizstāvēt tik absurdas idejas ar tik ļaunām un graujošām sekām. Šajā sakarā es vēlētos izdarīt vēl vienu piezīmi.

Jau gadiem ilgi kreisie ideologi cenšas mums ieskaidrot, ka ģimene, tauta un Tēvzeme esot “vistīrākie sociālie konstrukti” bez seguma reālajā lietu kārtībā, ka drosme un varonība karalaukā nemaz neesot nekas dižs un slavējams, un ka pat cilvēku piederība vīriešu vai sieviešu dzimumam esot viņu subjektīvās pašidentifikācijas jautājums. Ukrainas karš ir ar varenu vēzienu aizslaucījis šīs ideoloģiskās muļķības tur, kur tām ir vieta, proti, atkritumu kastē. Karadarbība ar tās asinīm, nāvi, šausmām un ciešanām ir bez žēlastības norāvusi moderno maldu plīvuru un parādījusi mums cilvēkus visā viņu cilvēcībā. Un ko mēs ieraudzījām?

Pirmkārt, mēs ieraudzījām, ka reālu kara briesmu priekšā vienkārši vidusmēra cilvēki spēj atrast sevī drosmi un spēku, lai pārvarētu dabiskās bailes no nāves un ar ieročiem rokās stāties pretī agresoram. Nevis bēgt, bet cīnīties, lai aizsargātu sievu un bērnus, dzimtās mājas, dzimto pilsētu, novadu, valsti, – bruņota apdraudējuma gadījumā visas šīs lietas kļūst skaudri reālas. Kā teica angļu rakstnieks Gilberts Kīts Čestertons, “Īsts karavīrs cīnās nevis aiz naida pret to, kas viņam ir priekšā, bet aiz mīlestības pret to, kas viņam ir aizmugurē.”

Otrkārt, mēs ieraudzījām, ka visi “dzimtes” jeb “džendera” ideologu centieni ir izrādījušies veltīgi. Kad Ukrainā sākās karadarbība, pēkšņi kļuva skaidrs, ka pastāv tikai divi dzimumi: vīrieši un sievietes. Vēl jo vairāk: šie dzimumi ir pietiekami atšķirīgi, lai katram no tiem būtu sava atšķirīga sociālā loma. Jā, aptuveni 10% Ukrainas armijā dienējošo ir sievietes, un vēl pērnā gada nogalē visas karošanai derīgās ukraiņu sievietes tika aicinātas reģistrēties iespējamajam militārajam dienestam. Un tomēr 90% ukraiņu karavīru ir karavīri, nevis kara sievas. Tas pats ir sakāms gan par ārzemju brīvprātīgajiem, gan arī par ārzemēs dzīvojošajiem ukraiņiem, kuri atgriežas karot par dzimteni. Kad ieraugām fotoattēlā ar automātu bruņojušos sievieti, mūsos var uzplaiksnīt dažādas jūtas – sajūsma, aizkustinājums u. tml. – tomēr vairākums no mums intuitīvi jūt, ka tā ir anomālija. Kādēļ? Varbūt tādēļ, ka, par spīti miera laikā uzspiestajai politkorektajai liekulībai, mūsos tomēr mīt klusējot pieņemta kopēja izpratne par dzimumu atšķirībām un to lomām, kas pamatojas katra dzimuma iedabā?

Un, kad Ukrainas prezidents Volodimirs Zelenskis noraida amerikāņu piedāvājumu atstāt valsti un nolemj palikt kopā ar savu tautu, daudzi Rietumu komentētāji, nebaidoties no cenzoriem, sajūsmināti kliedz: “Viņš rīkojas kā īsts vīrs!” Karam sākoties, cenzori ir kaut kur pazuduši, bet starptautiskie “dzimumu līdztiesības” birokrāti sēž savos kabinetos un nemaz neuzdrošinās ukraiņiem kaut ko pārmest. Jā, patiešām, bruņotie konflikti izceļ un pastiprina dzimumu atšķirības, nevis tās nogludina vai izdzēš. Jā, un par neprātīgo ideologu izdomātajiem “septiņdesmit diviem dženderiem” te pat nav jēgas runāt. Ierakumos nav ne dženderkvīru, ne panseksuāļu.

Fatima un Krievijas maldi

Nobeigumā es vēlētos īsumā paraudzīties uz šo tematu tā, kā es uz to kopumā raugos – proti, kā katolis, kurš piešķir ļoti lielu nozīmi Fatimas vēstījumam un uz Krievijas problēmu raugās caur Fatimas prizmu. Saskaņā ar šo vēstījumu 1917. gadā laikā no maija līdz oktobrim Svētā Dievmāte Marija sešas reizes parādījās trim maziem bērniem Fatimā (Portugālē). Lai gan Katoļu baznīca neprasa no saviem locekļiem, lai tie obligāti ticētu katrai šādai privātai atklāsmei jeb parādībai, tā ir oficiāli atzinusi šo privāto parādīšanos par “ticības vērtu”. Svētā Dievmāte pieprasīja, lai Romas pāvests kopā ar visiem katoļu bīskapiem veltītu Krieviju Viņas Bezvainīgajai Sirdij:

“Ja manas prasības tiks izpildītas, tad Krievija atgriezīsies pie Dieva, un iestāsies miers. Ja ne, tā izplatīs savus maldus pa visu pasauli, izraisot karus un Baznīcas vajāšanas. Labie cilvēki kļūs par mocekļiem, Svētajam Tēvam [pāvestam] nāksies daudz ciest, un vairākas tautas tiks iznīcinātas. Beigās mana Bezvainīgā Sirds triumfēs.”

Un patiešām, viss tā arī notika: veselus 74 gadus (laikā no 1917. gada boļševiku apvērsuma līdz PSRS sabrukumam 1991. gadā) Krievija bija galvenais maldu avots visā pasaulē. Tā ne tikai uzspieda saviem un savu satelītvalstu pilsoņiem komunisma ideoloģiju, bet arī eksportēja to pa visu planētu: gan “tīrā”, gan mīkstinātā formā (kā dažādus marksisma paveidus); gan ar kreiso kaujinieku un politiķu, gan ar kreiso intelektuāļu un citu “noderīgo idiotu” rokām. 1991. gadā Padomju Savienība beidza pastāvēt, un daudzi naivi Rietumu katoļi ar prieku domāja, ka tā arī esot ilgi cerētā “Krievijas atgriešanās”. Kā redzam, tas tā nebūt nav. Ja Krievija būtu patiešām atgriezusies pie Dieva, tā nekad nebūtu uzbrukusi ukraiņiem un paveikusi Ukrainā kara noziegumus, – jo tas taču ir tīrs un tipisks bezdievīgas uzvedības paraugs. Tātad atgriešanās Krievijai vēl ir priekšā. Par to es lūdzos šajā Lielajā Gavēnī un aicinu tos, kuri man piekrīt, lūgties kopā ar mani.

[1]https://telos.lv/dveselu-putins/

Kopiena un sabiedrība

Piedāvājam vēl vienu fragmentu no filozofa Raivja Bičevska jaunās grāmatas Sabiedrība bez pasaules, ko tikko izdevis LU Akadēmiskais apgāds. Šodien, 11. martā, pulksten 14:00 notiek grāmatas atvēršana Ķīpsalas hallē, “Latvijas Grāmatu izstādes 2022” ietvaros, kur gaidāma arī tikšanās ar autoru un fragmentu lasījumi. Ieeja diemžēl tikai ar vakcinācijas sertifikātiem.

Hanss Ulrihs Gumbrehts grāmatā 1926. Kāds gads laika malā (2001) apraksta tā laika vācu, Eiropas un pasaules sabiedrību ar dispozitīvu palīdzību. Dispozitīvi ir dzīves prakses un ikdienišķo motivāciju samezglojumi. Aizņemoties šo jēdzienu no Mišela Fuko, Gumbrehts norāda arī uz to, kā viņš redz humanitāro zinātņu uzdevumus vēstures milzīgā daudzslāņainuma un perspektivitātes priekšā. Laika dispozitīvi un kodi, kurus viņš izmanto, lai lasītāju ievestu daudzo 1926. gada norišu un dispozīciju vienlaicīgumā, ir lieliski izmantojami arī plašāka laikmeta raksturojumos. 1926 ir arī modernitātes portrets tās daudzveidībā un vienlaicīgumā.

Viena no 1926 fasetēm “Indivīds un kolektīvs” parāda, ka sociālās attiecības mainās – modernitātes gaitā slavētā indivīda brīvība pastāvīgi mijas ar kolektīvu nākotnes vīzijām, ar jaunu kolektīvu izgudrošanu.[1] “Indivīda un kolektīva” attiecību apraksts tik tiešām ved pie ļoti būtiska modernitātes ambivalences aspekta: tajā veidojas un nostiprinās noteikts sociālo attiecību tīkls un hierarhija, pie kura piederas publiskā telpa un atklātība.

Vēršanās pret moderno sabiedrību jau kopš apgaismības un Franču revolūcijas laika dažāda ranga un ievirzes kritiķiem, tādiem kā, piemēram, Žozefs de Mestrs, ir bijusi vai nu daļēja, vai aptveroša, t. i., visu moderno sabiedrību noliedzoša. Pirms nākamajā nodaļā iedziļināties modernitātes ambivalencēs, kuras rāda Ruso un Heidegera doma, vispirms jāpalūkojas uz konstelāciju, kas izveidojas ap sabiedrības un kopienas jēdzienu, pareizāk, uz to, kas ar to palīdzību tiek izrauts no latentas, iespējamas socialitātes, t. i., uz to, kas parādās kā modernitātes iekšējā spriedze – ambivalenti vērstā sociālo attiecību kustība, kas producē to, no kā tā virzās prom, un iztēlojas to, uz ko tā virzās.

No tīrās socioloģijas pie sabiedrības radikālas kritikas

Diskusija par modernu sabiedrību ir viena no būtiskākajām un asākajām modernitātes kritikas un paškritikas uguns līnijām. Tajā izspēlēti vairāki jēdzieni, kas ilgu laiku bijuši diskusijas epicentrā. Savukārt viens no atslēgvārdiem šajā strīdā par sabiedrības būtību un iespējām ir bijis pretnostatījums starp kopienu, kopību (Gemeinschaft, community) un sabiedrību (Gesellschaft, civil society). Daudzu 20. gadsimta pirmās puses autoru darbos kopiena postulēta kā sākotnējāks sociālo attiecību veids, kurš ir vienlaikus tikumiskāks, dziļāks un patiesāks par t. s. sabiedrību. Ja palūkojas uz šī nošķīruma sākumiem, tad redzams, ka “vācu socioloģijas tēva” un Vācu socioloģijas biedrības līdzdibinātāja sociāldemokrāta Ferdinanda Tennīsa (1855–1936) formulējums darbā Gemeinschaft und Gesellschaft (1878) drīzāk ir iecerēts kā tipoloģisks, nevis vērtējošs. Tennīss vēlas rast socioloģijai drošus pamatus un eksaktus jēdzienus, ar kuru palīdzību metodiski aplūkot sociālo dzīvi. Šī darba otrais izdevums (1912) ļoti ietekmēja jaunatnes kustību (Jugendbewegung), tā apakšvirsraksts skan joprojām pavisam kantiski – “Tīrās socioloģijas pamatjēdzieni”. Tajā atrodamie jēdzieni ir teorētiski konstrukti: reālajās sociālajās attiecībās ar tiem tvertās iezīmes nekad īsti neparādās tīrā, norobežotā formā.

Citu cilvēku atzīšana, akceptēšana (Bejahung) un dzīve kopā ar tiem veidojas noteiktā gribas intencē. Tieši gribas intence Tennīsam ir tīrās socioloģijas priekšmets. Kopienas gadījumā šī gribas intence vērsta uz kopīgu mērķi un apliecina kopību kā pašpietiekamu un augstāku vērtību par indivīda vēlmēm, t. i., priekšplānā ir organiskas, emocionāli dziļi sakņotas attiecības ģimenē vai mātes un bērna attiecības, vai brāļu un māsu attiecības. Kopienā valda vai nu asins (radniecība), vai vietas (lokalitāte, ciems, kaimiņi), vai gara (draudzība) attiecības. “Visur, kur cilvēki organiskā veidā savā gribā ir saistīti un cits citu apliecina (bejahen), tur pastāv kāds kopienas veids.”[2] Turpretī sabiedrības gadījumā gribas intence ir vērsta uz individuālo mērķu sasniegšanu un savstarpējās attiecības ar citiem ir tikai līdzeklis šo mērķu panākšanai (šādu attiecību piemēri ir akciju sabiedrība, nevalstiskas organizācijas, uzņēmums). Kopienā valda emocionālas attiecības, kuras nav iespējams līdz galam racionalizēt. Sabiedrība turpretī balstās uz aprēķinu, kalkulāciju – līdz sīkumiem racionalizētām attiecībām, kuras saistītas ar vērtēšanu, novērtēšanu – to, kas ir vērtīgs citu acīs. Te nepastāv absolūtas, nemainīgas vērtības un pašpietiekamas attiecības. Visas attiecības ir vienošanās par noteiktu labumu apmaiņu; lietas šajās attiecībās iegūst ne tikai maiņas vērtību, bet vēl vairāk – tās iegūst sociālu vērtību; maiņas princips rada sociālu hierarhiju un sociālu dinamiku. Sabiedrībā nepastāv cits augstāks mērķis kā vien maiņas process, kurā viss var kļūt par preci. Pilsoniska sabiedrība ir “maiņas sabiedrība” (Tauschgesellschaft). Tennīss, citējot Ādamu Smitu, izsakās, ka sabiedrībā “ikviens ir tirgonis. (..) Šāda sabiedrība tomēr nav (..) jau pastāvoša; tā ir tāls mērķis, uz kuru jākoncentrē sabiedrības attīstība, un tikai virzībā uz to [izcēlums mans – R. B.] kāda noteiktā laikā eksistējoša sabiedrība īsteni pastāv. Tātad te runa ir par kādu topošu [izcēlums mans – R. B.] Kaut ko, kas tad jādomā kā vispārējas gribas vai prāta [īstais] subjekts”.[3] Šādai sabiedrībai nav vajadzīga ne lokālā piederība, ne dabiskās saites starp cilvēkiem. Tā ir vienaldzīga pret kārtu atšķirībām un vēsturiski veidojušos likteni. Tai nepieciešamas tikai tādas personas, kuras “kaut ko var dot un var kaut ko apsolīt”.[4] Šāda sabiedrība izplešas, multiplicējas, jo ievelk sevī aizvien vairāk personu šaipus to dabiski un vēsturiski tapušām attiecībām. Šāda sabiedrība principā ir neierobežota, tāpēc apgūst ikvienu teritoriju, ikvienu telpu un galu galā – visu zemeslodi.

Kopiena Tennīsa aprakstā parādās kā tā, kura ir vēsturiski veidojusies un no kuras pamazām atdalās indivīds, bet sabiedrība – kā tā, kas (racionāli veidota) šos indivīdus atkal apvieno jaunā (modernā) sociālo attiecību formā, kura abstrahējusies no kopienas organiskajiem nosacījumiem.[5]

Kopienas un sabiedrības attiecības to sajauktajā realitātē ir sarežģītas. Pilsoniski republikānisku ideju vadītais Tennīss (uz sava laika arodbiedrību attīstības fona) vēlas redzēt sabiedrību, kurā nevaldītu neierobežotas tieksmes, kas pārvērš nelielu daļu sabiedrības locekļu par vienīgajiem tās dzīves noteicējiem. Viņš vēršas pret tādu sabiedrību, kas eksistētu tikai kapitālistu dēļ un “priekš kapitālistiem”, bet pārējie būtu tikai negribīgi un tāpēc nepastāvīgi un savā gribā sasaistīti šādā sabiedrībā “ierautie”.

Jaunatnes kustība (Jugenbewegung) Vācijā vērsās pret šīm perspektīvām. Tās kultūrkritiskajos izteikumos kopiena kļūst par vārdu, kam jānosauc sākotnējās, būtiskās, organiskās sociālās attiecības, kuras zudušas vai ievērojami deformētas. Ja sākotnējākas attiecības vairs nav rekonstruējamas, tad jārada jauns to veidols. Saskaņā ar konservatīvās revolūcijas autora Artura Mellera van den Bruka vārdiem par to, ka “jārada lietas, kuras ir vērts saglabāt”,[6] t. i., paradoksālā kārtā jārada sākotnējais (vai vismaz tā priekšnoteikumi) tur, kur tas modernā sabiedrībā ir zudis. Viens no jaunatnes kustības spēcīgi ietekmētiem domātājiem, Hanss Freijers, rakstīja par tautu, kura vairs nav tikai 19. gadsimta liberāli konstitucionālās nacionālās valsts nācija, bet gan spēks, potence, process – vēl netapusi, bet topoša.[7]

Diskusija par kopienu un sabiedrību nebūt nav galā arī vēlīnajā modernitātē (20. gadsimta beigās – 21. gadsimta sākumā), lai gan nepastāv vairs tā sociālā un politiskā konstelācija, kurā šie jēdzieni ieguva tik svarīgu nozīmi. Tie atgriežas citā formā. Tennīsa tīrās socioloģijas vārdi izspēlējas jaunos veidolos, piemēram, diskusijās par neoaristotelismu tikumu ētikā un komunitārismu.[8] Tie ir klātesoši arī populisma ēras, jauno kreiso un neoliberāļu kontrskatījumos. Tennīsa “kopiena” (Gemeinschaft) politiskās batālijās joprojām tiek izspēlēta pret sabiedrību; šajās batālijā sabiedrība savā ziņā pārstāv visu modernitāti, lai gan tajā nekad nav izzudušas arī kopienas sociālās attiecības. Modernitāte aizvien no jauna atgriežas pie tā, ko uzskata par pagājušu, un sapņo par to, kas ir tikai tapšanā. Taču – uz ko patiešām likt akcentu? Uz kopienu? Uz sabiedrību? Kas tieši ir svarīgais kopienā, un kas aizmirsts sabiedrībā? 20. gadsimta pirmās desmitgades rada jaunus kopienas tēlus un veidolus, kuriem šis svarīgais jāiemieso. Viens no šiem veidoliem bija vācu sociālisms.

Vācu sociālisms

Tennīsa darba pirmā izdevuma (1887) apakšvirsraksts ir “Apcerējums par komunismu un sociālismu kā empīriskām kultūras formām”. “Komunisms” (komūna, communio) figurēja kā kopienas simbols, bet “sociālisms” (socium) norādīja uz sabiedrību. Pagāja laiks – Nīče metās Dionīsa naktī, Eiropa sagaidīja Pirmo pasaules karu un tehnikas pārākumu pār cilvēku frontes tērauda negaisos. Vācijas ķeizarvalsts, ko bija cēlis Oto fon Bismarks, sagruva. No kara atgriezusies paaudze – it īpaši Vācijā – meklēja jaunas sociālo attiecību formas. Kreisi un labēji, konservatīvi un utopiski projekti konfliktēja un mijās. 1919. gadā Osvalds Špenglers publicēja darbu Prūšu sociālisms, kur uz “Vakarzemes norieta” (1. sēj. 1918, 2. sēj. 1922) pasaulvēsturisko perspektīvu fona aplūkoja situāciju Eiropā un pasaulē kopumā. Taču šajā darbā viņš savā “pārākajā stilā” ieskicē “sociālismu”, kurā valsts un kopiena būtu saplūdušas un nekāda “sabiedrība” nespētu izjaukt šo asins un tērauda vienību. Šāda vienība ir “prūšu sociālisms”. Skaidrs, ka tas nav Tennīsa sociālisms kā sabiedrība. Taču, kas ir šis “sociālisms”, un vēl svarīgāk – kādas sociālās attiecības kā vēlamās (vai nepieciešamās) Špenglers izceļ, runājot par to?

Pasaulvēsturiskās perspektīvas kultūru morfoloģijas gaismā sociālismam Eiropā liek parādīties tad, kad kultūra ir iegājusi civilizācijas jeb norieta fāzē. Tajā visi dižie faustiskās kultūras sasniegumi un lolojumi jau ir pagātnē. Valda birokrātija, masu kultūra (visur virmo sauklis “Maizi un izrādes!”), tehnika. Tas, kas tomēr vēl palicis no faustiskās kultūras, kura Špengleram lielā mērā savā varenajā lidojumā beigusies jau ap 1800. gadu, ir “faustiskā varas griba – tagad iemiesojusies bezierunu kundzībā pār pasauli militārā, saimnieciskā, intelektuālā nozīmē, pasaules kara faktā un pasaules revolūcijas idejā, izlēmībā ar faustiskas tehnikas un atjautības palīdzību cilvēces pūli sakausēt vienā veselumā. Modernais imperiālisms ir vērsts uz visu planētu. Šo aizvien skaidrāk tapušo apziņu es saucu par moderno sociālismu. Tas ir kopīgais mūsos”[9] – Vakarzemes mantiniekos. Špenglers noraida iespēju, ka īstais sociālisms varētu pastāvēt kaut kur citur nekā Eiropā (piemēram, Krievijā vai citās pasaules daļās), un lokalizē sociālismu Eiropas centrā – Vācijā. Tajā izšķiras Eiropas un pasaules likteņi.

Lai parādītu Vācijas īpašo vietu un nozīmi tā brīža vēsturiskajā situācijā, Špenglers pozicionē to uz Anglijas un Francijas fona un runā par angļu, franču un vācu revolūcijām: “Angļu instinkts lēma: vara pieder vienpatim; viena brīva cīņa pret otru; stiprākā triumfs: liberālisms, nevienlīdzība. Nekādas valsts. Ja ikviens cīnās par sevi, tad tas galu galā būs izdevīgi visiem. Franču instinkts: vara nepieder nevienam. Nekāda pakļaušanās, tātad nekādas kārtības. Nekādas valsts, tās vietā – nekas: visu vienlīdzība, ideāls anarhisms, kuru praksē vienmēr no jauna (1799., 1851., 1871., 1918.) uztur spēkā ģenerāļu despotisms. Abi saucas par demokrātiju, taču ļoti atšķirīgās nozīmēs. Te nav runas par šķiru cīņu Marksa nozīmē. Angļu revolūcija, kura radīja neatkarīgas, tikai sev atbildošas privātpersonas tipu, vispār nebija vērsta pret kārtām, bet gan pret valsti. Valsti, vai tā būtu pasaulīga vai garīga, iznīcināja un aizvietoja ar salas priekšrocībām. Kārtas pastāv vēl joprojām, vispārīgi ievērotas, instinktīvi arī atzītas strādnieku šķirā. Franču revolūcija bija īstā “šķiru cīņa”, taču ranga, nevis ekonomiskā nozīmē. Mazākumā esošie privileģētie tika iepludināti vienādotā tautas masā, buržuāzijā.”[10]

Atšķirībā no angļu un franču revolūcijām, vācu revolūcijas saknes iestiepjas prūšu instinktā: “Vācu, precīzāk, prūšu, instinkts bija: vara pieder veselumam. Atsevišķais tam kalpo. Veselums ir suverēns. Ķēniņš ir tikai savas valsts pirmais kalps (Frīdrihs Lielais). Katram ir sava vieta. Tiek pavēlēts un tiek paklausīts. Tāds (jau kopš 18. gadsimta Prūsijas) ir autoritārais sociālisms, kura būtība ir neliberāla un antidemokrātiska, ja to salīdzina ar angļu liberālismu un franču demokrātiju.”[11] 1914. gadā Veimāras republikas parlamentārisms šo prūšu sociālismu noliedza un aizliedza. Špenglers to uzskata par tuvredzību – pat dubultu aklumu: pirmkārt, netiek saskatīts tas, ka Vācija ar prūsisko instinktu stāv pasaules vēstures acumirklī, Vakarzemes civilizācijas fāzē; otrkārt, neviens nelūkojas uz būtisko šī instinkta dabu – tas aptver gan marksismam atvērtos strādniekus, gan konservatīvos slāņus. Prūšu sociālismā vācu strādniekam un konservatīvajam jāvienojas no jauna un uz dziļāka pamata, kuru nemaz neskar Marksa šķiriskās apziņas teorija. Arī vācu valsts gribot negribot ies demokrātijas ceļu, taču tā nebūs angļu vai franču demokrātija. Vāciešiem ir pašiem sava – autoritārā sociālisma demokrātija. “Sociālisma jēga ir tā, ka dzīvē valda nevis pretstats starp bagātu un nabagu, bet gan rangs sasniegt un iespēt. Tā ir mūsu brīvība, brīvība no atsevišķā saimnieciskās patvaļas. Tas, uz ko es ceru, ir: neviens, kas dzimis pavēlēt, nepaliek apakšā, un neviens nepavēl, kurš nav tam dzimis. Sociālisms nozīmē varēt, nevis tikai gribēt. Ne jau nodomu rangam, bet gan sasniegtā rangam ir nozīme.”[12] Un šis sasniegtais kā darbs ir nevis prece, bet gan pienākums pret kopienu. Indivīdu liberālās demokrātijas nerakstītais likums ir “kļūsti bagāts, lai vairs nestrādātu”, taču prūšu sociālismā darbs ceļ kopienu un tam ir citi mērķi – nesasniedzami šādam individuāli veikalnieciskam skatījumam.

Špenglers izsakās: “Sociālisms nozīmē varu, varu un atkal varu. Plāni un domas nav nekas bez varas. Ceļš pie varas ir skaidrs: vācu strādniecības labākā daļa savienojas ar vecprūšu valsts izjūtu; abas nolemj dibināt stingri sociālistisku valsti, īstenot demokratizāciju prūšu izpratnē; abas sakaltas kopā ar pienākuma apziņu, ar liela uzdevuma apziņu, ar gribu paklausīt, lai valdītu, mirtu un uzvarētu; ar spēku nest nedzirdētus upurus, lai panāktu to, kam esam dzimuši un kas mēs esam un kas nekad nebūs bez mums. Mēs esam sociālisti. Mēs negribam, ka tādi mēs būtu bijuši veltīgi.”[13]

Šķiet, ka Vācija pēc Pirmā pasaules kara iegājusi demokratizācijas fāzē, kas nozīmē vienlaikus nemiera beigas un instinkta normalizāciju. “Taču nevajag maldīties: revolūcija nav beigusies”[14] – Špenglers izsauc nemieru, vēršoties pie jaunatnes un runājot par demokrātiju (kā neizbēgamu tajā civilizācijas fāzē, kurā atrodas faustiskā kultūra) prūšu gaumē; tādējādi viņš sola vēl kādu nākotni, lai arī tā ir tikai “Vakarzemes norieta” paildzināšana, iesaistoties imperiālā karā. Uzdevums ir, ja ne uzvarēt, tad vismaz mirt uz kopienas vairoga, nevis pakļauties franču vai angļu tipa demokrātiju erozijai. Prūšu sociālisms ir īsta kopiena un turklāt – īsta valsts. Īsta valsts (1921) – tā skan Otmāra Španna (1878–1950) grāmatas nosaukums; TrešaisReihs (1923) – tas savukārt ir Artura Mellera van den Bruka (1876–1925) darba nosaukums. Šajos t. s. konservatīvās revolūcijas sacerējumos redzams, ka nevis pirmsmoderna vai nemoderna kopiena met izaicinājumu modernajai sabiedrībai, bet gan moderna kopiena izaicina modernu sabiedrību. Ernsta Jingera Totālā mobilizācija (1930) ir viena atbilde uz šo izaicinājumu. Špenglera “prūšu sociālisms” – cita. Šādas atbildes bija vēl, un tagad to spektrs un versijas ir drīzāk piemirstas. To (atkal)atklāšana varētu būt ne tikai interesants ideju vēstures uzdevums.

Dziļākas un autentiskākas saites starp cilvēkiem, kas apvienoti modernitātes politiskajos veidojumos, tikušas meklētas ģimenē, nācijā, tautā, draudzē. Ērihs Fēgelins apraksta pat modernitātes politiskās reliģijas (Politiskās reliģijas, 1938), kuras rada savām “zināšanām par cilvēku” pieskaņotus sociālo attiecību spēka laukus totalitārismos.[15] Modernitātes ceļi ved no pilsoniskas sabiedrības izglītotajiem pie nācijas, pie tautas izglītības, kurā seni un pavisam neseni mīti baro nākotnes vīzijas. Jaunajās ideoloģiskajās reliģijās, izglītībā un nāciju mītos aizvien no jauna izspēlējas kopienas un sabiedrības pretstats.

Taču šķiet, ka aiz šī pretnostatījuma skaidruma vēstures miglā klīst dziļāki, neizsekojamāki transgresijas tēli. Sabiedrība pret kopienu – nē, šis ceļš iets un iets, varbūt ne vienmēr padomājot par to, kas slēpjas aiz modernitātes kritiķu ilgām pēc kopienas autentiskuma. Nē, tur slēpjas ne jau (vai ne tikai) ilgas pēc estētikas – pēc tā, lai kultūra nebūtu viens vienīgs sekls un reproduktīvs sajaukums; lai “būtu, uz ko var pacelt acis”.[16] Elitāra estētika ir tikai norāde uz to, kas dziļi ierakstīts jau modernitātes dzimšanas apliecībā. Tur ierakstīts: “pasaule”. Pasaule kā dzīves īstā un vienīgā dimensija. Taču kas ir pasaule? Modernitātes līknes met lokus ap šo jautājumu. No atbildes uz to atkarīgs daudz, īstenībā – viss. Arī atbilde uz jautājumu: vai var būt autentiskas attiecības ar citiem, ja nav autentisku attiecību ar pasauli? Attiecības ar citiem izplēn, trivializējas, ja nav dziļa pasaules jēdziena; ja nespējam šim vārdam piešķirt nozīmi, no kuras sekluma nav jānovēršas kaunā un nespēkā. Arī tās modernitātes filozofiskie ceļi, kuros ētika un Cits parādās kā “pirmā filozofija”, galu galā orientējas uz to, ka attiecības ar citu, ar “otru” cilvēku ir “pasaule”, ir vienīgā dzīvotvērtā pasaule, t. i., arī te notiek modernitātes cīņa ap to, kā definēt un kā piesātināt vidi, kura ir dzīves dimensija pēc stabilizētu metafiziku entropijas, platonisku viņpasauļu gala.

Tāpēc no sabiedrības un kopienas attiecībām modernitātē jānonāk pie sabiedrības un pasaules attiecībām. Konsekventi jānonāk pie sabiedrības konstruētas pasaules un šī konstrukta izpētes un pie tā kritikas, lai iegūtu pietiekami dziļu pasaules jēdzienu. Ruso te sveicina un – arī Heidegers. Šāds salikums vispirms nav acīmredzams, nav intuitīvi skaidrs. Tomēr, ja analizē vairāku domātāju transgresīvos uzbrukumus sabiedrībai, tad sāk atklāties kaut kas no šī salikuma un līdz ar to – no modernitātes apsēstībām un vēlmēm, no tās ambivalentās attieksmes pret sevi, no tās sevis pārvarēšanas stratēģijām, neveiksmēm un atvērtām iespējām. Te jāiedziļinās vēlreiz: lai nonāktu uz pēdām modernitātes pamatkonfliktiem, jāpārmet tilts no Špenglera laika uz mūsdienām.

[1] Hans-Ulrich Gumbrecht, 1926. Ein Jahr am Rand der Zeit. 2. Aufl. Frankfurt am Main, 2013, S. 325.

[2] Ferdinand Tönnies, Gemeinschaft und Gesellschaft, Fues’s Verlag: Leipzig, 1887, S. 16.

[3]Ibid., S. 61.

[4]Ibid.

[5] Peter-Ulrich Merz-Benz, “Die Begriffliche Architektonik von “Gemeinschaft und Gesellschaft””, in: Hundert Jahre von „Gemeinschaft und Gesellschaft“. Ferdinand Tönnies in der internationalen Diskussion. Hrsg. von L. Clausen und C. Schlüter. Leske & Budrich, Opladen, 1991, S. 34.

[6] Artur Moeller van den Bruck, Der Dritte Reich. 3. Aufl. Hamburg, 1931, S. 264.

[7] Sk.: Rolf Peter Sieferle, Die konservative Revolution. Berlin, 2019, S. 268.

[8] Sal. ar īso, koncentrēto jaunlaiku un modernitātes sociālfilozofisko diskusiju pārskatu no Tomasa Mora līdz Džordžo Agambenam un Roberto Espozito: Nele Schneidereit, Die Dialektik von Gemeinschaft und Gesellschaft: Grundbegriffe einer kritischen Sozialphilosophie. Berlin: Akademie Verlag, 2010, S. 18.

[9] Oswald Spengler, Sozialismus und Preussentum. München: O. Beck, 1920, S. 23‒24.

[10]Ibid., S. 14.

[11]Ibid., S. 14‒15.

[12]Ibid., S. 97‒98.

[13]Ibid., S. 99.

[14]Ibid., S. 18.

[15] Sk.: Erich Voegelin, Die politischen Religionen, Stockholm, 1939.

[16] Botho Strauβ, Der Aufstand gegen die sekundäre Welt, München, 2012, S. 136.

“Un ierauj iekšā līdz pat asinīm”

Pievērsties dažām personīgām atmiņām par kultūras radīto neizmirstamo iespaidu mani iedvesmoja kāda saruna par Rodžera Skrūtona grāmatu Kā būt konservatīvam un tajā izdzirdētais par iesvētīto vietu gaismu un cilvēka ilgām pēc objektīvi labā un skaistā.[1] Noslēgumā filozofs Raivis Bičevskis reflektēja par kultūras un domas starojumu, kas mūs sasniedz pāri un cauri laikiem. “Rudenīgā angļu migla (domāta aizgājusī kultūra) kļūst vērtība pati par sevi. Tas ir savas eksistences izjušanas veids. (…) Mums būtu svarīgi nezaudēt ilgas pēc tā, kas ir zaudēts. Tas nenozīmē zaudējuma atcelšanu, bet gan pašu šo sajūtu, kas konfrontē cilvēku ar nekontrolējamo, ar neizzināmo, numinozo, ar to, kas viņu dzīvē vai pie dzīves robežas gaida. Nepazaudējot cilvēka saikni ar, varētu teikt, metafizisko jomu.”

Sarunā Krišjānis Lācis atzīmēja Rodžera Skrūtona apcerēto moderno cilvēku došanos tādos kā svētceļojumos uz Eiropas vecajām pilsētām, piemēram, Prāgu, Venēciju, Florenci vai Parīzi, lielām konsekrētām, iesvētītām vietām – “materiālām cilvēku apmešanās un mitināšanās kultūras formām, kurās ir nogūlis svētuma starojums. Lai arī pati kultūra ir zaudēta, tas starojums tur ir, tas ir iekodēts.”

Iespējams, ka šādus kultūras, mākslas darbu iespaidus visprecīzāk iespējams aprakstīt dzejā, kā to, piemēram, darījis Rainers Marija Rilke sonetā “Loga roze” par gotiskā katedrālē piedzīvoto: “… bet acis, kuras, likās, guļ līdz šim, / nu pamostas, kā uzsaucienu dzirdot, / un ierauj iekšā līdz pat asinīm: / tā katedrāļu logu rozes nost / no tumsas atdalīja cilvēksirdi / un ierāva to Dieva dziļumos.” (Atdz. Māris Čaklais)

“Un ierauj iekšā līdz pat asinīm” – nudien tā ir, jo daudzas dzīves dienas – varētu teikt, vairākumu dienu – atmiņa nesaglabā, ja tās nepieraksta, bet īpašā starojuma radītie pārdzīvojumi tajā paliek uz mūžu arī nepierakstīti. Mēģināšu aprakstīt dažas epizodes, varbūt citu acīs tās varētu šķist nebūtiskas, bet kuras savulaik, kā man pašai likās, “no tumsas atdalīja cilvēksirdi.”

1999. gada decembra pēdējās dienās autobusā kopā ar Sandru Ameriku devāmies uz Parīzi. Pirmoreiz uz Franciju. Ekskursiju organizēja Franču liceja skolotāja, kāds mūs paaicināja līdzi. Iespēja sagaidīt 2000. gadu Champs Élysées kopā ar parīziešiem vilināja, ieceri sekmīgi piepildījām. Francijā ieradāmies naktī, ekskursijas vadītāja starp citu bilda, ka naktī uz rīta pusi autobuss apstāšoties kādā īpaša vietā, bet vairākums noteikti gulēšot un to pat nepamanīšot. Teiktajam īpašu uzmanību nepievērsu. Tomēr… Pamodos no tā, ka autobuss stāvēja. Manas tuvredzīgās acis, no kurām lēcas bija izņemtas, vērās ainavā aiz loga. Atceros, ka saules pinuma rajonā sajutu varenu kūleni un miljons taureņu spārnu kustību no ieraudzītā. Izskatījās, ka sprīdi virs zemes, neparasti gracioza, trausla un varena, apgaismota un vientulīga, viegli lidinoties vibrēja un gaisos cēlās gotikas katedrāle, pirmā oriģinālā gotikas celtne, ko savā dzīvē pieredzēju. Efektu noteikti pastiprināja mana pamatīgā tuvredzība, kas izkliedēja ēkas kontūras, liekot tām saplūst ar gaismām un nakti. Jāatzīstas, ka nodomāju – varbūt autobuss avarējis, esmu jau mirusi un nonākusi paradīzē, – jā, šāda iluzora apjausma uz sekundes desmitdaļu ielauzās manā strauji uzmodinātajā apziņā, savukārt saviļņojošā satricinājuma sajūta pakrūtē turpinājās. Tad autobuss izkustējās un es ieslīgu kaut kādā sapņa un nomoda starpstāvoklī līdz pat rītam Parīzē.

Kad autobuss šķērsoja Parīzes priekšpilsētas, franču liceja skolotāja pastāstīja, ka uz mirkli bijām piestājuši pie slavenās katedrāles Ruānā. Lielākā daļa ekskursantu to nebija pamanījusi, jo cieši gulēja. No rīta mana dvēsele bija pilna ar naktī pieredzēto gotikas triumfu, kas bija ielauzies manā pasaulē.

Ruānas katedrāles – franču nacionālā dārguma un kultūra pieminekļa sākotne meklējama 4. gadsimtā, kad tās vietā atradās bazilika. Agrīnajos viduslaikos politiskā situācija Francijas teritorijā bija nestabila, 9. gadsimta vidū vikingu pulki brāzās arī cauri Normandijai un bazilika tika neatgriezeniski iznīcināta. Kad 10. gadsimtā Ruāna kļuva par Normandijas hercogistes galvaspilsētu, tika uzsākta romāņu stila katedrāles celtniecība, no kuras šodien saglabājusies tikai kripta – kapliča zem baznīcas grīdas. Viduslaikos tā parasti atradās altārdaļā. Vissenākais elements, kas saglabājies daudzu gadsimtu katedrāles pārbūvēšanas posmos ir Sv. Romāna tornis. Tas ticis uzcelts par hercogistes pilsoņu nomaksāto eļļas nodokli. Jaunākos postījumus katedrālē piedzīvojusi 2. pasaules kara laikā, kad tajā sprāgušas sešas bumbas, sapostot centrālo zāli un kapelas.

Bet tas, kas manu sirdi uzrāva debesīs tonakt autobusā, bija 152 metru augstā Sv. Romāna torņa smaile zvaigžņu aplokā, kas vēl 19. gadsimta beigās tika uzskatīta par augstāko pasaulē un pielīdzināta brīnumam. Viduslaikos tika izmantoti primitīvi pacēlāji un stalažas, tomēr tas, kā ar līmeņmēru un leņķmēru, āmuru, kaltu un vēl dažiem vienkāršiem instrumentiem, un auklu savulaik tikušas uzbūvētas gotiskās katedrāles, kuras kalpo joprojām, visdrīzāk saglabāsies kā noslēpums, nemaz nerunājot par tālaika arhitektu spēju un māku tās uzprojektēt.

Ruāna, Ruāna, sevī atkārtoju, nākamajā dienā blandoties gar Sēnu. Ruāna, Ruāna, un acu priekšā man uzausa ne vien katedrāles smaile, bet arī kadri no reiz redzētās mēmās filmas ar Žannas d’Arkas varonības un visbeidzot eksekūcijas ainām Ruānā 1431. gada 30. maijā. Viņas sārtu, kuru visdrīzāk pilsētas galvenā katedrāle atceras. Jaunavas pelni tikuši izkaisīti Sēnā, pa kuras krastmalu klaiņoju tieši tāpat, kā to darījuši miljoniem cilvēku pirms manis. 1920. gadā pāvests Benedikts XV Orleānas jaunavu Žannu iecēla svēto kārtā, un jau pēc astoņiem gadiem tapa mēmā kino šedevrs, Karla Teodora Dreiera biogrāfiskā drāma Žannas d’Arkas ciešanas ar suģestējošiem portretu tuvplāniem un ritmu, kā arī pēc autentiskiem pierakstiem inscenēto tiesas prāvu.

Droši vien jau kādam no šā teksta lasītājiem ir pazīstama īpašs fenomens, par kuru mums signalizē ķermenis – tā dēvētās skudriņas pār ādu vai tauriņu burziņš saules pinuma rajonā – brīžos, kad izjūtam īpašu pacilātību, sastopoties ar mīlestību vai kādas vietas, lietas, mākslas darba, mūzikas vai cilvēka neparasto, transcendento ietekmi uz mums. Esmu tās izjutusi – tiesa, reti gan, – liturģijas laikā ortodoksālajā baznīcā brīdī, kad koris dzied “Kā ķerubi’ un priesteris altāra vidū īpašā žestā pacēlis rokas, klusā lūgšanā aicinot Svēto Garu nolaisties pār maizi un vīnu, tās darot par Kristus miesu un asinīm, ar kurām pašam un draudzes locekļiem savienoties dievgalda laikā, saņemot Svēto sakramentu. Dziesmā ticīgos aicina atstāt visas laicīgas domas un iztēloties, ka viņi kā ķerubi atrodas Dieva tuvumā debesīs un kopā ar viņiem dzied slavu Dievam. Ar līdzīgu savas dzīļu būtības reakciju reiz sastapos laulību ceremonijas laikā mazajā Gustava Ādolfa evaņģēliski luteriskajā baznīcā Mežaparkā, kad mācītājs Roberts Feldmanis laulāja mācītāju Ingu Indānu ar viņa līgavu. Ingu pazinu no hipiju laikiem, pieredzēju viņa atdzimšanu no smagas narkotiku atkarības caur Kristus mīlestības vēsti. Viņš man stāstīja, ka visdziļākajā izmisuma un pašdestrukcijas brīdī izdzirdējis balsi, kas viņam teikusi: “Dievs ir mīlestība.” Tas Ingum deva spēku atgriezties dzīvē, to mainot pašos pamatos un sākot studijas, lai kļūtu par mācītāju. Diemžēl mācītājs Ingus Indāns gāja bojā auto avārijā uz lauku ceļa, apbraukājot savas draudzes.

Jāatzīstas, ka brīžam pat ļoti pacilājošas sajūtas esmu pieredzējusi, klausoties arī atsevišķus Baha, Mālera, Mesiāna, Vāgnera vai Lorensa Bača Morisa (Lawrence Butch Morris), Henrija Tredgila (Henry Threadgill) vai Bila Diksona (Bill Dixon) garīgās un laicīgās mūzikas skaņdarbus un improvizācijas džeza kompozīcijas.

Mūsu Nacionālās mākslas muzejā stāvot pie Marka Rotko gleznas oriģināla, pēkšņi attapos, ka asaras pašas no sevis plūst pār vaigiem. Nekāda raudātāja neesmu, tāpēc biju patiešām pārsteigta par šādu savu psiholoģisko, emocionālo dzīļu reakciju.

Uz pirmajām Folkloras dienām Latvijā mani paaicināja Juris Boiko, tas laikam bija 1982. gadā. Pirmajam folkloras festivālam bija nacionālistiski disidentiska aura. Ar draugiem atradāmies Latvijas universitātes aula balkonā, uz skatuves iznāca Latgales sievu četrinieks un sāka dziedāt tautas dziesmu skaļās, teju dzīvnieciski baurojošās, tradīcijas skolotās balsīs. Un tad bija akurāt kā kinoforuma “Arsenāls” atklāšanā Kongresa nama zālē, kad Ansis Rūtentāls pasaulē perfektākajā žestā ar nazi pa diagonāli uzšķērda simbolisko balto kino ekrānu, mūs ielaižot otrpus – kino projektora staru kūļa radītajā kino izplatījumā. Latgales sievu dziedājums mums ļāva ienākt citurienē, kādā metafiziskā telpā, kurā cilvēks ar cilvēku saprotas bez vārdiem. Togad “Arsenālu“ atklāja ar Stenlija Kubrika filmu 2001: Kosmosa odiseja (1968), bet Kongresa nama fasādi greznoja ļoti dīvaina, pat nedaudz mistiska mākslinieka un scenogrāfa Aleksandra Busses veidota instalācija – simtiem melnu vīrieša uzvalka bikšu plīvoja Latvijas vējā, kas šodien man šķiet kā sērīgas atvadas no brīnišķā maskulinitātes laikmeta. Varbūt instalācija bija māksliniecisks signāls par gaidāmajām lielajām pārmaiņām sociumā, par kurām tobrīd vēl nenojautu.

Laikam jāizstāsta arī par diviem pieredzētiem dziedināšanās atgadījumiem. Viens notika, mazgājoties ar Opuļu svētavota ūdeni un atbrīvojoties no kādas ķermeņa ligas. Jau tās pašas dienas vakarā tas, kas mani nomāca, bija no ādas virsmas pazudis. Tas nebija mērķtiecīgs brauciens uz Latvijā vienīgo pareizticīgo kulta vietu, gadījās braukt tai garām, ceļojot ar auto Krievijas pierobežā. Vien vēlāk uzzināju, ka ik gadu 21. septembrī, Dievmātes piedzimšanas svētkos, svinīgā svētceļojumā uz avotu dodas ticīgie no dažādām Latvijas un Krievijas pareizticīgo draudzēm. Darīju vienkārši – noskaitīju Tēvreizi, palūdzu svētību un tad, skaitot Kyrie eleison, sparīgi nomazgājos svētavotā ūdenī, novilkusi gandrīz visas drēbes, jo cilvēku apkārtnē nebija. Neko daudz nedz gaidīju, nedz negaidīju, bet vakarā problēma, kas man darīja raizes, bija pazudusi.

Otrreiz kaut kas līdzīgs brīnumam notika vienā no Skaņu meža pirmajiem festivāliem divtūkstošo sākumā. Visai skarbos apstākļos tas norisinājās Andrejsalā pamestas fabrikas cehā. Tobrīd bija mode industriālus gruvešus apdzīvot ar kultūru. Neapsildītā telpā solo koncertu kādiem trīsdesmit sanākušajiem sniedza viens no fascinējošākajiem pasaules soprāna un tenora saksofonistiem un improvizācijas džeza lielmeistariem brits Īvans Pārkers (EvanParker). Viņa virtuozā spēlēšanas tehnika ir tik hipnotizējoša, ka dažās minūtes spēj klausītājam atslēgt racionālo prātu un iegremdēt meditatīvas mūzikas okeānā. Man, kā par nelaimi, jau otro dienu bija pamatīgi iekaisis trejzaru nervs, sāpēja galva un es to nevarēju pagriezt, nesaraujoties spējās, griezīgās sāpēs kakla un auss apvidū. Tā kā biļetes bija iegādātas un koncerts apsolīts arī kolēģei dzejniecei Mairai Asarei, kas tieši tobrīd uz vairākām dienām bija brīvlaista atvaļinājumā no ieslodzījuma vietas Iļģuciemā, pat neapsvēru nedošanos uz koncertu. Stīvās mokās, galvu nekustinot, atsēdos uz apdriskāta krēsla rindas vidū.

Mūsu priekšā iznāca Īvans Pārkers, salstošās rokās turot savu instrumentu, viņa sejā bija neliels izbrīns par eksotisko vietu, apstākļiem un mazskaitlīgo publiku dīvainajā pilsētā Rīgā. Tad viņš, nolaidis galvu, sakoncentrējās un uzsāka savu solo. Džeza mūzikas apskatnieks Stīvs Kulaks (SteveKulak) salīdzinājis Īvana Pārkera saksofona spēles tehnikas novatorismu ar Alberta Einšteina atklājumiem laika, telpas un enerģijas attiecībās. Katrā ziņā, pieverot acis, dzirdami ir apmēram vismaz septiņi saksofoni, tāda ir šī mūziķa spēles un skaņas intensitāte. Ja man jāapraksta sajūtas, kas “ierauj iekšā līdz pat asinīm,” tad varētu teikt, ka nepilnu stundu atrados mūziķa spēles un skaņu uzģenerētā bišu stropa iekšpusē, kurā par bitēm strādā zvaigznes, stariem švīkstot kaut kādā zumēšanas kopkorī, kad viens ir viss un viss ir viens, un kurā tas, ko tu dzirdi, ir tas, kas dzird tevi, un viss šķiet medains un plūstošs šeit un tagad, kā atrodoties mātes miesās starp dažādiem laikiem un pasaulēm. Pēc koncerta no intensīvās mūzikas pieredzes jutos patīkami apdullusi, draugu bariņā aizgājām pasēdēt uz betona bluķiem ar skatu uz Daugavu, kādu brīdi klusējām, tad pārmijām dziļdomīgus, nesteidzīgus teikumus. Vien nonākot mājās attapos, ka vairs nesāp ne kakls, ne galva. Tagad domāju, ka divas diennaktis mani mokošā un grūti paciešamā iekaisuma lēkme bija pārgājusi jau koncerta laikā. Īvana Pārkera skaņu bišu dzēlieni izrādījās dziedējoši.

Joprojām nezinu, vai vēlos pieredzēt Ruānas katedrāli dienas gaismā tūristu pūļu ielenktu. Drīzāk gan saglabāt pirmatnējo, neparasto iespaidu kā sapņa turpinājumu naktī no autobusa loga vai atsaukt to atmiņā, skatoties uz Kloda Monē gleznām Metropolitēna, Orsē vai kādā citā muzejā, kurā tās impresionistiski vibrējošais attēlojums rīta, vakara vai nakts gaismā vairāk līdzinātos manam iespaidam.

Vienu janvāra nedēļu pavadot Florencē, kad Ufici galerijā nav tūristu, vien dežurantes un kaķi, bet muzeja kafijas bārs darbojas un ir iespējams kapučīno malkot uz balkona, raugoties uz zeltainajiem pilsētas kupoliem pilnīgi netraucēti, ar manu draugu nez kādēļ neplānoti nolēmām doties mazā autobusa ekskursijā apskatīties arī 14. gadsimtā uzbūvēto, slaveno Pizas katedrāles zvanu torni. Ak, vai, kāda vilšanās! Šķita, ka seno ēku un pilsētiņas laukuma auru bija pilnībā iznīcinājuši ekstensīvā tūrisma atvestie pūļi, kuri desmitgadēm ilgi kā viļņi nemitīgi vēlušies pār šo vietu, pamazām noskalojot visu vēsturisko burvību un šarmu. Senais laukums šķita piedrazots, noplicināts, nobradāts, pelēks un bezpersonisks, bet vietējie garāmgājēji, līdzīgi kā tas ir arī Venēcijā, – tūristu traumēti. Izstaigājām apskates objektus, gribējās ēst, un mums bija stunda laika līdz autobusa atiešanai. Aizklīdām tālu prom no pūļiem un laukuma, iegriezāmies kādā šķērsieliņā, turpinājām ceļu, līdz atdūrāmies ceptuvītē, no kuras vēdīja debešķīga baltmaizes smarža.

Iegājām iekšā, šaurajā telpā nebija vietas vairāk kā trim cilvēkiem, letes galā atradās vīrietis un itāliski tērzēja ar kādu sievieti aiz tās. Pie maizes krāsns ieraudzījām vidēja vecuma toskānieti melnos, garos svārkos ar melnu priekšautu un baltā blūzē ar atrotītām piedurknēm. Izbrīnītu, nedaudz izbiedētu skatienu viņa lūkojās uz mums – nebijām taču vietējie kaimiņi un runājām angliski – un salika kopā plaukstas, kuras bija miltos. Viņai bija klasisks sejas ovāls, tumšbrūni mati ar celiņu vidū, savilkti mezglā galvas aizmugurē, balta āda un apaļas, brūnas acis. Skaistas, vienlaicīgi parastas zemnieces vai saimnieces seja, kāda Toskānas reģionā apritē bijusi gadsimtiem ilgi. Klasiska seja, kas redzama daudzos itāļu renesanses un vēlāku gadsimtu mākslinieku madonnu attēlojumos altārgleznās un stājmākslā. Madonna druvā un virtuvē, klētī un kūtī, uz putekļaina ceļa zem cipresēm, noliekusies pār pupu vai tomātu stādiem, ar rokām miltos, rīvmaizē un asinīs. Ar bērnu klēpī un acīm, kurās tālas pēctecības starojums plūst cauri laikiem. Da Vinči, Mikelandželo, Džordžones, Rafaela, Bellīni, Ticiāna, Fra Andželiko, Manteņjas, Filippo Lippi, della Frančeska gleznoto madonnu sejas bija atdzīvojušās šajā vienā, līdz sāpēm reālajā, pavisam nejauši ieraudzītajā maiznieces toskānietes sejā. Tas bija īss metafiziskas pieredzes mirklis, kura dēļ varbūt ir vērts doties tūkstošiem kilometru garā ceļā. “… bet acis, kuras, likās, guļ līdz šim, / nu pamostas, kā uzsaucienu dzirdot…”

No Pizas madonnas rokām saņēmām pildītas kviešu maizes izstrādājumus, līdzīgus lieliem pīrāgiem, kuru nosaukumu neatceros. Tos notiesājām uz ielas atpakaļceļā uz savu ekskursijas autobusu. Šķita ārkārtīgi gardi, bet varbūt bijām vien pamatīgi izsalkuši.

[1]https://telos.lv/saruna-skrutona-konservativisms/

“Krievu pasaule” – no pievilcīguma līdz karam

Ir pagājušas deviņpadsmit dienas, kopš Krievijas Bruņotie spēki ir uzsākuši plaša mēroga karu pret Ukrainu, saucot iebrukumu kaimiņvalstī par “demilitarizācijas un denacifikācijas operāciju.” Likās, ka 2022. gadā varētu iztikt bez melošanas, jo tas vairs nav tas pats, kas 2014. gadā uzsāktais hibrīdkarš, kas paredzēja iebrukuma noliegumu. Tomēr autoritārie un totalitārie režīmi nespēj iztikt bez meliem. Vispirms ir jāmelo savai tautai, ka tās “nacionālais līderis” nav nomaināms, jo ir pats labākais, kāds Krievijā atrodams. Tad jāmelo arī, ka zaļie cilvēciņi Krimā nav Krievijas kareivji, jo militāro formu varot nopirkt jebkurā veikalā. Kāpēc meloja 2014. gadā? Jo tas deva iespēju mantkārīgajiem Eiropas gerhardiem šrēderiem melot līdzi un teikt, ka tā nav Krievijas agresija, tas ir pašu ukraiņu pilsoņu karš. Kāpēc melot šodien? Krievijas ārlietu ministrs Sergejs Lavrovs apgalvoja, ka Krievija nekad nevienam nav uzbrukusi. Padomju armijas folklora mūs pamāca: tas nav iespējams, jo nav iespējams nekad. Tas ir nevis karš, bet operācija; Supermens atlido, visu sakārto un dodas mājup saņemt ordeni. Bet ak, vai! Šoreiz spēka vīrs ir ievainots, tas asiņo, kostīms ir saplēsts, kauns ir redzams.

Viena no ārpolitikas lēmumu pieņemšanas izpētes dimensijām ir valsts vadītāja personīgo motīvu un psiholoģisko aspektu analīze. Ar to Krievijā ir pagrūti, jo atšķirībā no ASV politikas, kur sabiedrība uzzina pat sava valsts prezidenta medicīnisku analīžu rezultātus, mūsu lielajā kaimiņvalstī visu klāj no PSRS laikiem mantotais slepenības plīvurs. Studējot politoloģiju, man vienmēr ir vairāk interesējis ne tik daudz, kas tiek darīts, bet – kāpēc? Kāda ir cilvēku iekšējā motivācija? Otrs, svarīgs jautājums Krievijas ārpolitikas un publiskās diplomātijas pētniecībā ir – kā valdības rīcība tiek pamatota iekšējai un ārējai auditorijai? Pētot Somijas un Zviedrijas ārpolitiku, ir “garlaicīgi”, jo parasti ārpolitikas lēmumu motivācija netiek slēpta; ar Krieviju šajā ziņā necik nav garlaicīgi, jo, raugi, ir tāda profesija – melot savējiem un melot svešajiem. Aukstā kara laikā attīstījās sovietoloģija – jo PSRS nebija pētāma ar Rietumos ierastajām sociālo zinātņu metodēm. Bija vēl šaurāka pieeja – kremlinoloģija, kuras ietvaros tika meklēti ceļi, kā saprast to, kas notiek ar Kremļa mūriem, iztiekot ar informācijas druskām. Deviņdesmitajos gados sovietoloģija atkāpās un Krieviju pētīja kā demokrātiskajā tranzītā esošu valsti, kas virzās no totalitārisma uz konsolidētu (t.i., attīstītu) demokrātiju. Ap 2005. gadu kļuva skaidrs, ka Vladimirs Putins ir parādība, kas liek Rietumu pētniekiem atgriezties gan pie sovietoloģijas, gan kremlinoloģijas.

Starptautiskās politikas izpētē konstruktīvisms un reālisms ir divas plaši lietotas teorētiskās pieejas, meklējot valstu uzvedības motivāciju starptautiskajā arēnā. Lai gan abās pieejās ir daži vienojoši elementi, parasti tās tiek pretstatītas, jo konstruktīvisms operē ar identitāti un rīcību, kas izriet no tās, bet reālisms “staigā pa zemi” un skata varu, drošību un ekonomiskās intereses kāprioritārus valsts uzvedību noteicošus faktorus. Kāda ir oficiālās Krievijas motivācija iebrukt Ukrainā? Krievija ir diezgan unikāls starptautiskās politikas aktors, jo vara Maskavā savā būtībā ir izteikti reālisma kategorijās domājoša, un vienlaikus tā savu rīcību balsta konstruktīvisma jēdzienos. Krievijas mūsdienu domātāji pamato Krievijas ārpolitikas soļus gan ar nacionālās drošības apdraudējumiem, gan ar sevišķu nacionālo identitāti, kuras saknes meklējamas vairākus gadsimtus senā pagātnē. Problēmu rada vienkārša melošana. Vladimira Putina un viņam uzticamā ārlietu ministra Sergeja Lavrova tektais ir jātulko ne tikai lingvistiski, bet arī semantiski. Ko īsti Putins domāja, kad 2001. gadā Krievijas Tautiešu kongresā teica, ka Krievijas tautietis (sootečestveņņik) ir garīga kategorija? Vai viņš pats tic tam, ko runā? Baidos, ka šoreiz nesniegšu drošas atbildes, tomēr izsaku hipotēzi: Putins netic “Krievu pasaules” koncepcijas uzstādījumiem; viņš izmanto šīs idejas kā aizsegu militāri stratēģiskai motivācijai ārpolitikas īstenošanā. Sociālajās zinātnēs ir pagrūti operēt ar melnbaltiem apgalvojumiem, tāpēc būtu drošāk teikt, ka nevis netic necik, bet Putina lēmumu pieņemšanā dominē militāri stratēģiskā pieeja. 2001. gadā Putins meklēja, kā Krievija varētu iestāties NATO. Kā to savienot ar Aleksandra Dugina antiatlantistu naratīvu? Nepretendējot uz vispusīgu Krievijas politiskās domas attīstības analīzi, piedāvāju nelielu ieskatu dažos strāvojumos, kuri atbalsojas Vladimira Putina un viņa propagandistu teiktajā par Krievijas varas motivāciju iebrukt Ukrainā.

Krievijas un krievu sevišķuma ideju attīstība

Pirms apskatām, ko Putins ir pēdējā laikā runājis par Ukrainu un ukraiņiem, aplūkosim, ko krievu domātāji ir sprieduši par Krievijas sevišķo misiju un attieksmi pret kaimiņu tautām. Idejai par krievu nācijas sevišķo ceļu un neatkārtojamām īpašībām bija priekšteči – strāvojumi, kas cauri gadsimtiem uzsvēra no Rietumiem atšķirīgās krievu tautas sevišķo misiju. Uzskata, ka pirmā vienotas un centralizētas krievu valsts ģeopolitiskā doktrīna bija reliģiskās teorijas “Maskava – Trešā Roma” traktējums. Tas radīja ideju par Krievijas sevišķo kristīgo misiju – nosargāt mūžīgās, garīgās (lasi – pareizticīgās!) vērtības. Laiks, kurā parādījās šī doktrīna, nebija nejaušs. Līdzīgi kā daudzas citas, arī šī ideja radās noteiktos vēsturiskos apstākļos un atspoguļoja apkārt notiekošo. 1453. gadā pēc turku–osmaņu spiediena krita Bizantijas galvaspilsēta Konstantinopole – toreizējais pareizticības centrs jeb “Otrā Roma”. Tas sakrita ar Maskavas attīstību un krievu zemju apvienošanos vienā valstī.

Pārlecot aulēkšiem dažiem gadsimtiem, nonākam pie grāfa Sergeja Uvarova (kurš dzīvoja 18. gadsimta beigās, 19. gadsimta pirmajā pusē) un definēja t. s. oficiālā tautiskuma teoriju. Lai gan īstas formulētas doktrīnas nebija, izglītības ministrs Uvarovs, izsūtīdams cirkulārus mācību apgabalu vadītājiem, rakstīja, ka jaunā paaudze ir jāizglīto “pareizticības, patvaldības un tautiskuma” (pravoslavie, samoderžavije, narodnost) garā. Ministra norādījumu pamatā bija vēlme pretnostatīt minētās vērtības Rietumos jau populārajām “līdztiesības” un “brīvības” idejām. Uvarovs uzskatīja, ka Krievijā ir jābūt noteiktai valsts iekārtai, kura atbilst sevišķajai krievu nācijas garīgajai būtībai.

1820.–1830. gados kā zināma opozīcija oficiālajiem varas elites (daļēji uz Rietumiem orientētās) uzstādījumiem radās slavofilu ideju strāvojums, kas atkal izcēla krievu tautas sevišķo misiju “īstas” kristietības nosargāšanā. Slavofiliem pretī stājās zapadņiki, kuri uztvēra viņu idejas kā eksotisku utopiju. Līdzīgi domāja arī tā laika varas elite, kuras dzīves veids stipri atšķīrās no zemāku slāņu un lauku iedzīvotāju tradicionālās ikdienas. 19. gadsimta beigās slavofilismam sekoja neoslavofila Nikolaja Daņiļevska formulētā panslāvisma idejas, kas paredzēja ārpolitikas pakļaušanu slāvu tautu vienotas pretstāves Eiropai vajadzībām. Ja slavofili balstījās kristīgajā dogmatikā, tad neoslavofili runāja vairāk sekulārās kategorijās. 19. gadsimts Krievijas politiskās domas attīstībā bija ārkārtīgi ražīgs un interesants periods, kurā būtisku lomu spēlēja narodņicisma, sociāldemokrātijas, komunisma un anarhijas idejas. Ir vērts atcerēties, ka politikas zinātne anarhiju neskata kā haosu, bet kā sabiedrības spēju vienoties bez valsts varas palīdzības. Krievijā attīstījās gan individuālistiskās, gan kolektīvisma (komunitārisma) anarhijas idejas.

20. gadsimts nāca ar dramatiskām pārmaiņām un kataklizmām Krievijas sabiedriskajā dzīvē. Revolūcijas, apvērsumi un kari atstāja nopietnas pēdas Krievijas valstiskajā attīstībā. Krievijas emigrantu aprindās 1920. gados radās vēlme izprast notikušo pārmaiņu būtību un iemeslus. Domātāji meklēja Krievijas nākotnei labvēlīgus scenārijus. Eirāzisma ideoloģijas radīšana bija viens no šādiem mēģinājumiem. Eirāzisma ideju apkopošanas laiks bija desmitgade no 1921. līdz 1929. gadam. 1920. gadā Sofijā iznāca Nikolaja Trubeckoja grāmata Eiropa un cilvēce. Tajā viņš raksta: “Mums ir jāpierod pie domas, ka romāņu – ģermāņu pasaule ar savu kultūru ir mūsu niknākais ienaidnieks”.[1] Eirāzisms apskata krievu kultūru ne kā Eiropas kultūras sastāvdaļu, bet gan kā pilnīgi patstāvīgu civilizāciju, kura sevī uzkrājusi ne tikai Eiropas pieredzi, bet tikpat lielā mērā – Āzijas. Ar eirāzisma teorētiķu darbiem bija pazīstams arī viens no vācu ģeopolitisko ideju klasiķiem – Karls Haushofers. Savā 1931. gadā izdotajā darbā Pan-ideju ģeopolitika, analizējot eirāzistu domas par Eirāzijas sevišķo telpu, Haushofers rakstīja: “Šajā austrumslāva plašajai dvēselei atbilstošajā telpā eirāzisti būvē savas nākotnes gaisa pilis, vienādā mērā attālinoties gan no Rietumeiropas, gan Āzijas kultūras. Lai gan ar pretēju Padomēm ideoloģiju reliģiskajā sfērā, tomēr ar radniecīgu – ģeopolitiskajā.”[2]

Eirāzisma ideoloģiju analizēja arī krievu domātājs Nikolajs Berdjajevs. 1927. gadā savā darbā Eirāzistu utopiskais etatisms Berdjajevs uzsvēra noteiktu eirāzisma ideju bīstamību. Viņš rakstīja, ka eirāzisti absolutizē valsts lomu indivīdu domāšanas ievadīšanā vienotā gultnē. Eirāzisti to saucot par ideokrātiju, kurā sabiedrības elite uztur “īsto” valstisko ideoloģiju. Berdjajevs vilka paralēles ar komunismu, kurā elite arī uzspiež “vienīgo pareizo” ideoloģiju. Padomju Savienībā bija viena utopiska doma par saulaino nākotni – komunismu. “Tautas ienaidnieku” dēļ virzība uz to bija grūta, tāpēc pa ceļam bija jāmierina biedri ar sociālisma būvniecību vienā valstī un attīstīto sociālismu kā starpposmiem pirms lielās laimes. Ņikitas Hruščova solījums, ka 1980. gadā padomju pilsoņi pamodīsies komunismā, nepiepildījās, tāpēc nācās rīkot Maskavas olimpiādi – lai novērstu domas no šīs neizdošanās.

Suverēnā demokrātija un neoeirāzisms

1990. gadu sākuma nozīmīgās politiskās pārmaiņas atkal radīja interesi par Krievijas sevišķās misijas apceri. Daudzi domātāji pievērsās demokratizācijas un tirgus reformu neveiksmju cēloņu analīzei. 90. gadu pirmajā pusē tika dibinātas politiskās partijas un kustības, kuras centās formulēt sev pieņemamu ideoloģiju. Pēc PSRS sabrukuma Krievijā atsākās diskusija par valsts identitāti. Joprojām bija populāra Komunistiskā partija, attīstījās krievu etniskais nacionālisms un liberālās idejas 90. gadu beigās sāka zaudēt savas pozīcijas.

Politiskās domas attīstība Krievijā Putina valdīšanas laikā pārvērtās par varas elites vadītu procesu, kura mērķis bija varas noturības instrumentu meklēšana. Krāsainās revolūcijas Gruzijā un Ukrainā radīja satraukumu Kremlī un bailes no politisko pārmaiņu straumes izplūšanas Maskavas ielās un pat pāri Kremļa sienai. Putins ar saviem līdzgaitniekiem novilka aizsardzības līniju no naidīgajiem Rietumiem nevis līdz ar Krievijas robežām, bet iekļaujot arī bijušās padomju republikas, izņemot Baltijas valstis, jo tur vilciens jau bija aizgājis. Kā paskaidrot saviem un kaimiņvalstu iedzīvotājiem, ka Rietumi ir ļauni? Vai likuma vara un tiesu neatkarība nepalīdzētu vienkāršajiem Krievijas iedzīvotājiem? Ir grūti iebilst tiesiskuma priekšrocībām, tāpēc Kremļa propagandisti pārcēla diskusiju uz citu koordināšu sistēmu. Kā viens no pirmajiem aizsardzības vēstījumiem priekšplānā tika izcelts stāsts par suverēno demokrātiju, kuru kultivēja Prezidenta administrācijas ilggadējs augsta ranga darbinieks Vladislavs Surkovs. Viņš cita starpā arī Putina vārdā koordinēja Krievijas iekšpolitiku, nosakot, kurai partijai būt un kurai pazust. “Suverēnās demokrātijas” pamatā bija ideja par Krievijas suverenitāti tās attīstības jautājumos un sevišķajām kultūras iezīmēm, kas neļauj ieviest Rietumu liberālās demokrātijas principus. Surkovs partijas “Vienotā Krievija” mājaslapā publicētajā lekcijā “Krievu politiskā kultūra: skats no utopijas” citēja vienu no klasiskā eirāzisma pamatlicējiem Trubeckoju, kurš uzsvēra krievu domāšanas atšķirību no eiropiešiem. Minētajā lekcijā daudzkārt tika akcentēts krievu kultūras savdabīgums, kuram esot jāpielāgo arī politiskā realitāte.

2004. gadā Krievijas Valsts domes Ārlietu komitejas priekšsēdētājs Konstantīns Kosačevs izteica savu neapmierinātību par to, ka, lai gan Krievijas kaimiņvalstis bauda ekonomisko izdevīgumu attiecībās ar Krieviju, tās tik un tā vēlas ieintegrēties Eiropas institūcijās. Pēc Kosačeva domām, Krievijas politika ciešot no ideoloģiskā tukšuma, turpretī Rietumi nāk ar demokratizācijas ideju. Kosačeva un citu tā laika (2004–2006) politiķu runātais atklāja vēlmi reaģēt uz t.s. krāsainajām revolūcijām Krievijas kaimiņvalstīs.

Putina varas neaizstājamības un ārpolitikas atbalsta vairošanai pakāpeniski izkristalizējās trīs ideju/vērtību naratīvi: (1) Krievijas kultūras unikalitāte, kurai jāpielāgo arī ārpolitikas veidošana un iekšpolitiskā realitāte (neo-eirāzisms, suverēnā demokrātija u. c.); (2) Krievija – pareizticības vērtību saglabātāja un popularizētāja (“Krievu pasaule”, “civilizāciju dialogs”); (3) PSRS uzvara II pasaules karā – nācijas varenības pierādījums. Krievijas varas pārstāvji sliecās domāt, ka Krievijai nepieciešams veidot NVS telpu vienojošu ideoloģiju, lai pamatotu savu konkurenci ar Rietumu aktoriem Krievijas kaimiņvalstīs. Uzskatīja, ka arī pašas Krievijas valstiskās vienotības dēļ ir nepieciešams meklēt sabiedrību vienojošas idejas.

1990. gados eirāzisma idejas piedzīvoja renesansi. Kā viens no galvenajiem eirāzisma ideju turpinātājiem Krievijā ir Aleksandrs Dugins, kurš vairākās grāmatās formulēja neo-eirāzisma jeb jaunā eirāzismapamatprincipus. Viens no fundamentālākajiem Dugina darbiem ir 2000. gadā izdotā grāmata Ģeopolitikas pamati. Krievijas ģeopolitiskā nākotne. Domāt telpiski. Tajā viņš rakstīja, ka krievu tautai ir jārada Jaunā jeb Eirāzijas impērija. Dugins pauda viedokli, ka Krievijas sabiedrību vajadzētu apvienot ar antiamerikānismu un pretošanos t. s. atlantistu (NATO un ASV) ietekmei. Dugina daiļrade norāda uz sekošanu valdošajiem politiskajiem vējiem Krievijā. 1990. gados par NVS neoficiālo mērķi politiķi un eksperti izteicās kā par bijušās PSRS dalībvalstu (republiku) miermīlīgas šķiršanās nodrošinātāju. Toreizējie Dugina darbi vairāk uzmanības pievērsa krievu nacionālisma izcelšanai un Krievijas kā impērijas definēšanai. Putinam pasludinot NVS integrāciju kā ārpolitikas prioritāti, arī Dugins sāka uzsvērt nākamās Eirāzijas Savienības daudznacionālo un daudzkonfesionālo raksturu. Pēc 2012. gada Dugins sāka runāt par konservatīvismu un tradicionālajām vērtībām, jo Kremlī arī tā runāja. Pēc 2014. gada Krievijas agresijas pret Ukrainu uzsākšanas Dugins jau kliedza: “Putin, ieved karaspēku!” Kliedza par ātru un par skaļu, tāpēc tika pastums malā un pie lielo TV kanālu mikrofoniem vairs īpaši netika. Tomēr 2022. gads parādīja, ka viņa aicinājums ir izpildīts.

Civilizāciju sadursme un “Krievu pasaule”

Laikā no 2004. līdz 2008. gadam varas elites pārstāvju runās bieži tika piesaukta “civilizāciju sadursme”, tā pamatojot nepieciešamību pretoties Rietumu ietekmei Krievijā un tās kaimiņvalstīs. Arī tautiešu politikas aprakstā bija klātesoša sevišķās krievu civilizācijas tematika. Samuels Hantingtons grāmatā Civilizāciju sadursme un pasaules kārtības pārveide rakstīja, ka pēc Aukstā kara svarīgākās cilvēku atšķirības ir nevis ideoloģiskās, politiskās vai ekonomiskās, bet gan kulturālās. Apskatot kultūras un politikas saistību, Hantingtons norādīja, ka cilvēki izmanto politiku ne tikai, lai aizstāvētu savas intereses, bet arī, lai definētu savu identitāti. Par identitātes sargāšanu var piekrist, tikai Maskava šo tēmu attīstīja savā specifiskā – kaimiņiem nelabvēlīgā – veidā.

Hantingtons rakstīja, ka visām civilizācijām ir līdzīga uzbūve, proti, to centrā atrodas kultūras ziņā vistipiskākās un resursu ziņā varenākās valstis. Hantingtons tās sauca par core states – centra jeb kodola valstīm. Lai arī visbiežāk Hantingtonu piemin civilizāciju sadursmju kontekstā, Krievijas ārpolitikas veidotājiem lieti noderēja viņa ideja par to, kā izvairīties no sadursmes. Grāmatā Civilizāciju sadursme un pasaules kārtības pārveide piedāvāti daži noteikumi, kuru ievērošanai vajadzētu palīdzēt izvairīties no kariem starp civilizāciju robežvalstīm. Viens no tiem ir šāds: centra valstīm ir jārunā ar citu civilizāciju centra valstīm, bet “mazajiem” ir jāstāv klusu. Šāda pieeja ir tīkama Kremlim, jo šādi Maskava varētu runāt ar Vašingtonu un Berlīni, apejot Kijivu, Rīgu u.c. kaimiņvalstu galvaspilsētas. Krievijas Ārlietu ministrija paņēma šo ideju kā jaunu normatīvu pamatojumu starptautiskajām attiecībām, Krievijas Ārpolitikas 2008. gada koncepcijā piedāvājot kolektīvu vadošo lielvalstu pasaules vadīšanu, kur lielvarām esot jābūt pārstāvētām ģeogrāfiskā un civilizāciju nozīmē, tomēr jārespektē ANO koordinējošā loma.[3] Rietumi to, protams, ignorēja, jo kur sākas un kur beidzas noteikta civilizācija? Vai civilizāciju dalībvalstis tiešām ir deleģējušas sevi pārstāvēt attiecībās ar citām valstīm? Un ko darīt ar starptautiskajām tiesībām, kuras neparedz civilizāciju kā starptautisko tiesību subjektu? Neņemot vērā šo iebildumu, sākot ar 2008. gadu, katrā Krievijas Ārpolitikas koncepcijā ir minēts “civilizāciju dialogs” un “civilizāciju partnerība”.

Ģeopolitikas un civilizāciju sadursmju idejas atrada Krievijas politiķu vidē labvēlīgu attieksmi. Maskavas mērs, partijas “Vienotā Krievija” biedrs Jurijs Lužkovs 2006. gadā rakstā “Mēs un Rietumi” apcerēja civilizāciju attīstību un 21. gadsimtu kā “ģeopolitisko kontinentu” veidošanas periodu. Pēc Lužkova domām, Krievijai esot jāintegrē ap sevi nākamo pasaules daļu, pirmām kārtām postpadomju telpu un “tautiešu pasauli”. Retais toreiz varēja iedomāties, ka apvienošana vēlāk notiks ar militāras agresijas palīdzību. Partijas “Vienotā Krievija” 2007. gadā pieņemtajā priekšvēlēšanu programmā pieminēts “Putina plāns”, kurā cita starpā izcelts uzdevums – Krievijas kā unikālas civilizācijas tālāka attīstība, kopējās kultūras telpas aizsardzība, krievu valodas, Krievijas vēsturisko tradīciju aizsardzība. Turpat pieminēta arī suverēnā demokrātija. Ja sākotnēji “Vienotā Krievija” tika pozicionēta kā “nacionālās veiksmes partija”, ar laiku notika zināma evolūcija, un 2009. gada 21. novembrī partijas XI kongresā viens no partijas līderiem savā runā norādīja, ka tiek pieņemts jauns partijas programmas dokuments “Rossija: sohraņim i priumnožim!” (Krievija: saglabāsim un vairosim!). Tas pasludināja, ka turpmāk “Vienotās Krievijas” ideoloģija būs krievu konservatīvisms, kas ļaušot Krievijai attīstīsies bez stagnācijas un revolūcijām. Arī Putins 2021. gadā runāja par “veselīgu konservatīvismu”, kas esot jāattīsta Krievijā, tomēr šis “veselīgums” ir apšaubāms. Nedomāju, ka ASV un Eiropas konservatīvajiem agresors Putins var būt labs sabiedrotais. Vai tiesiskums un cilvēku dzīvība nav konservatīvisma vērtība? Un kā ar kaimiņu robežu nepārspraušanu?

Arī Krievijas Pareizticīgā baznīca nāca talkā Putinam un viņa draugiem, kuri viens pēc otra kļuva par miljardieriem, sadalot Krievijas naftas dolārus. Metropolīts Kirils, pirms vēl bija kļuvis par Baznīcas galvu, uzrunājot 10. Vispasaules krievu tautas sapulci 2006. gada maijā, pavēstīja, ka savdabīgajai krievu civilizācijai, kura sastāv no Krievijas un krievu pasaules, būs jāoponē Rietumu civilizācijai jautājumos par Rietumu tradīciju universālumu.[4] III Krievu pasaules asamblejas atklāšanā Maskavā 2009. gada 3. novembrī Kirils sacīja: “Pagātnē ģeogrāfiski vienotā “krievu pasaules” telpa pašlaik ir sadalīta ar dažādu valstu robežām. Tomēr tautām, kuras dzīvo vēsturiskās Krievzemes teritorijā, jāizjūt sava kopējā civilizācijas piederība un jāuztver „krievu pasaule” kā pārnacionāls projekts”.[5] Turklāt viņš nāca klajā ar priekšlikumu – lietot jēdzienu „krievu pasaules valstis”, attiecinot to uz zemēm, kuras vēsturiski ir bijušas Krievijas teritorijā. Kirils citēja Lavrentija Čerņigovska vārdus: “Krievija, Ukraina, Baltkrievija – tā arī ir Svētā Krievzeme”.[6] Putinam tas noderēja 2021. gadā, kritizējot lieliniekus par atsevišķas Ukrainas izveidi.

“Krievu pasaules” koncepcija tika izstrādāta pakāpeniski. Vairākas tās idejas eksperti formulēja jau 1990. gados. 2000. gadā Pjotrs Ščedroviskis publicēja rakstu “Krievu pasaule un transnacionālais krieviskais”, kurā iepazīstināja sabiedrību ar krievu pasaules pamatidejām un mērķiem.[7] Līdzīgi kā citi mūsdienu Krievijas domātāji, Ščedrovickis analizēja 20. gadsimta beigu globalizācijas procesu ietekmi uz Krievijas valstiskuma attīstību. Tā kā Krieviju kā valsti neuztur noteikta vienojoša ideoloģija, tai esot jāveido savs projekts kā atbilde globalizācijai. Ščedrovickis atsaucās uz krievu zinātnieku – eirāzisma ģeopolitisko ideju turpinātāju Ļevu Gumiļovu, kurš uzskatīja, ka “griba aktīvi darboties vēsturē” pāriet laikā no vienas etnokultūras grupas uz citu. Ap gadsimtu miju Ščedrovickis uzskatīja, ka pienācis laiks Krievijai ar “krievu pasaules” palīdzību ieņemt nozīmīgu lomu cilvēces vēsturē. Ščedrovickis, līdzīgi 18. gadsimta vācu domātājam Herderam, uzsvēra valodas saistību ar domāšanas procesu. Viņš raksta, ka tie, kuri ikdienā runā krieviski, arī domā krieviski un rezultātā – rīkojas krieviski.[8]

Krievijas zinātņu akadēmijas Etnoloģijas un antropoloģijas institūta direktors, KF Valsts domes Sabiedriskās palātas loceklis, Valērijs Tiškovs definēja “Krievu pasauli” šādi: “Transnacionāla un transkontinentāla apvienība, kuras dalībnieki tiek apvienoti ar savu piederību noteiktai valstij (Krievijai) un lojalitāti tās kultūrai.”[9] Arī daļa Krievijas politisko partiju ir definējušas savu nostāju “Krievu pasaules” jautājumos. Krievijas Valsts Domes deputāts, Krievijas Komunistiskās partijas biedrs Vladimirs Ņikitins epitetiem bagātā uzsaukumā tautiešiem runāja par krievu civilizācijas un “Krievu pasaules” projekta uzdevumu – apturēt ASV vadīto globalizāciju, kura vedot pie vienpolāras pasaules kārtības.[10] Netika slēpts, ka kultūras popularizēšanas projekts ir jāizmanto politisku mērķu sasniegšanai.

“Krievu pasaule” sākotnēji bija maigās varas projekts, kura mērķis bija Krievijas kultūras mantojuma popularizēšana, lai savaldzinātu mērķa valstu iedzīvotāju prātus un sirdis. Tomēr ar pievilcīguma vairošanu īpaši neveicās. Krievijas politiski agresīvā nostāja krievu valodas statusa jautājumos izraisīja negatīvu reakciju kaimiņvalstīs, arī Latvijā. Fonds “Krievu pasaule” (Russkijmir) atbalstīja ne tikai ar krievu valodu saistītus projektus, bet arī Kremļa īpašās vēstures interpretācijas izplatīšanu, kas vairoja sabiedrības sašķeltību Latvijā, Ukrainā un citur. ASV eksperti Kristofers Volkers un Džesika Ludviga 2016. gadā nāca klajā ar ideju, ka tas, ko dara autoritāras valstis, izmantojot maigās varas instrumentus – publisko diplomātiju, kultūras apmaiņu, mediju klātbūtni un darbu ar viedokļu līderiem –, ir uzskatāms nevis par maigo varu (soft power), bet gan par aso varu (sharp power) destruktīvo seku dēļ. Autoritāru valstu politikas raksturs pārvar robežas un grauj brīvu mediju darbu un deformē demokrātiju, jo maldināti cilvēki politikā izdara dīvainas izvēles. Ar to vēl nepietika. “Krievu pasaules” ideju izmantošana, īstenojot agresiju pret Ukrainu 2014. gadā, pilnībā sakompromitēja Tiškova, Ščedrovitska, patriarha Kirila (Gundjajeva) un citu autoru vēstījumus par krievu civilizāciju un tautiešu pasauli.

Kāpēc būtu jāsit Ukraina?

2021. gada tiešās līnijas komunikācijā ar sabiedrību Vladimirs Putins sacīja, ka krievi un ukraiņi ir vienots veselums (odno celoje).[11] Šādu viedokli viņš jau bija paudis vairākkārt. Bet kāpēc no tā būtu jāizriet nepieciešamībai uzbrukt saviem “tautiešiem”? Gan karš Gruzijā, gan karš Ukrainā parādīja, ka Putina “Krievu pasaules” projekts ir fikcija. Tas ir tikai speciālas operācijas pieseginformācija, kuras mērķis ir maldināt, nevis parādīt īstos mērķus. Nesen Putins nosauca krieviski runājošu ebreju Volodimiru Zelenski par neonacistu. Ukraina tiek attēlota kā nacistu sagrābta, un Putins vienkārši ir spiest glābt brāļus. Taču okupētajās pilsētās tankiem pretī nāk vietējie un krievu valodā sauc: “Domoi!Mi vas ņe ždaļi!” (Uz mājām! Mēs jūs negaidījām!) Krievijas masīvais karš pret Ukrainu ir vēl vairāk izgaismojis to, kas jau sen bija redzams, proti, Krieviju pārvalda ciniķi, kuru vērtību hierarhijas augšgalā ir nevis Puškins un pareizticība, bet vara un nauda. Ja vakarā saucat gruzīnus par pareizticīgajiem brāļiem un ukraiņus par tautiešiem, tad kāpēc jau četros no rīta viņus slepkavojat?

Putina pārdomas par ukraiņiem kā krieviem nav tikai apcere par tautu izcelšanos. Tas ir uzbrukums Ukrainas valstiskuma idejai. Atbilstoši Putina īpašajai loģikai sanāktu, ka Austrija un Šveices vāciskā daļa būtu jāpievieno Vācijai. Putina “Krievu pasaules” apvienošana kā kara pamatojums atgādina Hitlera skaidrojumu par to, kāpēc Vācija atņēma Čehoslovākijai vāciešu apdzīvotu teritoriju. Putina teiktais 2005. gadā par krievu tautu kā sadalīto nāciju nonāca līdz apļa kompozīcijai. Vadonis 2014. gadā 18. martā skaidroja Valsts domei un reģionu vadītājiem, ka līdz ar Krimas pievienošanu tiek apvienota “Krievu pasaule”: “Vācijas pilsoņi arī atbalstīs “Krievu pasaules” un vēsturiskās Krievijas vienotības atjaunošanas centienus.”[12] Līdz ar šiem vārdiem tika likvidēti visi Krievijas publiskās diplomātijas veidotāju un īstenotāju centieni izmantot “Krievu pasauli” kā maigās varas resursu draugu meklēšanai kaimiņvalstīs. Stāsts par Krieviju kā garīguma cietoksni un humānisma paraugu nu ir izstāstīts; priekškars aizveras, aplausu nav. Atbilstoši starptautisko tiesību principiem, valsts var aizsargāt savus pilsoņus ārvalstīs, bet uzsākt militāru agresiju, lai apvienotu krievu valodā runājošos, ir fīrera stilā.

Ar 2022. gada uzbrukumu Putins vēl dažiem atlikušajiem brīvajiem medijiem padarīja Krieviju vēl līdzīgāku Hitlera Vācijai. Iztrūkst tikai stāsta par augstāko rasi, bet citādi Krievijas propagandisti ir labi Gebelsa mācekļi, un, iespējams, pat ir pārspējuši skolotāju. 2022. gada 7. martā Krievijas vēstniecības Twitter kontā tika publicēts ārlietu ministra Sergeja Lavrova fotouzņēmums ar tekstu: “ĀM #Lavrovs: Krievijas speciālās militārās operācijas mērķis ir apturēt jebkuru karu, kas varētu notikt Ukrainas teritorijā vai kas varētu tikt uzsākts no tās.” Atzīšos, ka nespēju pat šo komentēt, vārdi šķiet virspusēji un nespēj atklāt tās bezdibeņa dzīles, kurās Putins un viņa uzticības cilvēki ir iekrituši un turpina krist. Daudzus gadus pētu Krievijas varas propagandu un dezinformāciju, bet šie ir jauni dziļumi. Laikam ko tādu Krievijas diplomāti var rakstīt, tikai cerot, ka jo lielāki meli, jo lielāka iespēja, ka noticēs. Vai tā nav nacistu propagandas skola? Vai meli var būt garīguma un tradicionālo vērtību kategorija?

2021. gada 12. jūlijā Kremļa mājaslapā tika publicēts Putina raksts “Par krievu un ukraiņu vēsturisko vienotību”. Putins rakstīja: “Uzreiz pasvītrošu, ka sienu, kura radās būtībā starp vienas vēsturiskas un garīgas telpas divām daļām, uztveru kā lielas kopīgas bēdas, kā traģēdiju.”[13] Kopīgas bēdas? Sabiedriskās domas aptaujas Ukrainā vairāku gadu laikā kopš 2014. gada Krievijas agresijas rādīja pretējo – lielākā daļa ukraiņu skata Krieviju kā agresoru un nevēlas ar to būt vienos un tajos pašos integrācijas projektos. Putins atklāti draudēja Ukrainai: “Un mēs nekad nepieļausim, ka mūsu vēsturiskās teritorijas un tajās dzīvojošie, mums tuvie cilvēki tiek izmantoti pret Krieviju. Bet tiem, kuri mēģina to darīt, vēlos teikt, ka tādējādi viņi grauj savu valsti.”[14] Šie draudi nu tiek piepildīti. Putins tiešām grauj Ukrainas valsti.

Tomēr tā atsakās brukt. Krievijas politiķis Vladimirs Milovs savā YouTube kanāla raidījumā skaidroja, ka Krievijas Bruņoto spēku jauda nav tik liela, kā bija domāts, jo Krievijā ir notikusi un notiek zagšana.[15] Automašīnu kolonnas ir iestrēgušas uz Ukrainas ceļiem un palikušas bez degvielas un tehniskās apkopes.

Putins savā rakstā kritizēja Padomju Savienību, norādīdams, ka tieši padomju nacionālā politika “valstiskā līmenī nomainīja lielo krievu nāciju, trīsvienīgo tautu ar lielkrieviem, mazkrieviem un baltkrieviem ar nolikumu par trīs atsevišķām tautām – krieviem, ukraiņiem un baltkrieviem.”[16] Putina raksts bija bīstams, jo bijušais VDK virsnieks tajā rakstīja par tautām nevis kā par vēstures un politikas subjektiem, bet kā par objektiem, kuriem nav savas gribas. Tā ir tipiska lielinieku pieeja. Putina kaujas pamatošanas rakstā parādījās arī neoeirāzisma kultivētāja Aleksandra Dugina idejas un atblāzma no panslāvista neoslavofila Nikolaja Daņiļevska 19. gadsimta beigās rakstītā. Daņiļevskis pauda viedokli, ka tādām tautām kā poļi un somi ir labāk būt Krievijas Impērijas sastāvā, jo viņi paši nemācēšot vadīt savas valstis. Taču kur dažādos dzīves līmeņa reitingos un indeksos šodien ir Somija un kur Krievija? Krievijas imperiālistu tradīcija turpinās, mainās tikai mērķa tauta, kuru vajag noniecināt, pazemot un paņemt savā “gādīgajā paspārnē”.

Nobeigumā

Autoritārisms, centralizēta vara, varas sakralizācija, ielenktā cietokšņa sindroms, paternālisms un kolektīvisms ir daļa no vērtībām, kuras atspoguļojas vairākos Krievijas politiskās domas strāvojumos. Tas liecina par specifiskas politiskās kultūras attīstību Krievijā. Daļa no Krievijas idejiskajām nostādnēm ir nelabvēlīga Ukrainai. Piemēram, paternālistiskā attieksme pret visām tautām, kuras ir bijušas Krievijas Impērijā un PSRS, nevar būt labu attiecību veicinātājs.

Zīmīga parādība Krievijā – ideoloģisku koncepciju nomaiņa notiek atbilstoši varas elites vajadzībām. Viena no Putina vēlmēm cauri gadiem ir bijusi varas leģitimitātes vairošana gan valsts iekšienē, gan ārpus tās. Putina režīma galvenā pazīme ir nevis konservatīvisms un kādu sevišķu vērtību sargāšana, bet autoritārisms un 2022. gadā jau totalitārisms. Kleptokrātisku režīmu apdraud tiesu neatkarība un likuma vara vairāk nekā citas vērtības. “Veselīgā konservatīvisma” ideja ir tikai fasādes mālējums, lai sev par labu noskaņotu Krievijas iedzīvotāju tradicionālo vērtību kategorijās domājošo daļu. Putina elite ir vairāk zapadņiki nekā slavofili, visa viņu dzīve kopš 1991. gada to parāda. Putina lojālisti nekautrējas investēt dekadentās Eiropas valstīs un pirkt sev un saviem bērniem īpašumus “naidīgajās” NATO dalībvalstīs. Putina elite ir miljardieru klubs, kuru apdraud nevis liberālisms, bet tiesiskums un demokrātijas pamatelements – brīvas un godīgas vēlēšanas, par kurām arī es kā konservatīvi domājošs eiropietis iestājos.

Bailes nav labs padomdevējs. Putina bailes no politiskām pārmaiņām Krievijas kaimiņvalstīs ir novedušas pie neadekvātas reakcijas uz iedomātiem un reāliem draudiem. Bailes no tā, ka Ukraina kļūs demokrātiska valsts un tāpēc iedvesmos arī krievus uz pārmaiņām, ir novedušas pie Ukrainas vajāšanas. Putins skaidroja, ka nevēloties karu ar NATO, kas noteikti sekotu, ja Ukraina pēc iestāšanās aliansē uzsāktu karu par Krimu. Vienu noziegumu Putins piesedz ar nākamo. Nevajadzēja nelikumīgi atņemt Krimu, tad nebūtu jāraizējas par sekām! Pirms gadiem desmit Krievijas pārstāvjiem patika runāt par Krievijas tiesībām uz neatkarīgu ārpolitiku. Līdzko Ukraina runāja līdzīgi, Maskava pārslēdzās uz paternālismu un centīgi skaidroja, ka ukraiņi nav nācija, tāpēc tiem pats liktenis ir lēmis būt Maskavas dzelžainajos apkampienos. Ukrainai tēmētais Putina joks par pacietību izvarošanas laikā jau vien ir ko vērts.

Nekas īpaši nav iebilstams pret to, ja kāda tauta skaidro, cik sevišķa un unikāla tā ir. Iebildumi rodas, ja kultūras kopības ideja tiek izmantota agresīvai kaimiņu zemju sagrābšanai, pielietojot militāro spēku. Putins un viņa ģenerāļi no šī nozieguma vairs tiesiski nenomazgāsies. Neredzu, kāpēc mums būtu jāvēl šim režīmam veiksme varas saglabāšanā. Ja mēs 1930. vai 1940. gados vēlētu Hitleram, lai viņa režīms sabrūk, vai mēs darītu ļaunu vai labu? Maskas ir nokritušas, uzbrucēja seja ir skaidri redzama. Iespējams, ka redzēsim viņu arī uz tiesas sola. Putins un viņa lišķu pulks ir nodarījuši milzīgu kaitējumu ne tikai Ukrainai, bet arī savai valstij un krievu tautai.

Andis Kudors ir Džordža Vašingtona Universitātes viespētnieks. Raksts tapis sadarbībā ar Konservatīvisma studiju centru.

[1] Oбзор евразийской идеологии. Краткий курс. http://evrazia.info/modules.php?name=News&file=article&sid=225

[2] K. Хaусхофер, O геополитике. Работы разных лет. Mocквa: Mысль, 2001, c. 270.

[3] Концепция внешней политики Российской Федерации. 15 июля 2008 года. http://kremlin.ru/acts/785

[4] Права человека и нравственная ответственность. http://www.patriarchia.ru/db/print/102261.html

[5] Выступление Святейшего Патриарха Кирилла на торжественном открытии III Ассамблеи Русского мира. http://www.patriarchia.ru/db/print/928446.html

[6] «Россия, Украина, Беларусь ― это и есть святая Русь.»

[7] Щедровицкий П. Русский мир и транснациональное русское. http://www.archipelag.ru/ru_mir/history/history99-00/shedrovicky-transnatio/

[8] Turpat.

[9] Тишков В. Новый и старый “русский мир” http://ricolor.org/rus/rus_mir/proekt_rusmir/1/

[10] Русский Мир стоит перед рассветом! Обращение депутата Госдумы Никитина В.С. http://kprf.ru/rus_soc/59319.html

[11] Статья Владимира Путина «Об историческом единстве русских и украинцев» 12 июля 2021 года, http://kremlin.ru/events/president/news/66181

[12] Обращение Президента Российской Федерации. 18 марта 2014, г. Москва, Кремль. http://kremlin.ru/events/president/news/20603

[13] Turpat.

[14] Turpat.

[15] Vladimir Milov. Украина: поражение Путина. Navalnyi LIVE, https://www.youtube.com/watch?v=gYOXVz893gA

[16] Статья Владимира Путина «Об историческом единстве русских и украинцев» 12 июля 2021 года, http://kremlin.ru/events/president/news/66181

Mācības kara laikā

Sprediķis, kas nolasīts Svētās Jaunavas Marijas baznīcā Oksfordā, 1939. gada rudenī.

Universitāte ir kopiena, kas paredzēta izglītībai. No jums kā studentiem sagaidīs, ka jūs kļūsiet vai veidosieties par to, ko viduslaikos sauca par “klerkiem” – par filozofiem, zinātniekiem, pētniekiem, kritiķiem vai vēsturniekiem. No pirmā acu uzmetiena skatoties, var šķist dīvaini kļūt par ko tādu liela kara laikā. Kāda jēga uzsākt darbu, kuru mums ir tik maz izredžu pabeigt? Pat ja mūsu darbu nepārtrauktu nāve vai iesaukums karadienestā, kāpēc gan mums būtu jāturpina interesēties par šīm rāmajām nodarbēm laikā, kad mūsu draugu dzīvības un Eiropas brīvības ir apdraudētas? Vai tas nav tas pats, kas strinkšķināt arfu, Romai degot?

Man šķiet, ka mēs nespēsim atbildēt uz šiem jautājumiem, pirms nebūsim tos novietojuši līdzās dažiem citiem, kurus ikvienam kristietim vajadzētu sev uzdot miera laikā. Es tikko pieminēju arfas strinkšķināšanu, Romai degot. Taču kristietim imperatora Nerona patiesā traģēdija slēpjas nevis tajā, ka viņš strinkšķina arfu, pilsētai degot, bet gan tajā, ka viņš strinkšķina uz elles sliekšņa. Atvainojiet mani par šo nesaudzīgo divzilbju vārdu. Zinu, ka daudzi gudrāki un labāki kristieši par mani šajās dienās pat no kanceles nemīl pieminēt ne debesis, ne elli. Es arī zinu, ka gandrīz visas atsauces uz šo jautājumu Jaunajā Derībā nāk no viena vienīga avota. Taču šis avots ir mūsu Kungs. Cilvēki jums teiks, ka elli ieviesa svētais apustulis Pāvils, bet tā nav taisnība. Šī nepatīkamā doktrīna nāk no paša Dieva. To nav iespējams izņemt no Kristus vai Viņa Baznīcas mācības. Ja mēs tai neticam, mūsu klātbūtne šajā baznīca ir liela aušība. Savukārt, ja mēs ticam, tad mums laiku pa laikam ir jāpārvar garīgā klīrība un tā jāpiemin. Brīdī, kad mēs to pieminam, varam redzēt, ka ikvienam kristietim, kurš iestājas universitātē, vienmēr nākas sadurties ar jautājumu, kura gaismā kara izvirzītie jautājumi ir salīdzinoši maznozīmīgi. Viņam sev jājautā, vai ir pareizi vai pat psiholoģiski iespējami, ka radības, kuras ikvienā dzīves brīdī virzās vai nu uz debesīm, vai elli, tērē kaut nelielu daļu no neilgā laika, kas tām šajā pasaulē atvēlēts, tādām relatīvi triviālām lietām kā literatūra vai māksla, matemātika vai bioloģija. Ja cilvēku kultūra spēj šīs triviālās lietas pamatot, tad tā spēj pamatot jebko. Atzīt, ka mēs varam saglabāt interesi par mācībām šo mūžīgo jautājumu ēnā, taču ne Eiropas kara ēnā, nozīmētu atzīt, ka esam aizvērti saprātam, bet ļoti plaši atvērti savu nervu un pūļa emociju balsij.

Tā patiešām ir ar daudziem no mums – un noteikti ar mani. Tāpēc es uzskatu, ka ir svarīgi mēģināt skatīt pašreizējo nelaimi saprātīgā perspektīvā. Karš nerada pilnīgi jaunu stāvokli: tas tikai saasina pastāvīgo cilvēku stāvokli, lai mēs to vairs nespētu ignorēt. Cilvēka dzīve vienmēr tiek dzīvota uz bezdibeņa malas. Cilvēces kultūrai vienmēr ir nācies pastāvēt kaut kā par sevi bezgalīgi nozīmīgāka ēnā. Ja cilvēki būtu atlikuši zināšanu un skaistā meklējumus līdz brīdim, kad dzīvotu drošībā, šie meklējumi nekad nebūtu uzsākti. Mēs kļūdāmies, kad salīdzinām karu ar “normālu dzīvi”. Dzīve nekad nav bijusi normāla. Pat tie periodi, kurus mēs uzskatām par pašiem mierīgākajiem, piemēram, XIX gadsimts, rūpīgāk ieskatoties, izrādās pilni kliedzienu, trauksmes, grūtību un ārkārtas situāciju. Nekad nav trūcis labu argumentu, lai atliktu visas kultūras darbības līdz brīdim, kad ir novērstas draudošas briesmas vai kāda kliedzoša netaisnība. Taču cilvēce jau senos laikos izvēlējās nepievērst uzmanību šiem labajiem argumentiem. Cilvēki alka skaistā un zināšanu tagad un nebija gatavi gaidīt piemērotu brīdi, kas nekad nepienāks. Perikla Atēnas mums ir atstājušas mantojumā ne tikai Partenonu, bet – kas nav mazsvarīgi – arī Perikla “Bēru runu”. Kukaiņi ir izvēlējušies citu ceļu: viņi vispirms ir meklējuši materiālo labklājību un stropa drošību, un, domājams, par to viņiem arī ir sava alga. Taču cilvēki ir citādi – viņi formulē matemātiskas teorēmas aplenktās pilsētās, izvērš metafiziskus argumentus notiesāto kamerās, joko uz ešafota, apspriež jaunāko dzejoli ceļā uz Kvebekas nocietinājumu mūriem un ķemmē matus Termopilās. Tā nav izrādīšanās, tā ir mūsu daba.

Taču, tā kā mēs esam grēkā kritušas radības, pats fakts, ka tāda ir mūsu daba, nepavisam nepierāda, ka tā ir racionāla vai pareiza. Mums jānoskaidro, vai tādā pasaulē, kā šī, akadēmiskai pētniecībai vispār ir sava vieta. Proti, mums atkal un atkal ir jāatbild uz jautājumu: “Kā jūs varat būt tik vieglprātīgi un savtīgi, lai domātu par kaut ko citu bez cilvēku dvēseļu glābšanas?” Un šobrīd mums ir jāatbild arī uz vēl citu jautājumu: “Kā jūs varat būt tik vieglprātīgi un savtīgi, lai domātu par kaut ko citu bez kara?” Daļa no mūsu atbildes uz abiem jautājumiem pārklāsies. Viens no tiem netieši norāda, ka mūsu dzīve var un tai vajadzētu kļūt caurcaurēm un vienīgi reliģiskai, savukārt otrs – ka tā var un tai vajadzētu kļūt caurcaurēm un vienīgi nacionālistiskai. Es uzskatu, ka visa mūsu dzīve var kļūt reliģiska un tai tiešām jākļūst reliģiskai – bet citā nozīmē, kuru paskaidrošu vēlāk. Taču, ja ar to tiek saprasts, ka visām mūsu darbībām jābūt tādām, kuras var atzīt par “svētām”, un mūsu saiknēm jābūt tādām, kuras var atzīt par “svētām” un pretstatīt “laicīgām”, tad es abiem saviem iedomātajiem oponentiem sniegtu vienu atbildi. Es teiktu: “Neatkarīgi no tā, vai tam vajadzētu notikt vai nē, tas, ko jūs iesakāt, nenotiks.” Pirms es kļuvu par kristieti, es, šķiet, līdz galam neapzinājos, ka cilvēka dzīve pēc atgriešanās neizbēgami būs tāda, ka viņš lielākoties darīs to pašu, ko darīja pirms tam. Cerams, ka šīs lietas tiek darītas jaunā garā, bet tās tomēr ir tās pašas lietas. Pirms es devos nesenajā karā, es ar drošu pārliecību sagaidīju, ka mana dzīve tranšejās kaut kādā noslēpumainā nozīmē būs tikai un vienīgi karš. Patiesībā es atklāju, ka, jo tuvāk esi frontes līnijai, jo mazāk visi runā un domā par sabiedroto spēku centieniem un kampaņas gaitu; un es ar gandarījumu konstatēju, ka Tolstojs savā visu laiku dižākajā grāmatā par karu, kāda jebkad sarakstīta, atzīmē to pašu – un savā ziņā tā dara arī Īliada. Ne pievēršanās ticībai, ne iesaukšana armijā neatceļ mūsu cilvēcisko dzīvi. Kristieši un karavīri joprojām ir cilvēki: gan neticīgo priekšstats par reliģisko dzīvi, gan arī civiliedzīvotāju priekšstats par aktīvu dienestu ir balstīts fantāzijās. Ja vienā vai otrā gadījumā jūs censtos apturēt visu savu intelektuālo un estētisko darbošanos, jums izdotos vienīgi aizstāt labāku kultūras dzīvi ar sliktāku. Nebūs tā, ka jūs vairs vispār neko nelasīsiet ne Baznīcā, ne armijas rindās: ja jūs nelasīsiet labas grāmatas, jūs lasīsiet sliktas grāmatas. Ja jūs neturpināsiet domāt saprātīgi, jūs domāsiet nesaprātīgi. Ja jūs noraidīsiet estētiskās baudas, jūs ieslīdēsiet jutekliskajās baudās. Tāpēc starp mūsu reliģijas prasībām un kara prasībām pastāv šāda analoģija: ne viena, ne otra vairumam no mums to vienkārši cilvēcisko dzīvi, kuru mēs dzīvojām, pirms tur nonācām, neatcels un neizdzēsīs. Taču šī neatcelšanas un neizdzēšanas darbība notiks atšķirīgu iemeslu dēļ. Karš nespēs pārņemt visu mūsu uzmanību, jo tas ir ierobežots objekts un tāpēc pēc savas būtības nav piemērots visas cilvēka dvēseles uzmanības noturēšanai. Lai izvairītos no pārpratumiem, man šeit jāveic daži nošķīrumi. Es uzskatu, ka mūsu cīņa, cik vien var spriest par cilvēciskajām cīņām, ir ļoti taisnīga, un tāpēc es domāju, ka piedalīties šajā karā ir pienākums. Un ikviens pienākums ir reliģisks pienākums, tāpēc mūsu pienākums pildīt ikvienu pienākumu ir absolūts. Piemēram, mums var būt pienākums glābt slīkstošu cilvēku un, ja dzīvojam bīstamā piekrastē, iespējams, arī apgūt glābēja darbu, lai būtu gatavi palīdzēt ikvienam slīkstošam cilvēkam, ja būs tāda vajadzība. Mūsu pienākums var būt arī upurēt savu dzīvību, lai kādu izglābtu. Taču, ja kāds sevi veltītu glābšanai tādā nozīmē, ka veltītu tai visu savu uzmanību, nedomājot un nerunājot ne par ko citu un pieprasot pārtraukt visas citas cilvēku darbības līdz brīdim, kad visi būs iemācījušies peldēt, viņš būtu apsēsts. Slīkstošu cilvēku glābšana tātad ir pienākums, par kuru ir vērts mirt, bet par kuru nav vērts dzīvot. Manuprāt, visi politiskie pienākumi (pie kuriem es pieskaitu arī militāros pienākumus) ir šāda veida pienākumi. Cilvēkam var nākties mirt par mūsu valsti, bet nevienam cilvēkam (visu citu izslēdzošā nozīmē) nav jādzīvo par savu valsti. Tas, kurš bez atrunām nodod sevi kādas nācijas, partijas vai šķiras laicīgajām prasībām, nodod ķeizaram to, kas no visām lietām nepārprotami pieder Dievam – sevi pašu. Savukārt reliģija nevar aizņemt visu cilvēka dzīvi pavisam cita iemesla dēļ – tā to nevar tāpēc, ka izslēdz visas mūsu dabiskās darbības. Jo, protams, zināmā mērā tai ir jāaizņem visa dzīve. Nevar būt ne runas par kompromisu starp Dieva prasībām un kultūras, politikas vai kādām citām prasībām. Dieva prasība ir bezgalīga un neatceļama. Jūs varat to noraidīt; vai arī varat mēģināt to apmierināt. Nepastāv vidusceļš. Neskatoties uz to, ir skaidrs, ka kristietība neizslēdz nevienu no parastajām cilvēku darbībām. Svētais Pāvils cilvēkus mudina turpināt strādāt. Viņš pat pieļauj, ka kristieši var iet uz svinībām, ieskaitot pagānu rīkotas svinības. Mūsu Kungs apmeklē kāzas un sagādā tām brīnumaino vīnu. Viņa Baznīcas aizgādībā un pašos kristīgākajos laikmetos uzplaukst izglītība un māksla. Šī paradoksa izskaidrojums jums, protams, ir labi zināms: “Tāpēc, vai ēdat vai dzerat, visu to dariet Dievam par godu.” Visas mūsu tīri dabiskās darbības tiks pieņemtas, ja tās tiks upurētas Dievam, – pat visniecīgākās; un visas, pat viscēlākās, tiks atzītas par grēcīgām, ja netiks upurētas. Kristietība neaizstāj mūsu dabisko dzīvi, to nomainot ar jaunu: tā drīzāk ir jauna dzīves organizācija, kas savu pārdabisko mērķu labad izmanto šīs dabiskās izejvielas. Bez šaubām, kādā konkrētā situācijā tas prasa atteikties no dažiem vai pat visiem mūsu tīri cilvēciskajiem centieniem: ir labāk izglābties ar vienu aci, nekā ar abām tikt iemestam Gehennā. Bet tas zināmā mērā notiek per accidens – jo šajos īpašajos apstākļos vairs nav iespējams nodoties tai vai citai darbībai Dieva godam. Starp garīgo dzīvi un cilvēciskajām darbībām kā tādām nav būtiskas pretrunas. Tādējādi vienmēr uzsvērtā paklausība Dievam kristieša dzīvē savā ziņā ir analoga Dieva visuresošajai klātbūtnei kosmosā. Dievs nepiepilda telpu, kā to piepilda ķermenis, proti, tādā nozīmē, ka Viņa daļas atrodas dažādās telpas daļās, izslēdzot no tām citus objektus. Tomēr Viņš, kā apgalvo labi teologi, ir visur – pilnīgi klātesošs katrā telpas punktā.

Tagad mēs varam atbildēt uz nostāju, ka cilvēku kultūra ir neattaisnojama vieglprātība no tādiem baismīgu pienākumu apgrūtinātiem radījumiem kā mēs. Uzreiz noraidīšu dažu mūsdienu cilvēku prātos iesakņojušos domu, ka kultūras aktivitātes pašas par sevi ir garīgas un nopelniem bagātas – it kā zinātnieki un dzejnieki būtu Dievam tīkamāki nekā atkritumu savācēji un kurpnieki. Domāju, ka tas bija Metjū Arnolds, kurš pirmais lietoja angļu vārdu spiritual vācu vārda geistlich nozīmē un tādējādi aizsāka šo ārkārtīgi bīstamo un antikristīgo kļūdu. Izdzēsīsim to no prāta uz visiem laikiem. Bēthovena darbs un apkopējas darbs kļūst garīgs pie viena un tā paša nosacījuma – ja tas tiek upurēts Dievam, ja tas tiek darīts pazemībā, darīts “kā Dievam”. Tas, protams, nenozīmē, ka ikvienam vajadzētu vienkārši uzmest gaisā monētu, lai noskaidrotu, vai viņam tīrīt istabas vai komponēt simfonijas. Kurmim ir jārok Dieva godam, un gailim ir jādzied Dieva godam. Mēs esam vienas miesas locekļi, taču atšķirīgi, katrs ar savu aicinājumu. Cilvēka audzināšana, viņa talanti, viņa dzīves apstākļi lielākoties pieņemamā mērā uzrāda, kāds ir viņa aicinājums. Ja mūsu vecāki mūs ir sūtījuši mācīties uz Oksfordu un ja mūsu valsts ļauj mums tur palikt, tad tas ir pirmšķietams pierādījums, ka dzīve, kuru vismaz šobrīd mēs vislabāk varam vadīt Dieva godam, ir izglītota cilvēka dzīve.

Ar dzīves vešanu Dieva godam es, protams, nedomāju mēģinājumus savus intelektuālos meklējumus pakļaut pamācošiem secinājumiem. Tas līdzinātos, kā saka Bēkons, mēģinājumam patiesības autoram piedāvāt nešķīstu melu upuri. Es runāju par zināšanu un skaistā meklējumiem pašu zināšanu un skaistā labad, bet tādā nozīmē, kas neizslēdz to pastāvēšanu Dieva labad. Cilvēka prātā slēpjas alkas pēc zināšanām un skaistā, un Dievs nevienas alkas nerada veltīgi. Tāpēc mēs varam tiekties pēc zināšanām pašām par sevi un skaistā paša par sevi, droši pārliecināti, ka, to darot, mēs vai nu paši tuvojamies Dieva redzējumam, vai arī netieši palīdzam to darīt citiem. Pazemība, tikpat lielā mērā kā alkas, mudina mūs vienkārši koncentrēties uz zināšanām vai skaisto, īpaši nedomājot par to, kāda ir to galīgā nozīme Dieva redzējumā. Šīs nozīmes atklāšana, iespējams, ir paredzēta nevis mums, bet gan par mums labākiem cilvēkiem, kuri nāks pēc mums un atsegs to lietu garīgo nozīmi, kuras mēs izrušinājām, akli un pazemīgi paklausot savam aicinājumam. Tāds ir teleoloģiskais arguments, kas māca, ka paša impulsu un spējību pastāvēšana pierāda, ka tām ir jābūt atbilstošai funkcijai Dieva plānā. Ar šo argumentu Akvīnas Toms arī mēģina pierādīt, ka cilvēku seksualitāte būtu pastāvējusi arī bez grēkā krišanas. Attiecībā uz kultūru šī argumenta pamatotību pierāda pieredze. Intelektuālā dzīve nav ne vienīgais ceļš pie Dieva, ne arī drošākais, bet tā tomēr ir ceļš, un tas var būt mums paredzētais ceļš. Protams, tas tāds būs tikai tik ilgi, kamēr saglabāsim savu sākotnējo impulsu tīru un neieinteresētu. Tas ir ārkārtīgi grūti. Kā raksta TheologiaGermanica[1] autors, mēs varam iemīlēt zināšanas – savas zināšanas – vairāk par izzināto objektu; priecāties nevis par savu talantu izpaušanos, bet gan par to, ka tie ir mūsējie, vai pat par slavu, ko tie mums atnes. Ikviens panākums pētnieka dzīvē palielina šīs briesmas. Ja šis kārdinājums kļūst nepārvarams, pētniekam ir jāatsakās no zinātniskā darba. Tas ir brīdis, kad izraut sev labo aci un to aizmest.

Tāda, manuprāt, ir izglītota cilvēka dzīves būtība. Taču tai ir arī netieša vērtība, kura šodien ir īpaši svarīga. Ja visa pasaule būtu kristīga, varbūt nebūtu svarīgi, vai tā visa ir neizglītota. Taču pašreizējos apstākļos kultūras dzīve pastāvēs ārpus Baznīcas neatkarīgi no tā, vai tā pastāvēs vai nepastāvēs Baznīcā. Šodien būt vienkāršiem un nezinošiem – nespēt stāties pretī ienaidniekiem viņu pašu zemē – nozīmētu nomest ieročus un nodot mūsu neizglītotos brāļus, kuriem Dieva radītajā pasaulē nav citas aizsardzības pret pagānu intelektuālajiem uzbrukumiem, kā vien mēs. Labai filozofijai ir jāpastāv, ja ne citu iemeslu dēļ, tad kaut vai tāpēc, ka sliktu filozofiju nedrīkst atstāt bez atbildes. Vēsam intelektam ir jādarbojas ne tikai pret vēsu intelektu oponenta pusē, bet arī pret dažādām murgainām pagānu misticisma kustībām, kuras pilnībā noliedz intelektu.

Taču vairāk par visu mums, iespējams, ir nepieciešamas dziļas zināšanas par pagātni. Ne tāpēc, ka pagātnei piemistu kādas maģiskas īpašības, bet tāpēc, ka mēs nespējam pētīt nākotni un mums tomēr ir nepieciešams kaut kas, ko pretstatīt tagadnei, lai sev atgādinātu, ka vēsturiskie laika posmi un daudz kas cits, kas neizglītotam cilvēkam šķiet skaidrs, ir tikai pārejoša mode. Cilvēku, kas ir dzīvojis daudzās vietās, visticamāk, neapmānīs viņa dzimtā ciemata vietējās muļķības; un pētnieks ir dzīvojis daudzos laikmetos, tāpēc ir zināmā mērā imūns pret biezajām nejēdzību duļķēm, kas plūst no viņa laikmeta preses un mikrofoniem.

Tātad izglītota cilvēka dzīve vismaz dažiem no mums ir pienākums. Šobrīd izskatās, ka tas ir jūsu pienākums. Es labi apzinos, ka neatbilstība starp lielajiem jautājumiem, kurus esam aplūkojuši, un tūlītējo uzdevumu, kas jums var tikt uzdots, piemēram, anglosakšu skaņu likumu pētniecība vai ķīmiskās formulas, var šķist gandrīz komiska. Taču līdzīgs satricinājums mūs gaida ikvienā aicinājumā: jauns priesteris atklāj, ka viņam jānodarbojas ar kordziedāšanu, bet jauns grāmatveža palīgs – ar ievārījuma burku uzskaiti. Ir labi, ka tas tā ir. Tas atsijā tukšos, nenoteiktos cilvēkus un patur tos, kas ir gan pazemīgi, gan noturīgi. Šādām grūtībām mums nav jātērē līdzjūtība.

Taču īpašās grūtības, ko jums uzspiež karš, ir cita lieta; un, par to runājot, es vēlreiz atkārtoju, ko tādā vai citādā veidā esmu teicis jau no sākuma – neļaujiet nerviem un emocijām likt jums domāt, ka jūsu pašreizējā situācija ir daudz nenormālāka, nekā tā patiesībā ir. Iespējams, būtu lietderīgi pieminēt trīs garīgus vingrinājumus, kas var kalpot kā aizsardzība pret trim ienaidniekiem, kurus karš uzrīda pētniekam. Pirmais ienaidnieks ir satraukums – tieksme domāt un ļauties jūtām par karu tad, kad mēs esam nolēmuši domāt par savu darbu. Labākā aizsardzība ir apzināties, ka šajā lietā, tāpat kā visās pārējās, karš nav uzrīdījis jaunu ienaidnieku, bet tikai saasinājis veco. Mūsu darbam vienmēr ir daudz sāncenšu. Mēs vienmēr iemīlamies vai strīdamies, meklējam darbu vai baidāmies to zaudēt, slimojam un atveseļojamies, sekojam līdzi sabiedriskajām norisēm. Ja ļausim sev to darīt, mēs vienmēr gaidīsim, kad pārtrauks darboties uzmanības zaglis, pirms spēsim tiešām ķerties pie darba. Vienīgie cilvēki, kuri daudz sasniedz, ir tie, kuri tik ļoti alkst pēc zināšanām, ka tās meklē jau tad, kad apstākļi ir nelabvēlīgi. Labvēlīgi apstākļi nekad neiestājas. Protams, ir brīži, kad satraukuma spiediens ir tik liels, ka tam nespētu pretoties nekāds pārcilvēcisks paškontroles spēks. Tā ir gan karā, gan mierā. Mums jādara viss, kas ir mūsu spēkos.

Otrs ienaidnieks ir vilšanās – sajūta, ka nepietiks laika pabeigt. Ja es jums sacīšu, ka nevienam nav laika pabeigt, ka visilgākais cilvēka mūžs atstāj cilvēku tikai iesācēju ikvienā mācību nozarē, tad jums šķitīs, ka es runāju pārāk akadēmiski un teorētiski. Jūs būtu pārsteigti, uzzinot, cik ātri cilvēks sāk just, cik viņa važas ir īsas – cik daudz ir lietu, par kurām jau dzīves vidusposmā nākas teikt: “Tam nav laika”, “Tagad ir par vēlu”, “Ne man”. Bet pati daba neļauj iegūt šādu laika īsuma pieredzi. Kristīgāka attieksme, ko var iegūt jebkurā vecumā, ir atstāt nākotni Dieva rokās. Tā mums arī vajadzētu darīt, jo Dievs nākotni noteikti paturēs, neatkarīgi no tā, vai mēs to atstāsim Viņa ziņā vai ne. Nekad – ne miera, ne kara laikā – neuzticiet savu tikumu vai savu laimi nākotnei. Laimīgu darbu vislabāk paveic cilvēks, kurš savus ilgtermiņa plānus uztver nedaudz vieglprātīgi un strādā no brīža uz brīdi – gluži “kā Dievam”. Tā ir tikai mūsu dienišķā maize, kuru mūs aicina lūgt. Tagadne ir vienīgais laiks, kurā var izpildīt kādu pienākumu vai saņemt kādu žēlastību.

Trešais ienaidnieks ir bailes. Karš mums draud ar nāvi un sāpēm. Nevienam cilvēkam – un jo īpaši kristietim, kurš atceras Ģetzemani, – nav jācenšas panākt stoisku vienaldzību pret šo realitāti, bet mēs varam pasargāties no iztēles radītām ilūzijām. Mēs domājam par Varšavas ielām un pretstatām tur izciestās nāves abstrakcijai, kuru sauc par Dzīvību. Taču nevienam no mums nav ne nāves, ne dzīvības jautājuma; ir tikai jautājums par to vai citu nāvi – par ložmetēja lodi tagad vai vēzi pēc četrdesmit gadiem. Ko karš izdara ar nāvi? Tas noteikti nepadara to biežāku; 100 procenti no mums mirst, un šo procentu nevar palielināt. Karš vairākas nāves izraisa agrāk, bet diez vai tas ir tas, no kā mēs tā baidāmies. Protams, kad pienāks brīdis, nebūs lielas nozīmes tam, cik gadus esam nodzīvojuši. Vai karš palielina mūsu iespēju nomirt sāpīgā nāvē? Šaubos. Cik man zināms, to, ko mēs saucam par dabisku nāvi, parasti pavada ciešanas; un kaujas lauks ir viena no retajām vietām, kur ir pamatotas izredzes nomirt bez sāpēm. Vai tas samazina mūsu izredzes nomirt mierā ar Dievu? Es tam neticu. Ja aktīva dienesta darbība nepārliecina cilvēku sagatavoties nāvei, tad kādiem būtu jābūt apstākļiem, kas to spētu? Tomēr karš kaut ko izdara ar nāvi. Tas liek mums to atcerēties. Vienīgais iemesls, kāpēc vēzis sešdesmit gadu vecumā vai paralīze septiņdesmit piecu gadu vecumā mūs nesatrauc, ir tas, ka mēs par tiem aizmirstam. Karš nāvi padara mums reālu, un vairums pagātnes dižo kristiešu to būtu uzskatījuši par vienu no svētībām. Viņi domāja, ka ir labi, ja mēs vienmēr apzināmies savu mirstīgumu. Man šķiet, ka viņiem bija taisnība.

Visa dzīvnieciskā dzīvība mūsos, visas laimes shēmas, kas centrējas ap šo pasauli, vienmēr ir bijušas lemtas galā gaidošai neveiksmei. Parastos laikos to var saprast tikai gudrs cilvēks. Šodien to zina arī paši dumjākie mūsu vidū. Mēs nekļūdīgi redzam, kādā visumā mēs visu laiku esam dzīvojuši, un mums ar to ir jāsamierinās. Ja iepriekš mēs lolojām muļķīgas nekristīgas cerības attiecībā uz cilvēces kultūru, tad tagad tās ir sagrautas. Ja mēs domājām, ka ceļam debesis zemes virsū, ja mēs gaidījām ko tādu, kas pašreizējo pasauli no svētceļojumu vietas pārvērstu par pastāvīgu pilsētu, kas apmierina cilvēka dvēseli, mēs esam vīlušies, un tas ir noticis īstajā brīdī. Taču, ja mēs domājām, ka dažām dvēselēm dažos laika brīžos mācību un izglītošanās dzīve, pazemīgi dāvāta Dievam, ar savu nelielo sniegumu ir viens no norādītajiem veidiem, kā tuvoties dievišķajai realitātei un dievišķajam skaistumam, ko ceram baudīt pēcnāves dzīvē, mēs joprojām varam tā domāt.

Tulkoja A. Irbe.Paldies Braienam Lapsam.

[1]Theologiagermanica – anonīms 14. gadsimta mistiskās teoloģijas darbs, kuru sarakstījis kāds priesteris, Teitoņu ordeņa biedrs no Frankfurtes. Tekstu savā laikā būtiski popularizēja Mārtiņš Luters. Tulkojums angliski pieejams šeit: https://www.ccel.org/ccel/anonymous/theologia.html. Tulk. piez.

Taņas sapnis

Jevgeņijs Oņegins ir Puškina romāns vārsmās, publicēts 1833. gadā. Sanktpēterburgas uzdzīves nogurdinātais Oņegins, saņēmis iespaidīgu mantojumu no onkuļa, pārceļas padzīvot uz laukiem. Tur viņš iepazīstas ar dzejnieku Vladimiru Ļenski, viņa iecerēto jaunavu Olgu Larinu, kā arī Olgas kaislīgo un romantisko māsu Tatjanu (Taņu). Tatjanas jūtas pret Oņeginu, kā arī viņam nosūtītā vēstule paliek bez atbildes, savukārt Oņeginu atkal sāk mākt garlaicība un neizprotams aizkaitinājums. “Taņas sapnis” (V nodaļa, 10–21) zīmīgā veidā paredz draudošos nejēdzīgos un traģiskos romāna notikumus. Šo romāna atdzejojuma versiju Telos piedāvāja persona, kura, pēc pašas vārdiem, “stāvot tālu no literārā establišmenta” un to veikusi “kā sava veida intelektuālu eksperimentu”, jo “iepaticies process”, Atdzejotājs/-a parakstās ar pseidonīmu “Penelope”.

Nakts zīlēšanu plānojot,
Ar aukles padomu turklāt,
Tatjana rīkojumu dod
Pa kluso pirtī galdu klāt.
Bet pēkšņi bailes pārņem viņu,
Un, atceroties Svetlaniņu,
Man arī bailes virsū nāk
Un zīlēšana nesanāk.
Tad zīda jostu raisot nost,
Tatjana kaila gultā lien.
Drīz Pāns pār viņu ragus slien
Un sapņo ziedlapiņās kost.
Zem spilvena dus spogulis,
Tatjana guļ. Ir kluss it viss.

Tatjanai dīvains sapnis rādās,
Un sapņo viņa, it kā ietu,
Kā ietinusies miglas ādās,
Pa saltu, sniegiem klātu vietu.
Starp kupenām, kas viņai priekšā,
Ir burzguļojošs strautiņš iekšā.
Tas traucas tumšs un viļņojošs,
Tāds neaizsalis, putojošs.
Tam divi puļķi pāri likti,
Ko ledus pirksti kopā spiež
Virs ūdens, virpuļus kas griež.
Tilts dreb un izskatās tik slikti,
Ka Taņa, gluži apjukusi,
Tā priekšā paliek stāvot klusi.

Kā šķiršanos, kas pilna moku,
Tatjana vēro strautiņu.
Un nav neviena, kas tai roku
No otras puses pasniegtu.
Te sniegkupena sakustās,
Un kas gan zem tās parādās?
Liels lācis, nikni sabozies.
Tatjana – Ai! Bet ierūcies
Zvērs pastiepj ķepu nagaino,
Tatjana spēkus saņemas
Pret lāča ķepu atspriežas
Un drebot tiltu pārsoļo.
Kad strautiņam tā pāri tiek,
Zvērs viņas pēdās soļus liek.

Liedz bailes atskatīties Taņai,
Tā cenšas soli straujāk likt,
Bet kalpiņš pinkainītis viņai
No sevis neļauj projām tikt.
Tas rūkdams tik uz priekšu slāj.
Ir priekšā mežs, ko sniegi klāj,
Stāv priedes, drūmi skaistas tās,
Ne zariņš viņām nekustās.
Viss apsnidzis, starp galotnēm,
Ko liepas, apses, bērzi slien
Nakts spīdeklīšu stari lien.
Tur ceļa nav, zem pazarēm
Ir sniega apsegs visu klājis,
Kad putenis te pāri gājis.

Skrien Taņa mežā, lācis ar.
Sniegs irdens līdz pat ceļiem skauj,
Kāds zars aiz kakla viņu kar,
Cits zelta auskariņus rauj
No ausīm daiļai jaunavai,
Te, dziļā sniegā brienot, tai
No kājiņas mūk zābaciņš,
Te atkal izslīd lakatiņš.
Nav laika pacelt, nezvērs ļauns
Aiz muguras tai rūcot nāk,
Tatjanai rokas trīcēt sāk.
Pat tērpa malu pacelt kauns.
Tā viņa skrien, zvērs vajā to,
Līdz atņem spēku pēdējo.

Krīt sniegā Taņa, lācis klāt,
Grābj viņu ciet, nes projām jau.
Ne pretoties, ne vaimanāt,
Ne izrauties tai spēka nav.
Pa meža ceļu lācis brien,
Pa sniegu koki pretī skrien.
Te pēkšņi biezoknī redz graustu,
No visām pusēm sniegā raustu.
No loga spoža gaisma nāk,
Bet iekšā dzērājdziesmas skan.
Teic lācis – kūms te dzīvo man,
Viņš daiļas būtnes sildīt māk.
Un zvērs pie lieveņa kā tiek,
Tā savu nastu zemē liek.

Kad atjēgusies ir Tatjana,
Ir lācis prom, bet namiņā
Šķind glāzes, atskan aurošana
Kā dižā bēru mielastā.
Tur neredzot nekādu jēgu,
Tatjana lūr caur durvju slēgu.
Un ko tā redz? Ap galdu barā
Sēž izdzimteņi bezsakarā.
Viens ragains tur ar suņa purnu,
Cits gaiļa ģīmī seksti sārtu,
Te ragana ar āža bārdu,
Tur vilkatis ar mūli durnu,
Vēl astains punduris un, raug,
Kur kaķim dzērves spārni aug.

Un tālāk vēl jo trakāk iet,
Tur vēzis izjāj zirnekli,
Zoss kaklā miroņgalva dzied
Un māj ar sārtu cepuri,
Dej vējdzirnavas pietupiem
Un vicinās ar spārniņiem.
Tur dzied un mauro, svilpj un rej,
Klaudz pakavi un ļaudis smej.
Bet ko gan sajuta Tatjana,
Kad pamanīja jezgā šai
To, kurš tik mīļš un baigs šķiet tai
Un kuru apdzied lira mana?
Oņegins sēž pa vidu tiem,
Lūr durvīs skatiem zaglīgiem.

Viņš zīmi dos – bars aplaudēs,
Viņš iedzer – visi dzer un ķērc,
Viņš pieri rauks – tie paklusēs,
Viņš smejas – visi smieklos rēc.
Ir skaidrs, ka viņš saimnieks te.
Un drošāka kļūst meitene,
Līdz, ziņkārības mākta, tā
Jau durvis paver šķirbiņā.
Te uzpūš vējš un tūdaļ dzēš
It visas lukturīšu liesmas.
Dziest arī mošķu dzērājdziesmas,
Oņegins acīm tumsu plēš,
Pret durvīm strauji ceļas viņš,
Un apklust lielais jandāliņš.

Ir viņai bail, un izmisīgi
Tā cenšas bēgt, bet kājas klūp.
Prom raujas viņa pārvarīgi
Un kliedz, bet skaņa mutē drūp.
Te Jevgeņijs jau durvis ver
Un mošķu skati Taņu tver.
Uz jaunuvi nu zvēri skatās
Un mežonīgos smieklos kratās.
Gan nagi, snuķi, baisās sejas,
Gan ilkņi, astes spalvainās,
Gan ragi, rokas kaulainās,
Gan rīkļu asiņainās ejas
Pret Taņu vēršas, tumsā skan:
Šis gardais kumoss pieder man!

Nē, man! – Jevgeņijs bargi teic,
Un tūdaļ pazūd mošķu bars.
Nu jaunuvei, ko šausmas veic,
Klāt pienāk saltās tumsas cars
Un klusēdams viņš aizved to
Uz stūra solu ļodzīgo.
Tur nosēdina, un turklāt
Grib lūpām viņas kaklu skārt.
Te pēkšņi Olga iekšā nāk,
Aiz viņas Ļenskis, gaisma zib,
Oņegins viņam iesist grib
Un baisi acis bolīt sāk,
Un lamāt viesus nelūgtos.
Tatjana, šķiet, jau miroņos.

Starp viņiem asa ķilda raisās,
Te pēkšņi Žeņa nazi tver,
Krīt nodurts Ļenskis, ēnas baisās
It visu savās skavās tver.
Skan kliedziens, sašūpojas grausts
Un Taņa mostas – sapnis lauzts.
Pusdzīva redz – jau gaišs ir logs,
Mirdz saulē leduspuķu žogs,
Ir gaiša diena pagalmā,
Te veras durvis – Olga kā
Mazs putniņš iespurdz istabā,
Kā Ziemeļblāzma uzmirdz tā
Un saka māsai – pastāsti,
Ko šonakt sapnī redzēji?

Rietumu konservatīvisms un “5. kolonnas olas”

Izlasot Aivara Ozoliņa rakstu “5 kolonnas olas”, kas atrodams žurnāla Ir 16. marta izdevumā,[1] rodas iespaids, ka žurnāls Ir nevis cenšas nodarboties ar objektīvu žurnālistiku, bet gan manipulē ar sabiedrisko domu kreiso un progresīvo politisko spēku interesēs. Raksta radītais priekšstats par pēdējā laika notikumiem atklāj apbrīnojami subjektīvu, vienpusīgu un tendenciozu iespaidu.

Kara apstākļi liek cilvēkiem aizmirst ikdienas strīdus un liela apdraudējuma priekšā atmest personiskās ambīcijas un lepnumu, lai rastu iespēju visai tautai vienoties cīņā pret ienaidnieku. Tieši uz to Raivis Dzintars bija norādījis savā portāla Delfi rakstā “Kad kultūrkari pierimst”.[2] Tomēr A. Ozoliņš savā rakstā izvēlējās šo kopējas sadarbības piedāvājumu noraidīt, piedēvējot tam “divkosīgumu” un deklarējot, ka R. Dzintaram politiskie uzskati esot svarīgāki nekā kopējais sabiedrības labums un intereses. A. Ozoliņa atbilde ir šāda: “Acīmredzot mums iesaka paklusēt tikmēr, kamēr sevi par “konservatīvajiem” nokristījušie putinisti sakārtos savu naida vārdnīcu.”

Teiktais liecina, ka atsevišķi kreisi liberālie spēki redz karu Ukrainā kā iespēju saasināt Latvijas iekšējo “kultūrkaru”. Par savu primāro uzdevumu tie uzskata LGBTQ+ prasību apmierināšanu un tiesiskuma ieviešanu pēc savas izpratnes, savukārt palīdzība Ukrainai tiem ir otršķirīga. Šādi tiek stiprināta nostāja, ka Ukrainā patiesībā notiekot karš starp dažādām pārvaldes formām – demokrātiju un autoritārismu. Liberālais spārns izliekas neredzam, ka karā vērojama cīņa starp nacionālismu un imperiālismu. Iespējams, ka to dara apzināti, jo šāds skatījums internacionālistiem un pasaules pilsoņiem, protams, nav izdevīgs. Ukraiņu nacionālismu nicina tādā apmērā, ka A. Ozoliņš, šķiet, pat sācis uzskatīt, ka Harkivā un Mariupolē nemaz netiek nogalināti ukraiņi, bet tikai krievi. Citādi grūti izskaidrot šo teikumu viņa rakstā: “Krievijas armija Harkivā un Mariupolē masveidā slepkavo krievus un aicina talkā čečenu un sīriešu algotņus.” Jācer gan, ka tā ir vienkārši autora paviršības kļūda.

Bieži vērojams, ka, nicinot konservatīvu nacionālismu, kreisi liberālie oponenti apzināti izvēlas to jaukt ar šovinismu. Nacionālisms ir etniski konservatīva politiska ideoloģija, kas pirmā vietā stāda nācijas identitāti; nacionālisms ietver nācijas identitātes un vērtību aizsardzību. Savukārt šovinisms ir ideoloģija, kurā savu nāciju uzskata par objektīvi pārāku. Parasti uzsver, ka nācijas apziņu veido kopēja vēsture, reliģija un valoda. Līdz ar to kreisais liberālisms aktīvi cīnās tieši pret minētajām nācijas identitātes pazīmēm, dažādos veidos cenšoties tās dekonstruēt un pierādīt to “neīstumu”.

Pēc A. Ozoliņa domām, jēdzieni “kultūrkarš”, “genderisms”, “sorosisms” un “kultūrmarksisms” esot Kremļa polittehnologu radīti. Tas ir savādi un liek domāt, ka viņš nav iepazinies ar šo jēdzienu izcelsmes vēsturi. “Kultūrkarš” ir kultūras konflikts starp sociālajām grupām un cīņu par šo sociālo grupu vērtību, pārliecību un prakšu dominanci. Pats jēdziens pārņemts no vācu “Kulturkampf” (“kultūras cīņa”), ko ieviesa Rūdolfs Virhova, apzīmējot kultūras un reliģisko grupu sadursmi Vācijas kanclera Oto fon Bismarka vadītajā kampaņā pret Romas katoļu baznīcas ietekmi (1871–1878).[3]

Mūsdienu “kultūrkara” jēdzienu pētījis Virdžīnijas Universitātes sociologs Džeimss Deivisons Hanters savā 1991. gada rakstā “Kultūras kari: cīņa par Amerikas definēšanu”. Hanters aprakstīja sabiedrisko procesu, ko skatīja kā dramatisku pārkārtošanos un polarizāciju, kas būtiski pārveidojusi Amerikas politiku un kultūru. Viņš apgalvoja, ka virknē sabiedrību šķelošo jautājumu – par grūtniecības pārtraukšanu pēc sievietes vēlēšanās, ieroču politiku, baznīcas šķirtību no valsts, privātumu, narkotiku lietošanu izklaides nolūkos, homoseksuālu attiecību pielīdzināšanu laulībai un cenzūru – pastāv nesamierināmi pretpoli. Šie jautājumi, pēc Hantera domām, sabiedrību sadalījuši divās karojošās nometnēs, kuras sevi definē nevis pēc sociālās šķiras vai konfesionālās, etniskās un pat politiskās piederības, bet gan pēc ideoloģiskā pasaules uzskata.[4] “Kultūrkaru” jēdziens mūsdienu izpratnē ir nācis no ASV politiskās teorijas vides.

Savukārt A. Ozoliņa lietotais jēdziens “sorosisms” ir saistīts ar filantropa Džordža Sorosa personību un darbību. 1990. gados Dž. Soross Ziemeļamerikā bija pazīstams kā veiksmīgs valūtas spekulants, kurš “salauzis Anglijas banku”. Viņu arī uzskatīja par demokrātijas atbalstītāju, jo viņš bija aktīvi pretojies totalitārajam komunismam. Taču 21. gadsimta sākumā Dž. Soross Amerikā ieguva renegāta demokrāta reputāciju. Filantropa propagandēto “jauno kreiso” ideoloģiju kritiski aprakstīja viņa konservatīvie politiskie pretinieki. Neapmierinātību ar Dž. Sorosa darbību pastiprināja apstāklis, ka viņš nebija ASV konservatīvo vidū populārās Izraēlas un tradicionālo ebreju labdarības organizāciju atbalstītājs. Laikā, kad Dž. Sorosa Krievijas pretinieki viņu uzskatīja par CIP aģentu un ASV valdības atbalstītāju, labējie Ziemeļamerikā Sorosu aprakstījuši kā antiamerikānisku un asi kritizējuši viņa narkotiku likuma reformu un spēcīgo kreisi liberālo ievirzi. Dž. Soross mūsdienās vairāk saistīts ar ASV Demokrātu partijas radikālo spārnu. Taču viņa vērtējums ir neviennozīmīgs abās politiskā spektra pusēs, jo arī daži ASV radikāli kreisā spārna aktīvisti nevēlas būt no viņa atkarīgi tāpēc, ka viņš burtiski ir lielā kapitāla un kapitālisma iemiesojums.[5] Tādējādi Rietumu konservatīvo izpratnē “sorosisma” jēdziens ir pārāk daudzslāņains, lai to atvasinātu no Krievijas propagandas.

Mūsdienu kultūras studiju socioloģiskās, materiālistiskās un politiskās pieejas pamatā ir teorētiskās atziņas, kas balstītas vairākos marksisma virzienos, kuru apkopojumu mēdz ietvert jēdzienā “kultūrmarksisms”. Kā idejiskos pārstāvjus šeit var minēt daudzus 20. gadsimta marksisma teorētiķus, kuri saistīti ar “jauno kreiso” intelektuālo kustību. Tie būtu Ģērgs Lukāčs, Antonio Gramši, Ernsts Blohs, Valters Benjamins, Herberts Markūze, Jirgens Hābermāss un Teodors Adorno. Viņi izmantoja Marksa teoriju, lai analizētu kultūras formas saistībā ar to rašanos, saikni ar sabiedrību un vēsturi, kā arī to ietekmi uz cilvēku grupām un sabiedrisko dzīvi. Tādējādi “kultūrmarksisma” tradīcija ir būtiska mūsdienu kultūras studiju sastāvdaļa. Kultūrmarksisms atšķiras no klasiskā marksisma filozofijas pieejas. Pēdējā balstījās dialektiskajā materiālismā, pieņemot, ka sabiedrības attīstību primāri nosaka ekonomiskie faktori. Kultūrmarksisma filozofiskajā straumē savukārt valdīja uzskats, ka dominē kultūras faktori, kas arī kalpo par pamatu dažādu identitāšu cilvēku grupu ekspluatācijai un diskriminācijai. Attiecīgi klasiskajā marksismā valdošais uzsvars uz īpašuma attiecībās balstīto ekspluatāciju un šķiru cīņu kultūrmarksismā tika aizstāts ar identitātes politiku. Identitātes pieeja māca, ka, balstoties noteiktos dzimuma, reliģijas, rases, sociālās izcelsmes, sociālās šķiras, vides un citos identificējošos faktoros, cilvēki izstrādā politiskās rīcības programmas, kuras aizsargā šīs identitātes. Identitātes politikas jēdziens ir izšķiroši būtisks tādās kustībās kā multikulturālisms, feminisms, lesbiešu, geju un transpersonu identitātes atzīšana, kā arī citās. Redzamākās kultūrmarksisma skolas ir Frankfurtes skola un Lielbritānijas kultūras studiju skola, kas nodrošinājušas mūsdienu kreisos politiķus ar dažādām kultūras kritikas metodēm un atziņām. Tās joprojām izmanto daudzi Rietumu pasaules kreisie aktīvisti, kuri cīnās par konkrētām pilsoniskām un politiskām tiesībām.[6] Pretēji A. Ozoliņa rakstītajam, nav pamata apgalvot, ka šīs identitātes teorijas, kurām ilgstoši pretojušies Rietumu konservatīvie spēki, būtu izdomājuši krievu polittehnologi.

Jēdziens “genderisms” (vai “ģenderisms”) Rietumu pasaulē oficiāli radās 1994. gada ANO Kairas Starptautiskajā konferencē par iedzīvotājiem un attīstību. Tur pirmo reizi jēdzienu “dzimte” (gender) ierakstīja dokumentā, ko izstrādāja starpvaldību sarunu rezultātā. Sešus mēnešus vēlāk IV Pasaules sieviešu konferences sagatavošanas komitejas sanāksmē Pekinā tradicionālā spārna katoļu grupas atklāti nosodīja jēdzienu “dzimte” saistībā ar netiešo atziņu, ka cilvēka dzimums tiekot konstruēts ar valodas un sociālo lomu palīdzību un ne vienmēr sakrītot ar bioloģisko dzimumu. 1997. gadā iznāca pirmā šo jēdzienu kritizējoša grāmata Dzimtes mērķis, ko sarakstīja Ziemeļamerikas konservatīvā katoļu žurnāliste Deila O’Līrija. 1997. gadā kardināls Rācingers, tobrīd Ticības doktrīnas kongregācijas vadītājs, grāmatā Zemes sāls rakstīja, ka dzimtes jēdziens “saceļas pret cilvēka kā bioloģiskas būtnes robežām”. Vatikāns izvērsa sistemātisku dzimtes (gender) teorijas teoloģisku kritiku. Kā piemēru var minēt 2003. gada krājumu “Leksikons: neskaidri un apspriežami termini attiecībā uz ģimenes dzīvi un ētiskiem jautājumiem” un 2004. gada “Vēstuli Katoļu baznīcas bīskapiem par vīrieša un sievietes sadarbību pasaulē”.[7] Kā redzams no vēstures, “genderisms” nav Krievijas polittehnologu izdomāts jēdziens, bet gan katoļu teoloģiskās kritikas auglis. Jāpiebilst, ka nebūtu racionāli uzskatīt Vatikānu par galveno Kremļa ideoloģijas izplatītāju pasaulē.

Protams, visus iepriekš minētos jēdzienus izmanto arī Krievijas propaganda, lai runātu ar Rietumu pasaules auditoriju, jau zināmajiem terminiem pievienojot sev izdevīgus elementus. Pastāv arī dažādas sazvērestības teorijas, kuras nesamērīgi pārspīlē šajos jēdzienos ietverto ideju ietekmi uz pasaulē notiekošo. Tomēr tas nedod pamatu nodēvēt visu minēto par Krievijas polittehnologu gara darbu.

Tomēr pastāv viens plaši lietots jēdziens ar noteiktu nozīmi, par kura izplatību Rietumu pasaule var pateikties PSRS laikmeta propagandai. Šis jēdziens ir “fašisms”. To nekritiski pielieto kreisie liberāļi attiecībā uz saviem politiskajiem pretiniekiem, ignorējot jēdziena akadēmisko nozīmi. Vācijas Komunistiskā partija (VKP) 1932. gadā izveidoja organizāciju “Antifaschistische Aktion”. Organizācija bija lojāla Josifa Staļina vadītajai padomju valdībai, jo VKP kopš 1928. gada kontrolēja un finansēja padomju valdība Maskavā.[8] “Antifaschistische Aktion” būtisks rīcības elements bija “fašistu” epiteta lietošana. Pēc Normana Deivisa teiktā, VKP ietekmē radītais jēdziens “antifašisms” radies kā Padomju Savienības ideoloģisks konstrukts. Epitetus “fašisms” un “fašisti” plaši izmantoja, lai raksturotu kapitālisma sabiedrību kopumā un arī jebkuru pretpadomju vai antistaļinisku darbību vai nostāju. Šo lietojumu pārņēma arī ar Kominterni saistītās komunistiskās partijas, to skaitā VKP.[9] Kominternes trešajā periodā (1928–1931) VKP pēc Maskavas norādījumiem iekļāva Vācijas sociāldemokrātisko partiju “fašistu” kategorijā, pamatojoties uz Staļina pasludināto un Kominternes atbalstīto “sociālfašisma” teoriju. Tā mācīja, ka sociāldemokrātija ir fašisma paveids – vēl bīstamāks un mānīgāks par atklāto fašismu. Doktrīna sludināja, ka komunistiskā partija ir vienīgā antifašistiskā partija, bet visas pārējās partijas ir “fašistiskas”. Turklāt “fašismu” definēja nevis kā īpašu politisku kustību, bet galvenokārt kā kapitālisma beigu posmu. Līdz ar to “antifašisms” kļuva par sinonīmu “antikapitālismam”.[10]

Šo konstruktu regulāri pielietoja PSRS politiskajā retorikā arī visā Aukstā kara periodā un saglabāja Krievijas politiskajā retorikā pēc PSRS sabrukuma. Mūsdienās ir daudzi krievu politiķi un publicisti, kuri šo terminu lieto nekritiski un sauc par “fašismu” ne tikai dažādas jēdzienam neatbilstošas autoritāras un nacionālistiskas politiskas tendences, bet pat savu liberālo oponentu politiskās platformas. Minētā pieeja turpina padomju laikā pastāvošo praksi: ar terminu “fašisms” apzīmē tik atšķirīgas parādības kā ASV konservatīvismu, Rietumeiropas sociāldemokrātiju un Ķīnas komunismu.[11]

PSRS ietekmēja Rietumu kreisās politiskās partijas, un padomju radīto “fašisma” konstruktu pārņēma arī daudzi Rietumu kreisie aktīvisti, pat atsevišķi kreisi noskaņoti akadēmiskie mācībspēki. Šī konstrukta lietošana izteikti pieauga pēc tam, kad pasaulē lielāku politisku atbalstu sāka iegūt konservatīvie politiskie spēki, attiecīgi saasinot kultūrkaru. Raksturīgs piemērs ir ASV prezidenta Donalda Trampa un Republikāņu partijas saukšana par “fašistiem”. Šādu retoriku lietoja gan parasti kreisie aktīvisti daudzajās pret Trampu vērstajās demonstrācijās, gan arī izglītoti žurnālisti un pētnieki, kuri ignorēja akadēmiski pieņemto fašisma definīciju. Lūk, ieskatam fragments no kreisā britu leiboristu laikraksta The Guardian raksta “Amerika iegājusi fašisma attīstības fāzē”. Raksts veidots, izmantojot kultūrmarksista Teodora Adorno teoriju: “Mūsdienu amerikāņu fašistu kustību vada oligarhiskas intereses, kurām sabiedriskais labums ir šķērslis, piemēram, ogļūdeņražu bizness, kā arī sociālās, politiskās un reliģiskās kustības, kuru saknes ir Konfederācijā. Kā jau visās fašistu kustībās, šie spēki ir atraduši populāru līderi, kuru neierobežo demokrātijas noteikumi, – šoreiz Donalda Trampa tēlā”.[12] Raksta autors ir Jeila Universitātes profesors Džeisons Stenlijs. Līdzīgas atziņas izteiktas Washington Post publicētajā rakstā “Trampisms ir amerikāņu fašisms”: “Prezidents un ievērojama daļa viņa atbalstītāju ir pieņēmuši amerikāņu fašismu. Un Trampa muldēšana šo būtību neatspēko. Lai gan viņš, iespējams, nevar nosaukt politisko teoriju, ko viņš ir pieņēmis, viņa paša neapdomība, iedomība un autoritārie instinkti ir noveduši viņu pie fašisma”.[13]

Kā redzams, visai precīzi tiek reproducēts padomju “fašisma” konstrukts, kā pierādījumus izmantojot norādes uz kapitālismu, reliģiju un kultūrmarksisma ideologu vidū populāro personības iezīmju psiholoģisko analīzi. Vienlaikus pastāv bažas, ka Trampa saukšana par “fašistu” grauj šo jēdzienu un noved pie nepareizas politiskās situācijas analīzes. Patiesi fašistiski ir tie vadoņi, kuri aptur vēlēšanas, atlaiž likumdevējus, iesloga pilsoņus nometnēs bez tiesas vai apelācijas iespējām, nostiprina vienpartejisku varas sistēmu un orientējas uz nacionālo šovinismu. Kā norādījis Teksasas Universitātes profesors Džeisons Braunlijs, pagātnes fašistu līderi “ne tikai īstenoja labējo politiku, viņi arī izveidoja masu mobilizācijas partijas un paramilitārās organizācijas ar mērķi aizslaucīt alternatīvas kustības un izveidot vienas partijas diktatūru”. Tātad Donalda Trampa valdīšanas laiks neatbilst fašisma akadēmiskajai definīcijai. Viņš neapdraudēja konstitucionālo demokrātiju, taču izaicināja liberālismu un liberālo demokrātiju. Jēgpilni būtu apgalvot, ka viņš bija neliberāls demokrāts. Līdzīgi ir iespējams raksturot arī lielu daļu no viņa atbalstītājiem. Tas izraisīja sašutumu kreiso liberāļu vidū, jo viņiem demokrātija un liberālisms ir sinonīmi. Tomēr tas nav tiesa – demokrātija var pastāvēt arī bez liberālisma.[14]

Līdzīga polemika un konservatīvo saukšana par “fašistiem” vai “nacistiem” vērojama ne tikai ASV, bet arī pārējā Rietumu pasaulē. Arī žurnālists A. Ozoliņš savā rakstā, šķiet, cenšas propagandēt iepriekš minēto PSRS ideoloģisko konstruktu, ka latviešu nacionālisti būtu pielīdzināmi “fašistiem”. Šo pieņēmumu balsta netieša norāde viņa rakstā – latviešu nacionālisti, viņš apgalvo, mēģinot savus “āriskās varas” simbolus pārkrāsot zili dzeltenus. Cerēsim, ka Ukrainas kara uzjundītie jautājumi palīdzēs Latvijas kreisajiem liberāļiem beidzot atbrīvoties no tādas “fašisma” definīcijas, kas radīta kādreizējās PSRS kultūrtelpā.

A. Ozoliņš, šķiet, pievienojas politologam Frānsisam Fukujamam. Fukujama nesen rakstīja, ka Rietumu konservatīvisms pastāvot, tikai pateicoties Krievijas ietekmei, un norādīja, ka visi konservatīvie “kultūras karotāji” esot bijuši zem Krievijas karogiem. Šāds apgalvojums ir nepamatots. Rietumu pasaules konservatīvisms sakņojas ideoloģijā, kura ir neatkarīga no Krievijas un radusies citā kultūrtelpā. Vispirms jāmin konservatīvisms ASV. Vismaz kopš prezidenta Ronalda Reigana laikiem tā ir politiska un sociāla filozofija, kas kā prioritāti izvirza amerikāņu tradīcijas, republikānismu un ierobežotu federālās valdības varu pār pavalstīm. Sociālajos jautājumos amerikāņu konservatīvisms atbalsta kristīgās vērtības, morālo absolūtismu, tradicionālās ģimenes aizstāvību un privātās brīvības aizsardzību, vienlaikus iebilstot pret abortiem un viendzimuma laulībām. Ekonomiskajā sfērā tas parasti atbalsta uzņēmējdarbību un kapitālismu. Amerikāņu konservatīvismam ir svarīga spēcīga valsts aizsardzība, ieroču nēsāšanas tiesības, brīva tirdzniecība un Rietumu kultūras aizsardzība pret komunisma, sociālisma un morālā relatīvisma radītajiem draudiem.[15]

Mūsdienās ASV Republikāņu partijā aptuveni divas trešdaļas reģistrēto vēlētāju ir konservatīvi kristieši.[16] ASV ir kristīga valsts, kurā pat viesnīcas katrā numurā saviem klientiem nodrošina Bībeles; tā ir tradīcija, kas pastāv jau vairāk nekā 100 gadus. Ņemot vērā apstākli, ka ASV ir spēcīgākā pasaules lielvalsts, nebūtu racionāli uzskatīt, ka Republikāņu partijas konservatīvismam pasaulē nav nekādas ietekmes un viss konservatīvisms nāk tikai no Krievijas. Tāpat arī Eiropā ir vērā ņemamas konservatīvisma tradīcijas, piemēram, gollisms vai tečerisms, kas ir pastāvējušas neatkarīgi no Krievijas ietekmes.

Nav pamata piedēvēt Ukrainai cīņu par kreisā liberālisma idejām tikai tāpēc, ka tā pašreiz karo pret Krieviju. Liberāļu vidē ir populāri skatīt Ukrainas prezidentu Volodomiru Zelenski kā LGBTQ+ karognesēju, atsaucoties uz viņa teicienu: “Mēs dzīvojam atvērtā un brīvā sabiedrībā (..) Lieciet taču tiem cilvēkiem mieru Dieva dēļ!” Ņemot vērā Zelenska partijas “Tautas kalps” darbību, maz ticams, ka prezidents ar šiem vārdiem bija domājis viendzimuma attiecību juridisku atzīšanu. Partija “Tautas kalps” 2020. gada sākumā izveidoja parlamenta grupu, lai cīnītos pret aicinājumiem paplašināt LGBTQ+ juridiskās tiesības. “Tautas kalpa” deputāts Svjatoslavs Jurašs norādīja, ka grupa iebildīs pret viendzimuma laulībām un LGBTQ+ adopcijas tiesībām. “Tautas kalpa” deputāti Georgijs Mazurašu un Oļena Lisa ir reģistrējuši jaunu likumprojektu, kas paredz noteikt administratīvo atbildību par homoseksuālisma un transpersonisma propagandu. Likumprojekts paredz uzlikt arī naudas sodu par “homoseksuālisma propagandu”.[17] Šāda veida likumdošana atrodama arī ASV republikāņu pavalstīs. Nav pamata uzskatīt, ka “Tautas kalpa “ deputāti šeit būtu ietekmējušies no Krievijas parauga.

Daudzas pazīmes liecina, ka, nākotnē iestājoties Eiropas Savienībā, Ukraina varētu pievienoties Višegradas valstu grupai Polijas vadībā, tādējādi stiprinot konservatīvisma politiskās pozīcijas bloka iekšienē. Frānsisa Fukujamas utopiskās fantāzijas par vēstures beigām un kreisā liberālisma “paradīzi zemes virsū” kārtējo reizi varētu nepiepildīties. Savukārt Rietumu konservatīvisma izredzes šajā kontekstā varētu raksturot ar Marka Tvena vārdiem: “Ziņas par manu nāvi ir stipri pārspīlētas”.

[1]https://ir.lv/2022/03/16/5-kolonnas-olas/

[2]https://www.delfi.lv/news/versijas/raivis-dzintars-kad-kulturkari-pierimst.d?id=54147906

[3] M. Spahn, “Kulturkampf”. The Catholic Encyclopedia. Pieejams: https://www.newadvent.org/cathen/08703b.htm

[4] J. Willick, “The Man Who Discovered ‘Culture Wars”. Pieejams: https://www.wsj.com/articles/the-man-who-discovered-culture-wars-1527286035

[5] N. McLaughlin. “How Politics Shape Reputation—A Case Study of George Soros?”. Pieejams: https://snaps.mcmaster.ca/project/how-politics-shape-reputation—-case-study-george-soros

[6] D. Kellner, “Cultural Marxism and Cultural Studies”. Pieejams: https://pages.gseis.ucla.edu/faculty/kellner/essays/culturalmarxism.pdf

[7] S. Correa. “Gender Ideology: tracking its origins and meanings in current gender politics”. Pieejams: https://blogs.lse.ac.uk/gender/2017/12/11/gender-ideology-tracking-its-origins-and-meanings-in-current-gender-politics/

[8] “Antifa (Germany)”. Pieejams: https://en.wikipedia.org/wiki/Antifa_(Germany)

[9] N. Davies, Europe at War 1939–1945: No Simple Victory, London: Pan Macmillan, 2008, p. 54.

[10] M. Bois, “Hitler Wasn’t Inevitable”,. Pieejams: https://www.jacobinmag.com/2015/11/nuremberg-trials-hitler-goebbels-himmler-german-communist-social-democrats/

[11] A. Umland, “Concepts of Fascism in Contemporary Russia and the West”. Pieejams: https://www.uvm.edu/~aivakhiv/Umland-2005.pdf

[12] J. Stanley, “America is Now in Fascism’s Legal Phase”. Pieejams: https://www.theguardian.com/world/2021/dec/22/america-fascism-legal-phase

[13] M. Gerson, “Opinion: Trumpism is American Fascism”. Pieejams: https://www.washingtonpost.com/opinions/trumpism-is-american-fascism/2021/02/01/c410f662-64b2-11eb-8c64-9595888caa15_story.html

[14] D. Matthews, “Is Trump a Fascist? Eight Experts Weigh in”. Pieejams: https://www.vox.com/policy-and-politics/21521958/what-is-fascism-signs-donald-trump

[15] “Traditionalist Conservatism in the United States” Pieejams: https://en.wikipedia.org/wiki/Traditionalist_conservatism#In_the_United_States

[16] J. Harwood, “White evangelicals’ dominance of the GOP has turned it into the party of resistance”. Pieejams: https://edition.cnn.com/2021/02/28/politics/white-evangelicals-gop-trump/index.html

[17] B. Globa, “LGBTQ rights in Ukraine and the false dawn of Zelenskyy” Pieejams: https://www.atlanticcouncil.org/blogs/ukrainealert/lgbtq-rights-in-ukraine-and-the-false-dawn-of-zelenskyy/

Cilvēktiesību spožums un posts. 1. daļa. Spožums

Cilvēktiesības mūsdienās tiek piesauktas un skandinātas uz katra soļa, un mūsu sabiedrības vairākumam tās šķiet kaut kas pašsaprotams – gandrīz vai kā gaiss, kuru mēs elpojam. Atsauce uz cilvēktiesībām – parasti kā izšķirošais arguments – gandrīz vai katru dienu skan parlamentu plenārsēdēs un tiesas sēžu zālēs. Vēl jo vairāk: Rietumu pasaules vispārējās dekristianizācijas un sekularizācijas apstākļos cilvēktiesības ir kļuvušas gan par savdabīgu reliģijas surogātu, gan arī par ētikas mērauklu. Ja agrāk, atmaskojot un kritizējot otra cilvēka amorālo rīcību, ļaudis mēdza atsaukties uz reliģiskiem konceptiem un autoritātēm – Dieva baušļiem, Dieva dusmām, garīdznieku iejaukšanos, – tad pēdējo divdesmit vai trīsdesmit gadu laikā tā vietā tiek piesauktas cilvēktiesības un to aizsardzībai izveidotās starptautiskās struktūras. Rūdolfa Blaumaņa drāmā Indrāni kalpone Līze sašutumā par jaunā Indrānu pāra slikto attieksmi pret vecajiem saimniekiem (Edvarta vecākiem) iesaucas: “Tāda bezdievība baznīcā no kanceles jāapsauc!” Šodien Līze būtu piedraudējusi Edvartam un Ievai ar Tiesībsarga biroju vai pat Strasbūras tiesu vai ieteikusi vecajam Indrānam vērsties ANO Cilvēktiesību komitejā Ženēvā, – jo tieši šīs (un līdzīgas) institūcijas ir kļuvušas par kādreizējo baznīcu kanceļu moderno ekvivalentu.

“Cilvēktiesības piemīt katram cilvēkam tādēļ vien, ka viņš ir cilvēks!” skandina gan “progresīvā”, gan konservatīvā spārna pārstāvji. Taču mūsu laikos jebkuram domājošam cilvēkam būtu jāapjauš, ka kaut kas visā šajā lietā tomēr nav kārtībā. Par to, ka ikvienam ir tiesības netikt nogalinātam, spīdzinātam, aplaupītam vai izspiegotam, nekādu iebildumu it kā nav un nevar būt. Taču pēkšņi izrādās, ka mūsdienās “cilvēktiesības” nozīmē kaut ko daudz vairāk. Piemēram, to, ka valstu likumos ir radikāli jāpārdefinē, kas ir laulība un ģimene; ka mātei ir jāgarantē tiesības nogalināt viņas nedzimušo bērnu; ka valstij ir pienākums ielaist un paturēt savā teritorijā tās pilsoņiem kulturāli svešus un potenciāli bīstamus cilvēkus (pašu pilsoņu viedokli nemaz neuzklausot); ka homoseksuāla dzīvesveida piekopējiem ir tiesības piekļūt svešiem bērniem valsts skolās un stāstīt viņiem par savu dzimumuzvedības modeli, bet vecāki nedrīkst neko iebilst. Vai patiešām šī destruktīvi ideoloģiskā programma arī izriet no tā, ka “cilvēks ir cilvēks”? Šeit gribot negribot ir jāreaģē ar citātu no Viljama Šekspīra “Hamleta”: “Something is rotten in the state of Denmark”.[1]

Vai cilvēktiesības var kritizēt?

Lai izvairītos no iespējamajiem pārpratumiem, uzreiz precizēšu: nē, es nenoliedzu, ka katram cilvēkam ir neatņemamu pamattiesību klāsts: tiesības uz dzīvību, ķermeņa un privātās dzīves neaizskaramību, īpašumu, ticības un sirdsapziņas brīvību, vārda un miermīlīgas pulcēšanās brīvību, utt. Ceru, ka arī lasītāju absolūtajam vairākumam šī atziņa ir pašsaprotama. Atzīstu un stingri apliecinu divas lietas vai, pareizāk sakot, vienas un tās pašas lietas divus aspektus. No vienas puses, šādas pamattiesības katram cilvēkam ir Dieva dotas. No otras puses, to saturs ir racionāli izsecināms gan no cilvēka kā saprātīgas sabiedriskas būtnes iedabas, gan arī no vispārējās, objektīvās lietu kārtības (tādēļ tās tiek tradicionāli sauktas par “dabiskajām tiesībām”). Es ne tikai teorētiski to atzīstu, bet arī savā praktiskajā juristes darbībā esmu bieži palīdzējusi citiem cilvēkiem šīs viņu tiesības aizstāvēt.

Kādēļ tad cilvēktiesības būtu jākritizē? Vai, precīzāk sakot, ko īsti es kritizēju? – Mana (un arī citu autoru) kritika ir vērsta pret moderno “cilvēktiesību” doktrīnu vai, citiem vārdiem sakot, pret “cilvēktiesību” jēdzienu jeb konceptu tā modernajā izpratnē. Es kritizēju to kopējo filozofisko ietvaru, kurā visas iepriekšminētās tiesības tiek oficiāli ievietotas mūsdienu laikmetā (konkrēti – pēc Otrā Pasaules kara beigām un it sevišķi pēc Dzelzs priekškara krišanas).

Nav principiāla strīda par to, ka ikvienam ir tiesības netikt noslepkavotam vai aplaupītam; cilvēku vairākums vismaz intuitīvā līmenī to vienmēr ir apjautis. Taču no kurienes viņam ir šīs tiesības? Kāds ir to avots? Atbilde var būt dažāda. Piemēram, zemgaļu valdnieks Nameisis un viņa karadraudzes vīri visdrīzāk teiktu, ka šādas tiesības viņiem dod paražas un tēvutēvu tikumi. Sengrieķu dzejnieks vai filozofs atbildētu, ka tie ir Olimpa dievu pasludinātie likumi. Romiešu stoiķis šo tiesību sakni saskatītu universālajā Visuma saprātā, kas atspoguļojas viedu vīru prātos. Austrumu dharmisko reliģiju (hinduisma, džainisma, budisma) skolotāji, bez šaubām, atsauktos uz karmas likumu un tā sekām, bet Konfūcijs – uz Rietumu valodās grūti iztulkojamo “Li” principu. Agrīnās kristīgās Baznīcas Tēvi kopā ar ASV “Tēviem dibinātājiem” nešaubīgi paziņotu, ka šādas neatņemamas tiesības cilvēkam ir devis Dievs–Radītājs. Viduslaiku sholasti un jaunāko laiku dabisko tiesību skolas pārstāvji tam piekristu, taču pārliecinošu un racionāli pamatotu atbildi meklētu lietu iedabā un to objektīvajā kārtībā. Imanuēls Kants atsauktos uz cilvēka kā būtnes vērtību, kas izriet no viņa transcendentās brīvības… Bet, ja mēs uzdosim šo jautājumu mūsdienu juristam, politiķim vai citam vidusmēra mūsdienu cilvēkam ar augstāko izglītību, tad atbilde ar gandrīz simtprocentīgu varbūtību būs šāda: “Tās ir manas cilvēktiesības, kuras man garantē starptautiskās deklarācijas, konvencijas un pakti, kā arī Latvijas Republikas Satversme!”

Ko mēs no tā visa varam secināt? Pirmkārt, to, ka “cilvēktiesības”, lai arī mūsu laikos dominējošā, tomēr nebūt nav vienīgā iespējamā atbilde uz jautājumu, vai un kādēļ cilvēkiem piemīt kaut kādas fundamentālas subjektīvas tiesības. Otrkārt, tā kā visas iepriekšminētās atbildes ir ļoti dažādas, arī to loģiskās un praktiskās sekas ir ļoti dažādas. Un, ja runājam konkrēti par pēdējo, mūsdienās vispārpieņemto atbildi – “cilvēktiesības” modernajā izpratnē, kā es tās pirms brīža definēju, – mans vērtējums ir skaidri un krasi negatīvs. Pirmkārt, modernā, pēc Otrā pasaules kara ieviestā cilvēktiesību koncepcija balstās uz ļoti vājiem vai pat aplamiem juridiskiem un filozofiskiem pamatiem. Otrkārt, tās piemērošana noved pie katastrofiskām sekām: tiesiskās nedrošības, tiesību sistēmas ideoloģizācijas, valsts diktāta pastiprināšanās uz cilvēku personiskās brīvības rēķina, sabiedrības polarizācijas un atomizācijas. Tātad – pie visa tā, kā novēršanai un apkarošanai cilvēktiesību sistēma it kā sākotnēji bija domāta.

Kas vispār ir “modernā cilvēktiesību doktrīna”?

Mūsdienu universitāšu lekcijās un mācību grāmatās dažreiz var dzirdēt un lasīt apgalvojumu, ka cilvēktiesību pirmsākumi esot meklējami Hamurapi likumos, Bībelē un citos ļoti senos avotos. Taču, kā to pareizi uzsvēra izcilais franču tiesību vēsturnieks un tiesību filozofs, klasiskās dabisko tiesību skolas pārstāvis profesors Mišels Villē (Michel Villey, 1914–1988), šie apgalvojumi ir absurdi: cilvēktiesības mūsdienu izpratnē ir jaunāko laiku produkts, un ar senatnes tekstiem tām ir gauži maz kopēja.[2]

Tātad – kas galu galā ir modernā cilvēktiesību doktrīna? Pamēģināšu paskaidrot ļoti vienkāršoti – tā, lai būtu saprotams arī nejuristiem. Modernā cilvēktiesību doktrīna atšķiras no klasiskās dabisko tiesību skolas vismaz četros pamatpunktos:

1) Klasiskā dabisko tiesību skola ir objektīviska: tā raugās uz Visumu jeb objektīvi pastāvošo lietu kārtību, uz cilvēka kā būtnes iedabu un dažādu lietu iedabām, lai saprastu, kādas tiesības atbilst pilnīgākai un harmoniskākai cilvēka spējību īstenošanai.[3] Turpretī modernā cilvēktiesību doktrīna ir subjektīviska: tā introspektīvi raugās cilvēku apziņā, sirdsapziņā, psihē, – lai saprastu, ko cilvēki sajūt un uzskata par pamattiesībām. Kuru cilvēku dvēselēs ir šādi jāskatās, – tas ir atsevišķs jautājums. Klasiskās dabisko tiesību skolas pārstāvis racionāli spriež: “Cilvēks pēc savas iedabas ir dzīva būtne, kas savas spējības var pilnībā īstenot, tikai dzīvam esot. Tādēļ ikvienai cilvēciskai būtnei piemīt tiesības uz dzīvību.” Modernās cilvēktiesību doktrīnas pārstāvis savukārt spriež tā: “Es negribu mirt, un mana intuitīvā uztvere, jūtas un sirdsapziņa man saka, ka nogalināt otru nevainīgu cilvēku ir slikti. Tāpat jūtas vairākums pārējo cilvēku, vai vismaz “progresīvo” ekspertu vairākums. Tādēļ starptautiskajās konvencijās un valstu konstitūcijās ir jāieraksta tiesības uz dzīvību, un tā šīs tiesības kļūs visiem saistošas.” Tad šis modernās cilvēktiesību doktrīnas pārstāvis turpina: “Bet es nejūtu (un mana sirdsapziņa man nesaka priekšā), ka aborts būtu kaut kas slikts un nosodāms – tādēļ uz nedzimušu bērnu tiesības uz dzīvību neattiecas… nu, vai varbūt attiecas, bet tikai, sākot no tā brīža un no tās augļa attīstības stadijas, kad man un citiem tas liekas pareizi.” Vai redzat atšķirību?

2) Klasiskā dabisko tiesību skola ir vienota jeb monistiska – kā tikko redzējām, tā neatdala faktus no tiesībām un balstās uz principu “ex factis ius oritur” – “no faktiem izceļas tiesības”. Modernā cilvēktiesību doktrīna ir duālistiska: tā mākslīgi atrauj tiesības no faktiem. Tas ir loģiski: ja jau pamattiesību pirmavots ir meklējams mūsu pašu apziņā un jūtās, tad viss pārējais kļūst mazsvarīgs. Piemēram, klasisko dabisko tiesību skolas pārstāvis saka: “Kā mums rāda bioloģijas zinātnes dati, katrs cilvēks ir vai nu vīrietis, vai sieviete. Šai realitātei ir jābūt atspoguļotai arī tiesībās.” Modernās cilvēktiesību doktrīnas pārstāvis atbild: “Nē, svarīgi ir tas, kā katrs konkrētais cilvēks subjektīvi jūtas, un visiem pārējiem šī viņa pašidentifikācija ir jāpieņem. Un, ja viņš jūtas nevis kā vīrietis vai sieviete, bet kā dženderkvīrs, demibojs, panseksuālis vai kāds cits no vairāk kā 70 “sociālajām dzimtēm” jeb dženderiem, tad visai sabiedrībai arī tas ir jāpieņem un jāatzīst (lai ko teiktu zinātnes dati).” Ja fakti nesaskan ar mūsu iedomām, tad jo sliktāk faktiem. Vai redzat atšķirību?

3) Tā paša iemesla dēļ klasiskā dabisko tiesību skola ir reālistiska (kā atskaites punktu tā lieto reālo, objektīvo lietu kārtību) un racionālistiska (šo lietu kārtību cilvēks apzina ar saprāta palīdzību). Savukārt modernā cilvēktiesību doktrīna ir voluntāristiska: tā pamatā balstās uz cilvēku gribu. Piemēram, klasisko dabisko tiesību skolas pārstāvis saka: ““Cilvēktiesības uz pārtiku un mājokli” ir absurds vārdu salikums, jo ko lai dara, ja ne viena, ne otra objektīvi nav – piemēram, kara un bada apstākļos? Cilvēka pamattiesībām ir jābūt reālām un universālām, bet šādos gadījumos tās paliek bezjēdzīgu tukšu vārdu līmenī.” Modernās cilvēktiesību doktrīnas pārstāvis atbild: “Nē! Ja mums ir politiskā griba cilvēces progresa labad šādas tiesības atzīt un nostiprināt starptautiskās konvencijās, tad neviens mums to nevar aizliegt.”

4) Visbeidzot, modernā cilvēktiesību doktrīna ir izteikti moralizējoša (tāpat kā visa modernā domāšana kopumā). Klasiskā juridiskā doma vienmēr ir ievērojusi robežu starp tiesībām no vienas puses un morāli un ētiku no otras. Lai gan pilnīgi atdalīt šīs abas lietas nav iespējams, tās tomēr ir divas dažādas cilvēka apziņas darbības jomas. Nebūt ne visam, kas ir amorāls jeb netikumīgs, ir jābūt arī prettiesiskam. Taču modernā cilvēktiesību doktrīna šo robežu nojauc. Mūsdienu sabiedrība uzskata rasismu par vienu no amorālākajām parādībām pasaulē un dramatiski nosoda “labējos ekstrēmistus”? Tas nozīmē rīkoties: cīņa pret rasismu ir jānostiprina cilvēktiesību dokumentos, bet “labējiem ekstrēmistiem” nedrīkst atzīt nekādas cilvēktiesības – vismaz sociālpolitiskajā jomā.

Lūk, tieši šo subjektīvisko, duālistisko, voluntāristisko un moralizējošo cilvēktiesību doktrīnu es arī vēlos kritizēt. Šis temats ir ļoti plašs un par to ir ļoti daudz sakāmā, tādēļ šajā rakstu sērijā centīšos tikai vispārēji ieskicēt galvenās moderno cilvēktiesību problēmas. Katras konkrētās problēmas dziļākai analīzei būtu nepieciešama atsevišķa publikācija.

Vai cilvēktiesības drīkst kritizēt?

Kā redzējām iepriekš, cilvēktiesības var un vajag kritizēt. Bet vai mūsu sabiedrībā to vēl drīkst? Tas ir svarīgs un nopietns jautājums, jo, kā jau teicu raksta sākumā, cilvēktiesību diskurss un cilvēktiesību terminoloģija ikdienā caurstrāvo visu mūsu dzīvi un ir kļuvuši par reliģijas un – vismaz daļēji – morāles surogātu mūsdienu dezorientētajiem Rietumu cilvēkiem. Cilvēktiesības ir viens no kvazireliģiskajiem pamatdogmātiem, uz kuriem tiek oficiāli balstītas visas mūsdienu Rietumu sabiedriskās un valstiskās struktūras.

Kas notiek, ja kāds šos dogmātus apšauba vai kritizē? Tad principā notiek tas pats, kas notiktu daudzās Eiropas zemēs 16. gadsimtā: apšaubītājs vispirms tiek atzīts par reliģisku ķeceri un pēc tam – automātiski – arī par politiski neuzticamu personu, nodevēju, jo reliģiskā ortodoksija ir viens no pilsoniskās lojalitātes kritērijiem. Protams, vispārējās tikumu atmaigšanas apstākļos arestēts, spīdzināts un uz sārta dedzināts neviens netiek; tomēr profesionālajā un akadēmiskajā jomā šādam brīvdomātājam var rasties nopietnas problēmas.

To, ka cilvēktiesību doktrīnas kritika mūsdienās ir tabu arī Latvijā, sapratu 2016. gada rudenī, kad viena no lielajām Latvijas augstskolām atteicās publicēt manu zinātniskās konferences ietvaros iesniegto rakstu “Starptautisko tiesību izmantošana ideoloģisko postulātu ieviešanai valstu konstitucionālajās sistēmās” (jāsaka, ka tas bija pirmais un vienīgais šāds atgadījums manā profesionālajā dzīvē – gan Latvijā, gan ārzemēs). Atteikuma galvenais iemesls bija formulēts šādi: “[Šā] raksta ideoloģiskie pamati neatbilst Satversmes 89. pantā paredzētajiem pienākumiem atzīt un ievērot cilvēka pamattiesības, tostarp arī no Latvijas starptautiskajām tiesībām izrietošās cilvēktiesības, kā arī Latvijā pastāvošo demokrātiskas tiesiskas valsts un cilvēka pamattiesību izpratni.” Man pašai šis atteikums bija vienkārši nepatīkams, bet kuriozs atgadījums, kurš manu likteni nekādi neietekmēja – taču padomāsim par tiem cilvēkiem, kuri dzīvo Latvijā, pelna tur savu dienišķo maizi un gribot negribot ir spiesti klusēt.

Es sevi uzskatu par dižās Rietumu sholastiskās tradīcijas mantinieci un neatzīstu nekādus intelektuālus tabu. Viduslaikos, kad praktiski visi cilvēki ticēja Dievam, dominikāņu mūks un priesteris sv. Akvīnas Toms nebaidījās jautāt: “Vai Dievs eksistē? Vai Viņa esamību var pierādīt un vai vispār ir vērts to darīt?” – un šos fundamentālos jautājumus izanalizēja līdz pašiem pamatiem. Kādēļ lai ar cilvēktiesībām rīkotos citādi? Vēl 13. gadsimtā Sorbonnas universitātes dibinātājs Robērs de Sorbons (Robert de Sorbon) teica: “Nekas nav pilnīgi zināms, ja tas nav ticis izkošļāts ar disputa zobiem”. Un 20. gadsimta britu vēsturnieks Kristofers Dousons (Christopher Dawson) piemetināja: “Tendence pakļaut jebkuru jautājumu – no acīmredzamākā līdz samudžinātākajam – šim košļāšanas procesam ne tikai veicināja prāta asumu un domāšanas precizitāti, bet, kas ir pats galvenais, attīstīja šo kritikas un metodisko šaubu garu, kuram Rietumu kultūra un zinātne ir tik daudz parādā.”[4] Tieši to es arī vēlos darīt un aicinu darīt citus.

Konservatīvo kapitulācija

Diemžēl mūsdienu Eiropā šāda kritika ir stipri apgrūtināta. Pat to politiķu un intelektuāļu absolūtais vairākums, kuri sauc sevi par “konservatīvajiem”, jau sen ir pieņēmuši “progresīvo” spēku oficiālo nostāju, tikai “mīkstinātā” formā. Viņuprāt, modernā cilvēktiesību doktrīna pati par sevi esot ļoti laba un slavējama; to tikai piemērojot nepareizi. Esot tikai jāieceļ “pareizie” – konservatīvie – cilvēki Eiropas Cilvēktiesību tiesā un dažādu valstu konstitucionālajās tiesās, un šie “pareizie” cilvēki noteikti spēšot atgriezties pie “pareizās” cilvēktiesību izpratnes. Viņiem nepietiek drosmes principiāli apstrīdēt valdošo cilvēktiesību doktrīnu kā tādu.

Katoļu baznīca, kas ilgu laiku bija drosmīgi turējusies pretī modernajiem maldiem, šajā ziņā diemžēl arī ir kapitulējusi. Tas ir īpaši traģiski, jo tieši Katoļu baznīcas ietvaros veiktais intelektuālais darbs ir devis pasaulei dabisko tiesību doktrīnu: Graciāna Dekrētu, sv. Akvīnas Toma Summa Theologiae, Salamankas skolas vēlīno sholastu (de Vitorijas, Suaresa, Vaskesa, Marianas, de Soto, Kovarubiasa u. c.) darbus. Tomēr viss šis bagātīgais mantojums šobrīd ir pamests novārtā. Kopš pagājušā gadsimta 60. gadiem Romas pāvestu enciklikās, citos rakstos un uzrunās moderno cilvēktiesību diskurss principu līmenī ir ticis pilnīgi atzīts un padarīts par savējo; dažus no šiem tekstiem (vai to attiecīgās daļas) nu jau ir pagrūti atšķirt no ANO politiskajām deklarācijām. 1994. gadā Vatikāna grāmatu apgāds laida klajā Džordžo Filibeka (Giorgio Filibeck) sastādīto kompendiju Cilvēktiesības Baznīcas mācībā: no Jāņa XXIII līdz Jānim Pāvilam II (tātad šaurajā laikposmā no 1958. līdz 1994. gadam), un jau tad šis tekstu krājums sasniedza gandrīz 500 lappušu garumu.[5]

Es nezinu, vai varu nosodīt 20. gadsimta otrās puses pāvestu rīcību. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņus vadīja cēls un labs motīvs: pacensties runāt ar moderno pasauli tās valodā, lai sludinātu tai Evaņģēliju. Taču, kā rāda vēsture, visbiežāk notiek otrādi: sludinātājs pārvērtē savas spējas un pats pamazām pieņem ne tikai sludināmā valodu, bet arī domāšanas un vērtību sistēmu. Ne velti angļu sakāmvārds brīdina: “Tam, kurš ēd vakariņas kopā ar velnu, ir vajadzīga gara karote.” Jebkurā gadījumā, es nebūt neesmu vienīgā, kuru šāda situācija apbēdina un uztrauc. 1983. gadā jau minētais profesors Mišels Villē jutās ārkārtīgi izbrīnīts, vīlies un samulsis pēc tam, kad bija noklausījies pāvesta Jāņa Pāvila II runu ar cilvēktiesību slavinājumu. Vairākkārt apspriedis šo jautājumu ar kolēģiem un domubiedriem, viņš sarakstīja un izdeva vienu no saviem pazīstamākajiem darbiem – Tiesības un cilvēktiesības (Le droit et les droits de l’homme) – nelielu, bet intelektuāli ļoti piesātinātu grāmatu, kas bija “ar dēla padevību” veltīta Jānim Pāvilam II.[6] Šis nelielais juridiskais traktāts ir viena no spēcīgākajām līdz šim publicētajām apsūdzībām modernajai cilvēktiesību doktrīnai. Protams, Latvijas juristiem gan pats Villē, gan viņa grāmata ir pilnīgi nezināmi.

Cilvēktiesības, latvieši un ukraiņi

Latviešu attiecības ar “cilvēktiesību” jēdzienu vēsturiski ir bijušas divdomīgas. Kā redzēsim šīs rakstu sērijas otrajā daļā, pirmajā Latvijas neatkarības posmā mūsu senči brīnišķīgi iztika bez šā koncepta, tāpat kā pārējās Rietumu tautas. Padomju okupācijas laikā PSRS konstitūcijā pilsoņiem tika formāli garantētas dažnedažādas pamattiesības; Padomju Savienība pat bija ratificējusi ANO Starptautisko paktu par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, – taču visi saprata, ka tā ir vistīrākā liekulība un ir izdarīts tikai izskata pēc.

Tomēr 1986. gada jūnijā, Trešās Atmodas sākumā, vairāki latviešu patrioti nodibināja cilvēktiesību aizstāvības grupu Helsinki-86, lai sekotu latviešu tautas ekonomisko, kultūras un individuālo tiesību aizstāvībai. Tā laika apstākļos daudziem šķita, ka starptautiskajos dokumentos ietvertās cilvēktiesību normas varētu izmantot arī latviešu tiesību aizsardzībai un viņu stāvokļa uzlabošanai. Galu galā, ja cilvēktiesības ir visiem, tad arī mums tās ir, – loģiski, vai ne?

Situācija krasi mainījās uzreiz pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas. Kopš padomju laikiem Latvijā bija palikuši simtiem tūkstošu “krievvalodīgo” – t. i., bijušās PSRS pilsoņu, kuri bija “pēkšņi” attapušies neatkarīgā valstī. Viņi acumirklī sāka ļoti skaļi un agresīvi izmantot cilvēktiesību retoriku savu zaudēto privilēģiju aizstāvībai: lai varētu arī turpmāk visur lietot tikai krievu valodu, turpināt dzīvot likumīgajiem īpašniekiem atņemtajos dzīvokļos utt. Ar šo pašu cilvēktiesību retoriku uz tikko atjaunoto Latviju tika izdarīts masīvs politisks spiediens arī no ārienes, turklāt divās frontēs: gan no Krievijas, kas izmantoja šos “krievvalodīgos” cīņai par savām ģeopolitiskajām interesēm, gan arī no dažādām starptautiskām organizācijām, kas vēlējās par katru cenu novērst starpetniska konflikta iespējamību Rietumeiropas pievārtē un spieda Latviju piekāpties “mīļā miera labad”. Mazliet vēlāk pat tika nodibināta partiju savienība (pēc tam – partija) ar nosaukumu Par cilvēka tiesībām vienotā Latvijā (PCTVL), kas cīnījās par “krievvalodīgo” interesēm un 2014. gadā tika godīgi pārsaukta par Latvijas Krievu savienību. Nav jābrīnās, ka toreiz latviešu vairākuma apziņā vārdam “cilvēktiesības” bija nelāga pieskaņa, jo tas stabili asociējās ar pēcpadomju lielkrievu šovinismu un Latvijas drošības apdraudējumu.

Kopš tā laika ir aizritējuši daudzi gadi. Latvija ir attīstījusies; etnosociālā spriedze ir atkāpusies dibenplānā (vismaz pagaidām). Ir izaugusi jauna latviešu paaudze, kas visu iepriekš teikto vairs nezina vai neatceras un kuras apziņā vārdkopa “Tatjana Ždanoka” vairs neizraisa to emociju gammu, kāda bija viņu vecākiem un vecvecākiem. Šīs paaudzes acīs cilvēktiesības atkal ir kaut kas ļoti labs: progresa dzinējs un sociālā taisnīguma iedibināšanas līdzeklis. Atbilstoši tam, kas šiem jauniešiem ir ticis iemācīts skolā un tam, ko viņi redz un dzird masu saziņas līdzekļos, cilvēktiesības aizsargā dažādas minoritātes (etniskās, reliģiskās, seksuālās) un bruģē ceļu uz taisnīgu nākotnes sabiedrību bez jebkādas diskriminācijas, kur visi būs vienlīdzīgi un laimīgi, – tātad savdabīgu paradīzi zemes virsū. Iestājoties un cīnoties par cilvēktiesībām, jaunietis parāda un pierāda pašam sev un citiem, cik viņš ir tikumīgs, drosmīgs un pareizs (angļu valodā šādu nostāju sauc par “virtue signalling”).

Visbeidzot, tieši tagad, kad rakstu šīs rindiņas, Krievijas noziedzīgais Putina režīms ir iebrucis neatkarīgajā Ukrainā un met aviobumbas uz ukraiņu pilsētām. Dun sprādzieni, līst asinis, iet bojā civiliedzīvotāji. Visa pasaule bailēs no Kremļa kodolieročiem no malas noraugās, kā Ukraina noasiņo. Un šobrīd viss skaļais “cilvēktiesību” diskurss pēkšņi šķiet nožēlojami sīks un patētisks: izrādās, ka gadu desmitiem ilgais cilvēktiesību kults nekādu pasaules uzlabošanos nav panācis un šī pasaule gaidītās “paradīzes” vietā strauji tuvojas kaut kādai pamazinātai elles kopijai. Tas, ka ukraiņiem ir dažnedažādās starptautiskās konvencijās un paktos deklarētās cilvēktiesības, kuras modri “sargā” starptautisko birokrātu pūļi Rietumos, pēkšņi izrādās tukši un bezjēdzīgi vārdi, kad šo pašu ukraiņu dzīvojamajai mājai uzkrīt krievu aviācijas lādiņš. Šo cilvēktiesību aspektu aplūkošu rakstu sērijas otrajā un trešajā daļā.

Un, kā jau teicu, modernā cilvēktiesību doktrīna ir intelektuāli nesakarīga un ir novedusi pie dažādām negatīvām sekām. Šīs sekas jau īsumā pieminēju: tiesiskā nedrošība, tiesību sistēmas ideoloģizācija, valsts diktāta pastiprināšanās uz cilvēku personiskās brīvības rēķina, sabiedrības polarizācija un atomizācija pastāvīgo konfliktu dēļ. Kā konkrēti izpaužas šī moderno cilvēktiesību graujošās sekas, to arī aplūkosim šīs rakstu sērijas nobeigumā. Taču vispirms es vēlētos paskaidrot, kādēļ cilvēktiesību doktrīna ir vienkārši nevajadzīga, un šim jautājumam būs veltīta sērijas otrā daļa.

[1] “Kaut kas ir sapuvis Dānijas karaļvalstī” (angļu val.).

[2] Michel Villey. Le droit et les droits de l’homme. Paris: Presses Universitaires de France, 1983, pp. 15–16.

[3] Par lietu spējību un īstenotību skat. Juris Rudevskis, “Klasiskā reālista rokasgrāmata jeb ceļš uz sakārtotu domāšanu. 2. daļa”, Telos.lv, 5.5.2021. Pieejams šeit: https://telos.lv/realista-rokasgramata-2/.

[4] Christopher ﻿Dawson, Religion and the Rise of Western Culture, New York: Image Books, 1991 [1950], pp. 190–91.

[5] Giorgio Filibeck, Human Rights in the Teaching of the Church: From John XXIII to John Paul II, Vatican City: Libreria Editrice Vaticana, 1994, 494 pages.

[6] Michel Villey, turpat.

Cilvēktiesību spožums un posts. 2. daļa. Ilūzija

Drīz pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, pagājušā gadsimta 90. gadu pašā sākumā, kādā no avīzēm parādījās latviešu rakstnieka, dzejnieka un kinoscenārista Laimoņa Vāczemnieka dzejolis “Cilvēktiesības” (tam uzreiz pievērsa uzmanību arī trimdas tautiešu prese). Šo dzejoli sākotnēji gribēju izmantot kā šīs rakstu sērijas epigrāfu, taču tas šim nolūkam ir pārāk garš. Tomēr man šķiet svarīgi, lai jūs uzmanīgi izlasītu to visā pilnībā. Manuprāt, lai arī Vāczemnieks rakstīja par sava konkrētā laikmeta apstākļiem, viņa dzejolis ir izrādījies pārsteidzoši pravietisks un ir aktuāls vēl šobaltdien. Vēl jo vairāk: pat nebūdams jurists, autors ir brīnumainā kārtā diezgan precīzi uztvēris un noformulējis galvenās juridiskās un filozofiskās problēmas, kas skar moderno cilvēktiesību doktrīnu. Tādēļ esmu nolēmusi šajā rakstā turpmāk strukturēt savu cilvēktiesību kritiku ap atsevišķiem Vāczemnieka dzejoļa pantiem vai rindiņām. Tātad, lūk, Laimoņa Vāczemnieka dzejolis.

CILVĒKTIESĪBAS
Pats savā namā, latvieti
Drīz netiksi vairs iekšā,
Jo tie kam CILVĒKTIESĪBAS,
Tev aizsteigušies priekšā.
Un tāpēc tiem, kas saimnieko
Pa tavām tēva mājām,
Tu, cienot CILVĒKTIESĪBAS,
Jel nemaisies pa kājām!
Un neceri, ka labdienas
Tev tavā mēlē sacīs,
Bet toties CILVĒKTIESĪBAS
Kā pirkstus grūdīs acīs.
Pat ja dēļ gultas vienīgās
Jums būtu jāsastrīdas,
Dod viņiem CILVĒKTIESĪBAS
Un guli pats uz grīdas!
Jo pirmās šķiras cilvēkam,
Lai arī kur tu ietu,
It visur CILVĒKTIESĪBAS
Liek piešķirt goda vietu.
Nekur neviens pat nepiemin,
Ka, sākot ceļu grūtu,
Kaut kas no CILVĒKTIESĪBĀM
Mums arī jādod būtu.
Bet gan jau mūsu zemītē
Viss nemiers drīz būs rimies,
Jo, lūk, pret CILVĒKTIESĪBĀM
Mēs nenoturēsimies.
Ko neiespēja gadsimti
Zem apspiedēju jūga,
To paveiks CILVĒKTIESĪBAS,
Kas mums tik ilgi trūka.

Izlasot šo dzejoli, kļūst skaidrs, kādā vēsturiskā kontekstā tas ir tapis un par ko tieši tas runā. Dzejolis ir sarakstīts pagājušā gadsimta 90. gadu sākumā, kad (kā jau teicu šīs rakstu sērijas pirmajā daļā) no Krievijas un vairāku starptautisko organizāciju puses bija sācies masīvs politisks spiediens uz tikko atjaunoto Latvijas Republiku sakarā ar t. s. “krievvalodīgo” tiesībām un privilēģijām. Citiem vārdiem sakot, Vāczemnieka dzejolis tapa tad, kad cilvēktiesību retorikas lielgabals bija pavērsts pret pašiem latviešiem un Latvijas valsti. Taču šo literāro darbu tikpat labi var attiecināt arī uz mūsdienu skatījumu.

Cilvēce bez cilvēktiesībām

Sāksim ar dzejoļa beigām: “…[C]ilvēktiesības, / Kas mums tik ilgi trūka”. Taisnības labad jāsaka, ka pēdējo rindiņu var saprast divējādi: kā retorisku paņēmienu ironijas atveidošanai (“Tā tik mums vēl trūka!”) vai arī nopietnu pozitīvu apgalvojumu (“Cilvēktiesības, kuru tik ilgi pietrūka mums pašiem – latviešiem”). Ir iespējami abi varianti, taču man visā dzejoļa kopējā kontekstā autora nodomam atbilstošāks šķiet pirmais – ironiskais.

Un patiešām, ar ironiju jājautā: kā gan mēs, paaudžu paaudzēs Rietumu civilizācijai piederīgie, esam spējuši tik ilgus gadsimtus dzīvot un attīstīties bez cilvēktiesību doktrīnas? Zinu, ka šis jautājums izraisīs nikna sašutuma vētru no “progresīvo” juristu un aktīvistu puses, taču tas ir absolūti leģitīms un pamatots. Ja paklausās šos juristus un aktīvistus, rodas iespaids, ka līdz ANO Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas pasludināšanai 1948. gadā cilvēces vēsturē viscaur valdīja tikai tumsība, ļaunums, apspiešana un beztiesiskums. It īpaši viņi atsauksies uz Otro Pasaules karu, tā šausmām, Holokaustu utt. Taču Rietumu pasaules vēsture ar Otro Pasaules karu neaprobežojas; pirms tam bija aizritējuši daudzi un ilgi gadsimti, kuros bija notikušas gan labas, gan sliktas lietas.

Domāju, ka absolūtajam vairākumam lasītāju ir bijusi iespēja ja ne aprunāties ar pirmskara Latvijā dzīvojušiem ģimenes locekļiem, tad vismaz aplūkot vecas fotogrāfijas gan no svētīgajiem “mierlaikiem”, gan arī vēl no cariskās Krievijas laikiem. Līdz ar to katram ir bijusi iespēja pārliecināties, ka, kopumā raugoties, cilvēki šajos laikmetos dzīvoja normālu dzīvi. Pat no Viduslaiku miniatūrām un dokumentiem ir redzams, ka, par spīti visiem kariem, epidēmijām un neražām, arī šajā laikmetā cilvēki dzīvoja kopumā normāli: strādāja, atpūtās, precējās, rīkoja balles un turnīrus, bet, ja viņu tiesības tika aizskartas, vērsās kompetentajās tiesās. Un, starp citu, vēl atrada laiku un spēkus, lai dibinātu universitātes, celtu gotiskās katedrāles, rakstītu teoloģiskus traktātus un tādus literatūras dārgumus kā Dievišķā komēdija, Dziesma par Rolandu un Dekamerons. Tātad nav taisnība, ka pirms cilvēktiesību jēdziena ieviešanas mūsu senči būtu dzīvojuši kaut kādos šausmīgos Dantes elles lokos.

Kā jau teicu šīs sērijas pirmajā rakstā, dažu autoru centieni meklēt cilvēktiesību pirmsākumus Hamurapi likumos, Bībelē un citos senajos avotos ir aplami, jo cilvēktiesības ir tipiska jaunāko laiku parādība. Vēl līdz pavisam nesenam laikam Rietumu tautām pilnīgi pietika ar dabisko tiesību izpratni un ar saprātīgu juridisko domāšanu, lai ne tikai aizstāvētu cilvēku pamattiesības, bet arī šīs aizstāvības garantijas paplašinātu un pastiprinātu. Ievērojamākais Viduslaiku kanonisko tiesību normu apkopojums – 12. gadsimta pirmajā pusē sastādītais Graciāna Dekrēts (Decretum Gratiani) – jau saturēja norādi uz “ius naturale” – dabiskajām tiesībām, kas nevis izriet no kaut kādām īpašām kārtu privilēģijām, bet piemīt visiem cilvēkiem viņu cilvēciskās iedabas dēļ. 1215. gadā angļu baroni piespieda karali Jāni Bezzemnieku (King John Lackland) apstiprināt Lielo Brīvību hartu (Magna Carta Libertatum jeb vienkārši Magna Carta), kas garantēja tiesības uz taisnīgu tiesu un aizliedza patvaļīgu apcietināšanu. Divi citi angļu likumi – 1679. gada Habeas Corpus Act un 1689. gada Bill of Rights – nostiprināja un paplašināja aizsargājamo tiesību klāstu. 16. un 17. gadsimtu Spānijā milzīgu ieguldījumu dabisko tiesību definēšanā deva rakstu sērijas pirmajā daļā jau minētie Salamankas skolas profesori, kuru atziņas cita starpā radīja pamatu indiāņu pamattiesību aizsardzībai Spānijas kolonijās Jaunajā Pasaulē. Tad nāca t. s. modernās dabisko tiesību skolas pārstāvji (Grocijs, Pufendorfs, de Vatels u. c.).

Visu šo laiku – vairāku gadsimtu garumā – Eiropas universitātēs studentiem stāstīja par dabiskajām tiesībām, bet dažādu valstu tiesas un tiesneši savos spriedumos šīs tiesības regulāri ņēma vērā un aizstāvēja. Jā, protams, ne tuvu ne tādā līmenī, kā šodien – taču būtu pilnīgi aplami apgalvot, ka to laiku Rietumos vispārīgi valdīja patvaļa un beztiesiskums. Visbeidzot, 1776. gadā pieņemtās ASV Neatkarības deklarācijas preambula pasludina: “Mēs uzlūkojam par pašsaprotamu, ka visi cilvēki ir radīti vienlīdzīgi un ka viņu Radītājs tiem piešķīris noteiktas neatņemamas tiesības, starp kurām ir dzīvība, brīvība un tiekšanās pēc laimes”. Kā redzat, nekādas atsauces uz “cilvēktiesībām”.

Pats termins “cilvēktiesības” Rietumu civilizācijas vēstures mērogā ir radies salīdzinoši nesen. Tā lietojums (franču valodā – “droits de l’homme”) ir pirmoreiz fiksēts 1770. gadā Amsterdamā franču valodā publicētajā grāmatā Abu Indiju vēsture. Lai gan grāmata iznāca anonīmi, šobrīd uzskata, ka tās autors bija franču vēsturnieks Gijoms Tomā Fransuā Renāls (Guillaume Thomas François Raynal) sadarbībā ar slaveno Apgaismības laikmeta enciklopēdistu Denī Didro (Denis Diderot). Tiesisko leģitimāciju šis termins pirmoreiz ieguva 1789. gada 26. augustā, kad Francijas Nacionālā Asambleja pieņēma “Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju” (“Déclaration des droits de l’homme et du citoyen”). Bet arī tad neviens vēl nesāka runāt par cilvēktiesībām kā juridisku jēdzienu.

Jāuzsver, ka minētā Francijas tiesību deklarācija nekādā ziņā neaizkavēja franču revolūcijas terora giljotīnu darbību, lokālo genocīdu Vandejā un citas ar revolūciju saistītās šausmas, – tas viss lieliski notika svinīgi deklarēto “cilvēka un pilsoņa tiesību” “pavēnī”. Termins “cilvēktiesības” uz brīdi atguva popularitāti 1898. gadā, kad par valsts nodevību notiesātā Francijas armijas kapteiņa Alfrēda Dreifusa (Alfred Dreyfus) aizstāvji nodibināja “Cilvēktiesību līgu” (“Ligue des Droits de l’Homme”). Taču jāsaprot, ka līdz pat 20. gadsimta vidum “cilvēktiesību” jēdziena semantiskais tvērums palika visai neskaidrs un balansēja uz tiesību, ētikas, politikas un ideoloģijas robežas. Turklāt dažās valodās šajā ziņā vēl nebija nostiprinājusies vienota terminoloģija (franču val. – “droits de l’homme”, “droitshumains”, “droit humain”, angļu val. – “human rights”, “rights of man” utt.).[1]

1791. gadā tika pieņemti pirmie desmit labojumi ASV Konstitūcijā, kas kopā veido t. s. ASV Tiesību bilu (Bill of Rights) un satur vairāku svarīgu pamattiesību garantijas: tiesības uz vārda brīvību, tiesības nēsāt ieročus, tiesības uz lietas izskatīšanu zvērināto tiesā utt. Taču ASV Tiesību bils ļoti būtiski atšķiras no modernajiem cilvēktiesību dokumentiem. Pirmkārt, Tiesību bils ir ASV iekšējo konstitucionālo tiesību sastāvdaļa, un tajā nostiprinātās garantijas kopš paša sākuma tika uzlūkotas kā ASV pilsoņu (un citu iedzīvotāju) privilēģija, nevis kaut kādas abstraktas “cilvēktiesības”. Otrkārt, šīs garantijas ir izteiktas nevis pozitīvā, bet negatīvā formā: nevis “valsts savā Konstitūcijā žēlīgi piešķir cilvēkiem tādas un tādas tiesības”, bet gan “Konstitūcija aizliedz valstij aizskart tādas un tādas tiesības, kas cilvēkiem jau objektīvi piemīt.” Vai redzat atšķirību?

Laikposmā starp Franču revolūciju un Otrā Pasaules kara sākumu gan Eiropas, gan daudzās citās pasaules valstīs tika pieņemtas dažādas konstitūcijas, kas cita starpā saturēja arī pamattiesību garantijas: tiesības uz īpašuma neaizskaramību, uz vārda, preses, pulcēšanās brīvību u. tml. Arī šīs normas nebija nekas cits, kā iekšēja konstitucionālu garantiju privilēģija noteiktu personisko un politisko tiesību īstenošanai. Svarīgs moments: attiecīgās tiesības bieži vien bija formāli garantētas tikai attiecīgās valsts pilsoņiem, nevis jebkuram cilvēkam. No terminoloģijas viedokļa šīs tiesības apzīmēja ar dažādiem vārdiem – “pilsoniskās brīvības”, “indivīda tiesības”, “drošības un īpašuma garantijas” – un nevis ar Franču revolūciju vēsturiski pārāk cieši saistīto terminu “cilvēktiesības”.

Un kā bija Latvijā?

1922. gada 5. aprīlī Latvijas Republikas Satversmes sapulce politisku nesaskaņu dēļ trešajā un galīgajā lasījumā noraidīja Satversmes otrās daļas projektu, kas saturēja pamatnoteikumus par pilsoņu tiesībām un pienākumiem.[2] Tādēļ līdz pat Kārļa Ulmaņa veiktajam 1934. gada 15. maija valsts apvērsumam (un, protams, arī līdz padomju okupācijai 1940. gada 17. jūnijā) Latvija dzīvoja bez jebkāda konstitucionāli noteikta pamattiesību kataloga – par modernajām cilvēktiesību normām nemaz nerunājot. Vai tas nozīmē, ka Latvija visu šo laiku nebija normāla, civilizēta, tiesiska Rietumu valsts? Protams, ka bija. Pat autoritārā režīma laikos – par spīti dažiem ekscesiem – kopumā raugoties, cilvēku dabiskās tiesības bija pienācīgi aizsargātas.

Galu galā, kad latviešiem bija labāka, drošāka un brīvāka dzīve: brīvās Latvijas laikā, kad Satversmē nebija nekāda pamattiesību kataloga, vai padomju okupācijas apstākļos, kad abas secīgās LPSR konstitūcijas (pieņemtas attiecīgi 1940. un 1978. gadā) formāli garantēja plašu pamattiesību klāstu un PSRS bija ANO Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām dalībniece? Domāju, ka jautājums ir tik absurds un atbilde ir tik acīmredzama, ka uz šo jautājumu nemaz nav jāatbild. Tad varbūt mēs beidzot sapratīsim, ka svarīga ir nevis pamattiesību formālā klātbūtne konstitūcijā vai starptautiskā konvencijā, bet gan pilsoņu tiesiskā kultūra un tamlīdzīgi faktori?

Atkārtošu vēlreiz: pat pēc 15. maija apvērsuma situācija dramatiski nemainījās. Protams, ka Ulmaņa režīms veica pret saviem pretiniekiem virkni represiju, kas, no mūsdienu viedokļa raugoties, ir kvalificējami kā skaidri pamattiesību pārkāpumi. Taču, kopumā raugoties, Latvija arī autoritārā režīma laikā bija un palika tiesiska valsts. Tas bija loģiski, jo Kārlis Ulmanis bija diktators, bet ne tirāns. Nebūt ne katrs diktators ir arī tirāns; par “tirānu” sauc tikai tādu valdnieku, kurš rupji un sistemātiski pārkāpj savu pavalstnieku dabiskās tiesības. Ir svarīgi apzināties: ja Ulmanis būtu tirāns, tad nekādi Satversmes panti un starptautiskie cilvēktiesību pakti viņu neatturētu. Tieši tāpat, kā tie nav atturējuši nevienu citu tirānu.

Cilvēktiesības kā pēckara mārketinga gājiens

1939. gadā sākās Otrais Pasaules karš – nāvējošākais bruņotais konflikts cilvēces vēsturē. Kādas neizsakāmas šausmas un ciešanas tas atnesa Eiropai un pasaulei, zina ikviens pietiekami izglītots cilvēks. 1945. gadā Vācija, Japāna un to sabiedrotās valstis tika galīgi uzvarētas, un vismaz Eiropā beidzot iestājās ilgi gaidītais miers. Lūk, tieši šajā brīdī uz skatuves uznāca cilvēktiesības. Lai šo uznācienu pilnībā saprastu, ir jāapzinās divas lietas.

Pirmkārt, jāsaprot, ka Eiropā un Amerikā pirmajos gados pēc kara beigām valdīja kolektīvas eiforijas atmosfēra. No konfliktiem nogurušie Rietumu cilvēki jutās atviegloti un vienkārši gribēja beidzot sākt mierīgi dzīvot un baudīt dzīvi. Protams, puse Eiropas – tostarp arī Latvija – joprojām smaka totalitārisma un tirānijas jūgā, un sers Vinstons Čērčils jau 1946. gadā bija teicis savu slaveno runu par Eiropu sadalījušo Dzelzs priekškaru. Taču komunisms, Staļins, Gulags un padomju atombumbas bieds bija kaut kur citur: it kā tuvu, taču arī pietiekami tālu. Nav brīnums, ka Rietumu valstu sabiedrībās tolaik valdīja naiva optimisma atmosfēra; tā turpināja caurvīt Rietumu politiku, kultūru, mākslu un citus dzīves aspektus visā pagājušā gadsimta 50. gadu gaitā – līdz pat 60. gadu “kultūras revolūcijai”. Lūk, tieši šā vispārējā optimisma kontekstā ir jāraugās uz starptautisko un reģionālo cilvēktiesību dokumentu “bumu” pēckara gados.

Svarīgākais no šiem dokumentiem, protams, bija Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija, kuru 1948. gada 10. decembrī ar lielu pompu proklamēja ANO Ģenerālā Asambleja. Šīs deklarācijas kvintesenci perfekti atspoguļo tās preambulas pirmā rindkopa: “Ņemot vērā to, ka visiem cilvēku sabiedrības locekļiem piemītošās pašcieņas un viņu vienlīdzīgo un neatņemamo tiesību atzīšana ir brīvības, taisnīguma un miera pamats pasaulē […].” Šis formulējums ir pilnīgi pietiekams, lai saprastu visa dokumenta pamatideju: visas tautas var saprast un apjēgt, ka katram cilvēkam piemīt cilvēciska pašcieņa un līdz ar to noteiktas neatņemamas pamattiesības. Agrāk ne visas pasaules tautas to saprata, tādēļ arī izcēlās Otrais Pasaules karš un cieta tik daudzi cilvēki. Bet tagad, ja visas tautas to sapratīs, apjēgs un sāks šīs cilvēktiesības turēt godā un aizsargāt, tad pasaulē iestāsies ilgtermiņa miers un taisnīgums.[3]

Mēs šodien saprotam, cik tas ir naivi (paskatieties, ko ANO dibinātājvalsts PSRS mantiniece Krievija pašlaik dara Ukrainā), taču toreiz daudziem cilvēkiem – it īpaši politiķiem – tā patiešām šķita. Vienlaikus modernās cilvēktiesību doktrīnas aizstāvjiem tika iedots psiholoģiski iedarbīgs trumpis – viltus dihotomija, ko izspēlēt strīdos ar kritiķiem: “Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija tika pieņemta uzreiz pēc kara šausmām. Tātad, ja jūs esat skeptisks pret šo deklarāciju un tās pamatā esošo filozofiju, jūs esat par nāves nometņu un tamlīdzīgu zvērību atkārtošanos!”

Jebkurā gadījumā, lai kāda autoritāte tiktu piedēvēta Vispārējai Cilvēktiesību deklarācijai, tai ir divas lielas problēmas: pirmkārt, tā nav starptautisks līgums un pati par sevi formāli nav saistoša, un, otrkārt, tajā nav paredzēts nekāds juridisks mehānisms, ar kuru varētu nodrošināt tās izpildi – vismaz reģionālā līmenī. Tādēļ 1950. gadā Eiropas Padomes ietvaros tika atklāta parakstīšanai Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija, kas pirmoreiz ļāva privātpersonām tieši sūdzēties pret dalībvalstīm par savu cilvēktiesību pārkāpumiem. Šā procesa gala stadijā Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk – ECT) varēja atzīt attiecīgo valsti par vainīgu Konvencijas pārkāpumā un likt tai samaksāt pieteicējam taisnīgu atlīdzību.[4]

Otrā lieta, kas jāapzinās, ir Aukstā kara konteksts, kurā tapa visi iepriekšminētie dokumenti. Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija ir pirmām kārtām uztverama kā reklāmas jeb mārketinga gājiens nolūkā parādīt visai pasaulei, ka pēckara Rietumu pieņemtie sabiedriski politiskās iekārtas pamatprincipi ir paši labākie, ka tie vislabāk spēj nodrošināt mieru un kopīgu līdzāspastāvēšanu un ka visai cilvēcei tie būtu pēc iespējas ātrāk jāpieņem un jāpadara par savējiem.[5]

Līdz pat 20. gadsimta pēdējai desmitgadei cilvēktiesības lielākoties tā arī tika uztvertas. Runas par cilvēktiesībām salīdzinoši reti izgāja ārpus ANO un Eiropas Padomes birokrātu kabinetiem un universitāšu auditorijām. Bijušais ECT slovēņu tiesnesis profesors Boštjans M. Zupančičs, pirms tam Hārvarda Universitātes pasniedzējs (70. un 80. gados) un Slovēnijas Konstitucionālās tiesas tiesnesis – vaļsirdīgi atzīst:

“Tas viss saskan ar klaji politiskajiem motīviem, kas pēc Otrā Pasaules kara ir pamatojuši vēlēšanos padarīt cilvēktiesības par jaunizgudrotās Rietumu demokrātijas un cilvēktiesību skatlogu. Septiņdesmitajos gados pat Hārvarda Universitātes tiesību skolā cilvēktiesības netika uztvertas īpaši nopietni, jo visi uzskatīja, ka tās ir Rietumu propagandas instruments. Tās bija iekļautas starptautisko tiesību mācību kursā, taču lielākā daļa no mums, ārzemju studentiem, nepievērsa tām gandrīz nekādu uzmanību, – izņemot tos nedaudzos, kuri īpaši interesējās par starptautiskajām tiesībām.”[6]

Vienlaikus cilvēktiesības propagandas un diversijas nolūkos izmantoja arī padomju puse. Nav jāaizmirst, ka viena no pasaules lielvarām – ANO Drošības Padomes pastāvīgā locekle PSRS un tās satelītvalstis ar saviem “ekspertiem” arī piedalījās vairāku ANO konvenciju (daudzpusējo līgumu) izstrādē cilvēktiesību jomā. Rezultātā šajos līgumos tika iestrādāti dažādi komunisma ideologiem izdevīgi elementi. Diemžēl nekāda attiecīgo konvenciju revīzija pēc Aukstā kara beigām nav notikusi, un tās joprojām ir spēkā tajā redakcijā, pie kuras bija piestrādājuši padomju aģenti.[7]

Rietumu kultūrtrēģeri un Austrumu sērdienīši

Reālu spēku un ietekmi Eiropas un pasaules sabiedriski politiskajā diskursā cilvēktiesību doktrīna ieguva vēstures mērogā pavisam nesen – tikai pēc Dzelzs priekškara krišanas. 1989. gadā krita Berlīnes mūris, nākamajā gadā Baltijas valstis deklarēja neatkarības atjaunošanu un drīz pēc tam no pasaules kartes pazuda Padomju Savienība. Pēc gandrīz pusgadsimtu ilgas mākslīgas nodalīšanas abas Eiropas puses atkal tika apvienotas, agrāk okupētās valstis atguva brīvību un bijušās “komunistu bloka” zemes sāka pievienoties jau pastāvošajām demokrātiskās Eiropas struktūrām.

Rietumeiropas valstu (un dažu citu Rietumu pasaules valstu) valdībām un valdošajām elitēm nu bija milzīga darbības arēna, kur izpausties. Pusgadsimta laikā Austrumviduseiropas reģiona valstis bija krietni atpalikušas gan ekonomiskā, gan sociālpolitiskā ziņā. Nabadzība un sabrukums valdīja ne tikai finansēs un infrastruktūrās, bet arī cilvēku galvās, jo komunistiskā ideoloģija bija paguvusi vairākās paaudzēs sabojāt pārāk daudzu austrumeiropiešu domāšanu: ar pašcieņas, pašorganizēšanās un iniciatīvas trūkumu, ar kolektīvismu, ar nespēju plānot nākotni un pārlieku paļaušanos uz valsti. Tātad šie sērdieņi, šie “jaunākie brāļi” bija jāizglīto un jācivilizē, lai padarītu tos par tādiem pašiem kā rietumnieki. Rietumu elišu aprēķins bija šāds: ja visas eiropiešu nācijas vienādi pieņems Rietumos jau iesakņojušās demokrātiskās vērtības un tur valdošo cilvēktiesību izpratni, tad visā reģionā iestāsies mūžīgs miers un labklājība, kas savukārt tuvinās Frēnsisa Fukujamas pravietoto “vēstures beigu” iestāšanos.[8]

Daudziem Rietumu “ekspertiem” šī situācija bija kā īsta “zelta dzīsla”, – apmēram pēc tās pašas loģikas, pēc kuras daudzi Viktorijas laikmeta briti bez perspektīvām dzimtenē taisīja karjeru Indijā un citās kolonijās, bet daudzi koloniālā laikmeta spāņi veiksmīgi iedzīvojās un darbojās Latīņamerikā. Pēkšņi uzradās daudz cilvēku, kuri, dažādu Rietumu valdību un nevalstisko organizāciju dāsni apmaksāti, brauca uz Austrumviduseiropas valstīm un tur pamācīja “atpalikušos aborigēnus”, kā dzīvot, kā veidot savas valsts struktūru, kā rakstīt jaunu konstitūciju (paldies Dievam, latviešiem pietika prāta un drosmes atjaunot 1922. gada Satversmi), kā ievērot cilvēktiesības. “Cilvēktiesības un demokratizācija” kļuva par savdabīgu, ienesīgu “biznesa” nozari.

Nevar noliegt, ka šo ekspertu ieteikumos bija arī daudz labu un noderīgu lietu. Taču atcerēsimies, ka Aukstā kara laikā padomju specdienesti bija veikuši intensīvu diversijas darbu Rietumos, izmantojot gan iefiltrētus aģentus, gan “noderīgos idiotus” no Rietumu universitāšu profesūras un citu intelektuāļu vidus. Līdz ar to apšaubāmi ideoloģiski koncepti un konstrukti pamazām atkal sāka ieplūst Austrumviduseiropā, – tikai šoreiz nevis no Maskavas, bet no Rietumiem, un nevis rupji atklātā, bet rafinēti maskētā formā. Savukārt jauno demokrātisko valstu iedzīvotāji pēc ilgiem informatīvās izolācijas gadiem šos konceptus un konstruktus parasti uzņēma nekritiski un neprata atšķirt graudus no pelavām.

Lielo mielo, sīko rīko… bet krievu lāci?

Tagad pārcelsimies uz mūsdienām un paraudzīsimies kaut vai uz tepat Eiropā, Strasbūrā (Francijā) funkcionējošo ECT. Eiropas Cilvēktiesību konvencijai pašlaik ir 46 dalībvalstis (pirms Krievijas izslēgšanas no Eiropas Padomes bija 47). Tās ir visas Eiropas (kā ģeogrāfiskās pasaules daļas) valstis, ieskaitot Turciju un Aizkaukāza valstis un izņemot tikai Baltkrieviju, Vatikāna pilsētvalsti un nu jau arī Krieviju. Ko tad ar saviem spriedumiem ir reāli paveikusi ECT?[9]

Ko mēs redzēsim, ja palasīsim ECT spriedumus, kuros šī tiesa interpretē jeb iztulko Konvencijas tekstu un pasludina dalībvalstis par vainīgām attiecīgo cilvēktiesību pārkāpumos? Mēs redzēsim dažnedažādas lietas. Ir spriedumi, kuros ECT patiešām konstatē reālus pamattiesību pārkāpumus: piemēram, par pazemojošu izturēšanos pret aizturētajiem policijas iecirknī vai pārāk ilgu tiesvedību. Par šādiem nolēmumiem nekādi īpaši jautājumi vai iebildumi nerodas. Taču uzmanība gribot negribot pievēršas citiem spriedumiem, kas jau liek saraukt uzacis. Tādiem, kuros ECT ar akrobātisku veiklību ielasa Eiropas Cilvēktiesību konvencijā, teiksim, īrnieka “tiesības” uzturēt fasādes skatu bojājošu satelītantenu pretēji dzīvokļa īpašnieka gribai un īres līguma nosacījumiem.[10] Vai spriedumam, kurā ECT pasludina jurista pirmstermiņa atcelšanu no savas valsts augstākās tiesas priekšsēdētāja vietnieka amata par iejaukšanos viņa… privātajā dzīvē.[11] Vai spriedumam, kurā ECT triumfējoši notiesā Spāniju par diskrimināciju: izrādās, ka tradicionālā, gadsimtiem ilgā spāņu uzvārdu veidošanas prakse, kad bērna divdaļīgajā uzvārdā vispirms nāk tēva un pēc tam mātes uzvārds, pārkāpjot dzimumu līdztiesību.[12] Tieši šāda veida spriedumus bijušais ECT spāņu tiesnesis Havjērs Borrego Borrego (Javier Borrego Borrego) atmaskoja savā ārkārtīgi kritiskajā rakstā, atklāti apsūdzot savu kādreizējo tiesu “frivolitātē”.[13]

Un, protams, ir arī trešā spriedumu kategorija: tādi, kuros ECT, neraugoties uz savu it kā neatkarīgas un objektīvas tiesas statusu, sāk uzspiest dalībvalstīm Eiropas Cilvēktiesību konvencijā patvaļīgi ielasītas, kreisajā ideoloģijā sakņotas “tiesības”. Piemēram, uzspiežot valstīm pienākumu ieviest viendzimuma kopdzīves reģistrāciju[14] un apkarot “homofobisku” runu internetā.[15] Vai arī sodot Poliju par šausmīgu pāridarījumu: laulības šķiršanas kontekstā piešķirot aizgādības tiesības tēvam, nevis lesbiskās attiecības uzsākušajai mātei, poļu tiesas citu apsvērumu dēļ pamatojās tajā faktā, ka bērnam augot ir vajadzīgs vīrieša paraugs.[16] Jā, tieši tā, jūs visu izlasījāt pareizi: atziņa, ka bērnam (it īpaši zēnam) ir vajadzīgs tēva paraugs, Eiropā tagad skaitās diskriminējoša un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas garam pretēja! Pirms kāda laika ECT arī mēģināja piespiest Itāliju novākt krucifiksus no skolu klašu sienām, taču pretdarbības dēļ nobijās un “ieslēdza atpakaļgaitu”.[17] ECT ideoloģiskais aktīvisms ir atsevišķs plašs temats, kuram būtu jāvelta atsevišķs raksts.

Ja runājam par sabiedriski, politiski un morāli “jūtīgajām” lietām, tad ECT judikatūras pašreizējo stāvokli var īsumā raksturot šādi. Galvenie ECT aktīvisma “upuri” ir mazās un vidējās valstis, it īpaši Austrumviduseiropā – tostarp arī Latvija. Un, protams, galveno “peramo zēnu” lomā ir Rietumeiropas valstu kreiso “elišu” tik ļoti ienīstās Polija un Ungārija. Lielajām un varenajām valstīm – Lielbritānijai, Francijai – ECT ķeras klāt jau ar daudz lielāku piesardzību; piemēram, sodīt Franciju par sejas aizsegu nēsāšanas vispārēju aizliegumu šī tiesa neuzdrīkstējās un atrada kārtējo akrobātisko veidu, kā to attaisnot.[18]

Lielās valstis ECT spriedumus pagaidām pilda – bet šie spriedumi jau tā kopumā atbilst šo valstu valdošo aprindu sociālpolitiskajai nostājai. Un ja neatbilst? Tad, ja valsts ir pietiekami liela un varena, tā var neņemt ECT galvā – un nekas nenotiek. 2005. gadā ECT nosprieda, ka Lielbritānijā spēkā esošais vispārējais aizliegums ieslodzītajiem (tiem, kuri jau ir notiesāti un izcieš sodu par noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu) balsot parlamenta vēlēšanās, pārkāpj Eiropas Cilvēktiesību konvencijas Pirmo protokolu.[19] Britu sabiedrībā šis spriedums izraisīja sašutuma vētru, un toreizējais Lielbritānijas premjerministrs Deivids Kamerons strupi paziņoja: nekādas vēlēšanu tiesības cietumniekiem! Lieki piebilst, ka nekādas sankcijas pret Lielbritāniju nesekoja, un ar izslēgšanu no Eiropas Padomes tai neviens nepiedraudēja. Beidzot, 2017. gadā, Apvienotā Karaliste augstsirdīgi nolēma atļaut balsot cietumniekiem, – bet tikai tiem, kuri ir uz laiku palaisti brīvībā un vēlēšanu brīdī faktiski nav ieslodzītie. Eiropas Padome uzreiz ātri atzina, ka spriedums esot izpildīts, un ar atvieglojuma nopūtu lietu slēdza.[20]

Zīmīgi, ka šajā britu lietā kā trešā puse bija iesaistījusies Latvijas valdība, kas atbalstīja Lielbritānijas nostāju. Pēc ECT sprieduma pasludināšanas Latvija rīkojās salīdzinoši ātri, paklausīgi un iztapīgi: grozīja savu Saeimas vēlēšanu likumu, piešķirot aktīvās vēlēšanu tiesības arī notiesātajiem cietumniekiem. Jā: nevis paši briti, bet latvieši. Jo, kā saka tautas gudrība, neies jau ar stipro lauzties un ar bagāto tiesāties. Vai, sengrieķu vēsturnieka Tūkidida vārdiem sakot, “Stiprie dara, ko tie var, bet vājie cieš, kas tiem ir jācieš.” Galu galā tikai ļoti naivs vai neinformēts cilvēks noticēs, ka Jura Alunāna lakoniskais aforisms – “Lielo mielo, sīko rīko” – nedarbojas arī Eiropas cilvēktiesību aizsardzības mašinērijas iekšienē.

Ir tomēr viens izņēmums: Krievija. Kā zināms, Krievija ir milzīga kodollielvalsts, ANO Drošības Padomes pastāvīgā locekle, viena no galvenajiem ģeopolitiskajiem spēlētājiem pasaules arēnā. Neraugoties uz šo faktu, ECT attieksme pret Krieviju drīzāk ir atgādinājusi attieksmi pret Latviju vai Bulgāriju: vairāk vai mazāk atpalikusi Austrumeiropas valsts, kas ir “jāaudzina” un “jācivilizē”. Taču pati Krievija par šo attieksmi nelikās ne zinis un, ja nevēlējās pildīt kādu ECT spriedumu, tad to arī nepildīja, vienkārši pasludinot to par pretēju Krievijas konstitūcijai. Atšķirībā no delikātajiem rietumniekiem, krievi savu nostāju bija noformulējuši skaidri un nepārprotami: gan ar savas Konstitucionālās tiesas priekšsēdētāja paziņojumiem, gan ieviešot mehānismu atsevišķu ECT spriedumu “neitralizācijai.”[21]

Jāsecina, ka visas Rietumu valstu naivās cerības “civilizēt” Krieviju ar cilvēktiesību palīdzību ir cietušas skaļu neveiksmi. Krievijas Federācija ir bijusi Eiropas Cilvēktiesību konvencijas dalībvalsts kopš 1998. gada, taču politiskā autoritārisma tendences, cilvēku brīvības ierobežojumi, pamattiesību pārkāpumi un varas patvaļa tur ar katru gadu tikai pieaug. Ar visām formālajām cilvēktiesību garantijām Krievijas sabiedrība ir kļuvusi daudz nebrīvāka nekā 1998. gadā. Un, protams, formālā dalība Eiropas Cilvēktiesību konvencijā un citos paktos un līgumos nekādā ziņā nav atturējusi Krieviju no militārās agresijas pret divām citām šīs konvencijas dalībvalstīm: Gruziju (2008. gadā) un Ukrainu (2014. un 2022. gadā).

Visbeidzot, 2022. gada 15. martā Krievija oficiāli paziņoja par izstāšanos no Eiropas Padomes, bet nākamajā dienā Eiropas Padomes Ministru komiteja nolēma Krieviju no šīs organizācijas izslēgt; šis lēmums stājās spēkā nekavējoties, 16. martā. Tas nozīmē, ka Krievija automātiski pārstāj būt arī Eiropas Cilvēktiesību konvencijas dalībniece. Nu, un ko cilvēktiesības starplaikā ir panākušas un ko varēja panākt pret Krieviju? Jau šā gada 1. martā ECT pēc Ukrainas lūguma bija piemērojusi Krievijai “pagaidu noregulējuma līdzekli”, norādot, ka Krievijai esot jāatturas no militāriem uzbrukumiem un triecieniem pret civiliedzīvotājiem un civilajiem objektiem; turklāt Krievijai esot pēc iespējas ātrāk jāziņo ECT par šā norādījuma izpildei veiktajiem pasākumiem. Skanēja cēli un aizkustinoši – kā pelēna dusmīga pīkstēšana uz milzīgu satrakojušos lāci –, taču jebkurš saprātīgs cilvēks apjēdza, ka tas ir bērnišķīgi naivi un patētiski. Es pat nedomāju, ka Maskavā kāds veltīja šim “pagaidu noregulējuma līdzeklim” pilnvērtīgus smieklus: vienkārši pavīpsnāja. Tagad, pēc 16. marta, viss farss ar Krievijas “dalību Eiropas cilvēktiesību aizsardzības mehānismos” ir beidzies.

Tātad šobrīd, kad Krievijas armija ārdās un rīko asinspirti Ukrainā un pasaule atkal ierauga pie apvāršņa kodolkara rēgu, “cilvēktiesību” koncepcija ukraiņiem ir kā nevajadzīgs krāms, kas nevar nedz palīdzēt, nedz atvieglot viņu ciešanas. Pirms gada, izskatot dažas lietas sakarā ar Krievijas iebrukumu Gruzijā, ECT ar Poncija Pilāta cienīgu žestu nomazgāja rokas, nospriežot, ka aktīvās karadarbības zona neskaitoties ne vienas, ne otras karojošās valsts “jurisdikcijā”, un tādēļ Eiropas Cilvēktiesību konvencija tur nedarbojoties.[22] Līdz ar to, pat ja Krievija paliktu šīs konvencijas dalībvalsts, uz ECT palīdzību ukraiņi pat teorētiski nevarētu cerēt, jo sūdzības par Krievijas armijas aktīvās karadarbības fāzē nodarītajām zvērībām nemaz netiktu izskatītas.

Kad reāli līst asinis un dun lielgabali, cilvēktiesības izrādās pavisam bezzobainas. Šajā brīdī jautāšu skaidri un bez laipošanas: ja tā, tad kādēļ mums tāda cilvēktiesību doktrīna vispār ir vajadzīga?

Braucošā vilciena sofisms un cilvēktiesību nevajadzīgums

Es lieliski saprotu, kādu reakciju izraisīs tas, ko nupat pateicu, – jo tas ir absolūti pretējs mūsdienu Rietumu valstu oficiālajai nostājai un absolūti pretējs tam, ko māca universitāšu juridiskajās fakultātēs. Daudzi juristi un nejuristi spriež šādi:

“Ja noliek malā relatīvi nelielo, bet ideoloģiski iespaidoto un politiski delikāto nolēmumu daļu [..] un raugās uz visbiežāk sastopamajiem cilvēktiesību pārkāpumiem – sliktiem apstākļiem cietumos, vardarbību no policijas puses, pārmērīgi ilgiem lietu izskatīšanas termiņiem tiesās utt., – tad jāatzīst, ka ECT ir paveikusi ārkārtīgi daudz, lai aizsargātu neskaitāmus cilvēkus pret valsts institūciju patvaļu, kūtrumu un neizdarību. [..] Turklāt [..] ECT ir bijusi spēcīga civilizējoša loma, ļaujot bijušā “komunistu bloka” valstīm (un arī Turcijai, kas [Eiropas Cilvēktiesību konvencijas] izstrādē bija piedalījusies kopš paša sākuma) apzināties un pieņemt minimālo cilvēktiesību standartu, kas Rietumos jau sen tika uzskatīts par pašsaprotamu. [..]”[23]

Jā, tā ir taisnība: to, ka ECT ir taisījusi ļoti daudzus patiešām taisnīgus spriedumus un ka ļoti daudzi cilvēki ir panākuši tajā savu pamattiesību reālu aizsardzību, nevar noliegt. Taču, ja raugāmies uz Eiropas reģiona tiesiskumu globāli, tas nenozīmē, ka šāds taisnīgas aizsardzības līmenis netiktu panākts arī bez ECT. Politiskajā un ekonomiskajā diskursā ir bieži sastopams sofisms jeb neformāla loģiska kļūda (informal logical fallacy – angļu val.), kuru es nosauktu par “braucošā vilciena sofismu”. Tas ir vienas daudz plašākas loģiskas kļūdas paveids; tā saucas “post hoc ergo propter hoc” (latīņu val. – “pēc tam, tātad tā dēļ”) un nepieciešami saskata cēloņsakarību starp diviem laika ziņā secīgiem notikumiem. Uzmanību: tā ir nevis formāla, bet neformāla loģiska kļūda, un tāpēc uz tās pamata izdarītie secinājumi ne vienmēr ir aplami. Piemēram, ja mednieks ir notēmējis uz lidojošu putnu un izšāvis, un putns tūlīt pat ir nokritis beigts, tad gandrīz vienmēr var droši teikt: putna kritiena cēlonis ir bijis mednieka raidītais šāviens. Taču ir kļūdaini balstīties uz šādu pieņēmumu vienmēr un visur, uzskatot, ka starp diviem laika ziņā secīgiem notikumiem cēloņsakarība pastāv obligāti un nepieciešami. Piemēram: “Man pārskrēja ceļu melns kaķis, un pēc pusstundas es salauzu kāju. Tātad – es salauzu kāju tādēļ, ka man bija pārskrējis ceļu melns kaķis.” Lieki piebilst, ka tieši šis sofisms ir dažādu tautas māņticību pamatā.

“Braucošā vilciena sofisms” ir īpašs post hoc ergo propter hoc sofisma paveids. Iedomājieties vilcienu, kas brauc no Tukuma uz Rīgu. Priekšpēdējā – Torņakalna stacijā vilcienā iekāpj pasažieris, kurš aizbrauc līdz galapunktam (Rīgas Centrālajai stacijai), tur izkāpj un turpat uz perona sāk skaļi lielīties: “Redzat, ko es panācu! Tieši pateicoties man – pateicoties tam, ka es iekāpu šajā vilcienā – tas ir atbraucis līdz galapunktam! Jums visiem tagad ir jāsaka man paldies!” Protams, pārējie atbraucēji parausta plecus un vismaz domās pagroza pirkstu pie deniņiem. Viņi saprot, ka nekādas cēloņsakarības starp šā pasažiera iekāpšanu vilcienā un nonākšanu galapunktā nav. Vilciens jau tā droši virzījās uz Rīgas Centrālo staciju un būtu tur nonācis jebkurā gadījumā – arī tad, ja šis dīvainis vagonā nebūtu iekāpis.

Līdzīgi šim pasažierim šo sofismu bieži vien ļoti efektīvi izmanto politiķi, it īpaši priekšvēlēšanu laikā: “Redzat: mūsu partijas centienu dēļ Saeima pieņēma tādu un tādu likumu, un nabadzības līmenis valstī pēc tā pieņemšanas ir ievērojami krities! Tas ir mūsu nopelns!” Un neviens neiedomājas pārbaudīt datus: varbūt nabadzības līmenis bija sācis strauji kristies jau labu laiku pirms šā likuma pieņemšanas? Varbūt konkrētais likums šo pozitīvo procesu ir pat palēninājis? Citiem vārdiem sakot, varbūt šie politiķi bija ielēkuši jau ejošā vilcienā?

Lūk, tieši tāpat ir ar cilvēktiesībām un tiesiskuma progresu. Kādēļ modernās cilvēktiesību doktrīnas aizstāvji domā, ka cilvēku dabisko pamattiesību un politisko brīvību garantijas netiktu nostiprinātas un paplašinātas arī bez dažādām cilvēktiesību deklarācijām, konvencijām un pārnacionālām tiesām? Jā, patiešām, ja nebūtu šādu konvenciju un tiesu, tad starptautiskā un reģionālā līmenī netiktu virzītas un uzspiestas dažādas apšaubāmas ideoloģiskas iniciatīvas, – bet tas taču būtu lieliski! Teiksim, Zviedrija un Nīderlande varētu eksperimentēt ar “dzimuma maiņām” un “ viendzimuma laulībām”, ja vēlētos, – bet Itāliju, Poliju un Grieķiju neviens netramdītu un nespiestu darīt tāpat. Ja neraugāmies uz visām šīm ideoloģiskajām izdarībām, es neredzu iemeslu uzskatīt, kādēļ Rietumu valstis savu konstitucionālo sistēmu ietvaros pašas pakāpeniski nebūtu nonākušas pie stingrākas un plašākas pamattiesību atzīšanas un aizsardzības.

Piemēram, ASV Augstākās tiesas spriedumos laikā no 18. gadsimta beigām līdz 20. gadsimta otrajai pusei ir vērojams skaidrs progress pamattiesību un politisko brīvību lielākas aizsardzības virzienā. Ja runājam par vārda, preses, reliģijas un privātīpašuma tiesībām, kā arī tiesībām uz taisnīgu tiesvedību, neviena Eiropas tiesa netiek līdzi ASV Augstākās tiesas noteiktajām garantijām, – un bez jebkādām atsaucēm uz modernajām “cilvēktiesībām”!

Viens cits piemērs – tepat Eiropā. 1914. gada 28. jūnijā Sarajevā (Bosnijā) deviņpadsmitgadīgais serbu students Gavrilo Princips (Гаврило Принцип) noslepkavoja Austroungārijas troņmantnieku erchercogu Franci Ferdinandu ar sievu; šīs slepkavības izprovocēto notikumu virkne galu galā noveda pie Pirmā Pasaules kara sākuma. Princips netika nedz nolinčots uz vietas, nedz spīdzināts. Viņš un viņa līdzdalībnieki tika tiesāti un notiesāti stingrā saskaņā ar tā laika austriešu likumiem. Tā kā Princips bija nepilngadīgs, viņam nevarēja piespriest nāvessodu, un viņš tika sodīts ar cietumsodu uz divdesmit gadiem – maksimālo soda ilgumu, kādu viņam drīkstēja piespriest pēc likuma. Ja paraugās uz Principa un viņa līdzdalībnieku procesa norisi, tad pat no mūsdienu Eiropā pieņemto taisnīgas tiesas garantiju viedokļa šim procesam īpaši daudz ko nevarēja pārmest.[24] Uzsveru vēlreiz: jau 1914. gadā un bez jebkādas atsauces uz “cilvēktiesībām”! Tātad taisnīgi iztiesāt lietas var arī bez cilvēktiesībām un nav pamata uzskatīt, ka pamattiesību garantijas dažādās Eiropas valstīs neturpinātu attīstīties arī bez tām.

Tas pats sakāms arī par politiskajām brīvībām, piemēram, par sieviešu tiesībām vēlēt un tikt ievēlētām parlamentā. Kad sievietes ieguva pilnas (aktīvas un pasīvas) vēlēšanu tiesības dažādās Eiropas valstīs? Somijā – 1906. gadā, Norvēģijā – 1913. gadā, Dānijā un Islandē – 1915. gadā, Vācijā un Polijā – 1918. gadā, Austrijā, Luksemburgā un Nīderlandē – 1919. gadā, Latvijā – 1920. gadā (Satversmes sapulces vēlēšanās), Zviedrijā – 1921. gadā, Lielbritānijā – 1928. gadā, Francijā un Itālijā – 1945. gadā, Beļģijā – 1948. gadā, Grieķijā – 1952. gadā, Šveicē (federālajā līmenī) – 1971. gadā, bet Lihtenšteinā – 1984. gadā. Ievērojiet: lielākajā daļā valstu – vēl pirms Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas pieņemšanas![25]

Te nu es nonāku pie galvenās atziņas, kuru vēlējos paust šīs rakstu sērijas otrajā daļā, proti: ja ar vārdu “cilvēktiesības” mēs saprotam moderno cilvēktiesību doktrīnu, tad… cilvēktiesības – moderno cilvēktiesību doktrīnas nozīmē – ir vienkārši nevajadzīgas, jo pastiprinātu un paplašinātu dabisko pamattiesību un politisko brīvību aizsardzību varēja un var panākt arī bez tām. Vēlreiz uzsveru: es lieliski saprotu, ka mūsdienās cilvēktiesības ir kļuvušas par reliģijas surogātu, un šī mana atziņa daudzu cilvēku acīs izskatās kaut kas līdzīgs Dieva zaimošanai. Trešajā šīs rakstu sērijas daļā aplūkosim dažādas modernās cilvēktiesību doktrīnas pretrunas un nesakarības.

[1] Juris Rudevskis, “89. pants: “Valsts atzīst un aizsargā cilvēka pamattiesības saskaņā ar šo Satversmi, likumiem un Latvijai saistošiem starptautiskajiem līgumiem.””, Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VIII nodaļa. Cilvēka pamattiesības. Ringolda Baloža zinātniskā vadībā. – Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2011, 22. lpp.

[2] Ringolds Balodis, “Kā cīņa par latgaliešu valodu ietekmēja latviešu valodas statusu”, Telos.lv 5.1.2022. Pieejams šeit: https://telos.lv/cina-par-latgaliesu-valodu/. Skat. arī Ādolfs Šilde, Latvijas vēsture 1914–1940. Stokholma: Daugava, 1976, 361.–364. un 702.–704. lpp.

[3] Juris Rudevskis, “Subsidiaritātes princips Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā”, Promocijas darbs. Rīga: Latvijas Universitāte, 2020, 8.–9. lpp.

[4] Turpat, 9.–10. lpp.

[5] Turpat, 8.–9. lpp.

[6] Boštjan M. Zupančič, Sur la Cour européenne des droits de l’homme. Rétrospective d’un initié (1998-2016), Paris: L’Harmattan, 2018, p. 23.

[7] Par vienu no šīm konvencijām skat. Baiba Rudevska. “Naida runa” un vārda brīvība, Telos.lv 24.5.2022. Pieejams šeit: https://telos.lv/naida-runa-un-varda-briviba.

[8] Francis Fukuyama, The End of History and the Last Man (1992), 2nd ed. New York: Free Press, 2006.

[9] Pašas ECT mājas lapā ir divi vērtīgi resursi:
1) visas judikatūras datu bāze “Hudoc” ar meklēšanas sistēmu: https://hudoc.echr.coe.int/eng;
2) judikatūras rokasgrāmatas (case-law guides – angļu val.), kas analītiskā formā izklāsta ECT spriedumus un lēmumus par katru konkrēto Eiropas Cilvēktiesību konvencijas pantu: https://echr.coe.int/Pages/home.aspx?p=caselaw/analysis/guides&c=#

[10] ECT spriedums lietā Khurshid Mustafa and Tarzibachi v. Sweden, no. 23883/06, 16 December 2008.

[11] ECT spriedums lietā Erményi v. Hungary, no. 22254/14, 22 November 2016.

[12] ECT spriedums lietā León Madrid v. Spain, no. 30306/13, 26 October 2021.

[13] Javier Borrego Borrego, “Problems of Frivolity in the European Court of Human Rights”, Exiting a Dead End Road: A GPS for Christians in Public Discourse. Vienna: Kairos Publications, 2010, pp. 200–214.

[14] ECT Lielās palātas spriedums lietā Vallianatos and Others v. Greece [GC], nos. 29381/09 and 32684/09, 7 November 2013, un spriedums lietā Oliari and Others v. Italy, nos. 18766/11 and 36030/11, 21 July 2015.

[15] ECT spriedums lietā Beizaras and Levickas v. Lithuania, no. 41288/15, 14 January 2020.

[16] ECT spriedums lietā X. v. Poland, no. 20741/10, 16 September 2021.

[17] ECT spriedums lietā Lautsi and Others v. Italy [GC], no. 30814/06, 3 November 2009, un Lielās palātas 2011. gada 18. marta spriedums tajā pašā lietā.

[18] ECT Lielās palātas spriedums lietā S.A.S. v. France [GC], no. 43835/11, 1 July 2014.

[19] ECT Lielās palātas spriedums lietā Hirst v. the United Kingdom (no. 2) [GC], no. 74025/01, 6 October 2005.

[20] Neil Johnston, “Prisoners’ voting rights: developments since May 2015”, Research Briefing, House of Commons Library. Published on 19 November 2020. Pieejams šeit: https://commonslibrary.parliament.uk/research-briefings/cbp-7461/#:~:text=The%20ban,apply%20to%20prisoners%20on%20remand

[21] Skat. Валерий Зорькин, “Предел уступчивости”, Российская газета. Федеральный выпуск No. 5325 (246). 29 октября 2010 г., kā arī “Russian Federation: Constitutional Court Allows Country to Ignore ECHR Rulings”, Global Legal Monitor. Published on 18 May 2016. Pieejams šeit: https://www.loc.gov/item/global-legal-monitor/2016-05-18/russian-federation-constitutional-court-allows-country-to-ignore-echr-rulings/

[22] ECT Lielās palātas spriedums lietā Georgia v. Russia (II) (Merits), no. 38263/08, 21 January 2021, §§ 125-139, kā arī lēmums lietā Shavlokhova and Others v. Georgia (dec.), nos. 45431/08 et al., 5 October 2021.

[23] Juris Rudevskis, op. cit., 15. lpp.

[24] Skat., piemēram, Robert W. Seton-Watson, “The Sarajevo Murder Trial”, The Slavonic Review, No. 4(12), 1926, pp. 645–656.

[25] Baiba Rudevska, “Vēlēšanu tiesību piešķiršana sievietēm, Katoļu baznīca un kreisie radikāļi”, Jurista Vārds. Publicēta 2016. gada 14. martā. Pieejama šeit: https://juristavards.lv/eseja/268267-velesanu-tiesibu-pieskirsana-sievietem-katolu-baznica-un-kreisie-radikali/.

Napoleons pie poļiem

Poļu aristokrāts Deziderijs Hlapovskis (1788–1879) Napoleona Bonaparta militārās ekspansijas augstākajā punktā pievienojās franču armijai. Viņš cerēja, ka franči palīdzēs atjaunot Polijas ziemeļu un rietumu daļu neatkarību, kas pēc teritorijas pārdalīšanas 1793. gadā bija nonākušas Prūsijas valdījumā. Hlapovskis arī piedalījās Napoleona karagājienā pret Krieviju un citās kaujās un pameta franču armiju tikai 1813. gadā, kad gandrīz nejauši uzzināja, ka franči plāno atdot tobrīd neatkarīgo Varšavas hercogisti cariskajai Krievijai apmaiņā pret miera līgumu; tā arī notika 1815. gadā Vīnes kongresa lēmuma rezultātā. Dzīves nogalē Hlapovskis atgriezās Polijā. Hlapovsku dzimtas baroka stilā celtā pils ar parku joprojām aplūkojama viņa dzimtajā Turevā, Koščanas apriņķī, Lielpolijas vojevodistē.
Šajā fragmentā aprakstītie notikumi risinās 1806. gadā Poznaņā, Polijā, īsi pirms un īsi pēc Tilzītes miera līguma (25. jūnijā) starp Krieviju un Prūsiju no vienas puses un Franciju no otras. Šis miera līgums, ja tā var teikt, franču iebrukumu Krievijā “atlika” līdz 1812. gadam. Pievērsiet uzmanību poļu leitnanta rakstītajam par franču kājnieku apaviem un salīdzinoši silto ziemu. Sešus gadus vēlāk daudz bargāka ziema un nepietiekami siltais apģērbs spēlēja būtisku lomu franču karaspēka zaudējumos un paātrināja Napoleona impērijas krišanu.

Pirmā franču kājnieku divīzija, kas piederēja pie maršala Davū korpusa, arī ieradās pati pirmā un atstāja uz mani lielu iespaidu. Mēs vesels bariņš izgājām tai pretī. Aptuveni stundas attālumā no pilsētas mēs ieraudzījām, ka visi lauki ir noklāti ar kareivjiem daudzkrāsainos svārkos. Savas šautenes viņi nesa ar laidēm gaisā un meklēja pašas sausākās vietas, lai šķērsotu lauku, jo uz ceļiem dubļi bija līdz pat ceļiem. Pilsētas priekšā, netālu no vējdzirnavām, kur sita bungas, karavīri sanāca kopā no visām pusēm un sakārtojās ierindā. Viņi zibenīgi nogludināja savus svārkus, sakārtoja cepures (tolaik visi kājnieki vēl nēsāja trijstūru cepures) un – lūk! – tas bija pats lieliskākais karavīru pulks, kas, mūzikai skanot, raitā solī iesoļoja pilsētā.

Viņi apstājās tirgus laukumā, sastutēja šautenes vertikāli kopā, izņēma no savām somām birstes un notrina dubļus no apaviem, visu laiku dzīvi sarunādamies un uzjautrinādamies savā starpā, it kā viņi būtu nogājuši tikai vienu ljē, nevis simt piecdesmit.

Es ar izbrīnu vēroju šo kājnieku pulku. Tas sastāvēja no dzīvīgiem un jautriem puišiem – turklāt tādiem, kas tad vēl ne reizi nebija zaudējuši kaujā. Viņi visi izskatījās tik svaigi, it kā gatavotos uz deju. Turpretī Prūsijas kājnieki, kas tikko bija pametuši Poznaņu, bija pavisam citādi: vīri bija vismaz galvastiesu garāki par frančiem un izskatījās daudz spēcīgāki, taču bija kokaini, smagi un, kad pēc viena ljē gājuma viņu kolona apstājās, bija noguruši.

No kara vēstures esmu mācījies, ka tie ir kājnieki, kas uzvar kaujas. Lai gan dažkārt arī kavalērijai ir izšķiroša nozīme, tā gandrīz vienmēr ierodas tad, kad uzvara jau ir panākta un tikai plūc tās augļus. Tuvāk iepazīstoties ar šo drosmīgo un izveicīgo franču kājnieku korpusu un to apbrīnojot, labi izpratu šī cīņas rīka nozīmīgumu un pats pieņēmu lēmumu uzsākt karadienestu tieši kājniekos.

Beidzot mēs saņēmām ziņu, ka Imperators ir ceļā un drīz ieradīsies Poznaņā.

Mūsu godasardze pameta Poznaņu ar nolūku apstāties Mjendzižecā, lai sagaidītu Imperatoru pie Polijas robežas. Taču, krēslā nonākot Bitiņā, mēs tur jau atradām viņa karieti un to pavadījām, soļojot tās priekšā un aizmugurē. Imperiālās sardzes izlūki, tas ir, 25 vīru liels pulks virsnieka vadībā, kurš līdz tam to bija pavadījis, nogāja mums priekšā, lai parādītu, ka mums uzticas. Nakts bija tumša, un melnumā varēja redzēt vienīgi mameluka Rustana, kurš sēdēja uz imperiālās karietes kučiera sēdekļa, balto turbānu. Visa brauciena laikā un arī atelpas brīžos Imperators sarunājās ar ģenerāli Dombrovski, kurš uz zirga turējās karietes durvju tuvumā. Dubļi bija tik biezi, ka kariete varēja pārvietoties tikai soļu ātrumā.

Kad bijām nonākuši Poznaņā, Imperators iekārtojās bijušajā jezuītu klosterī; divdesmit pieciem no mūsu sardzes pavēlēja apmesties tajā pašā ēkā, lai viņam kalpotu, un mums par mitekli ierādīja labu istabu pirmajā stāvā.

Nākamajā rītā, ap pulksten desmitiem, Imperators sēdās zirgā. Mūsu goda sardze pilnā sastāvā bija sapulcējusies pagalmā. Četriem no mums pavēlēja turēties Imperatora priekšā, pārējiem – sekot viņa svītai no muguras.

Imperators uzsāka ceļu raitā riksī, šķērsoja tiltu un devās pa Varšavas ceļu, kuru klāja šaušalīgi dubļi; nonācis mazajā Svažendzas ciematā, viņš nogriezās pa labi uz laukiem, meklējot tur pašus augstākos pakalnus un to virsotnēs apstājoties, lai izpētītu zemi – tā, it kā viņam priekšā būtu ienaidnieka armija. Tā kā es lielākoties biju viens no četriem goda sardzes kareivjiem, kas gāja pa priekšu, ikreiz, kad Imperators apstājās, es varēju viņu redzēt un apskatīt pēc sirds patikas. Man likās, ka es viņu jau sen pazīstu, jo biju redzējis viņa portretus, kas bija pārsteidzoši līdzīgi – it sevišķi tie, kuros viņš attēlots zirgā. Taču bija gandrīz neiespējami izšķirt viņa acu krāsu, jo acis nepārtraukti kustējās; tobrīd tās man likās tumšas – iespējams, viņa skatiena dziļuma dēļ. Bet vēlāk, kad nonācu Imperatora tuvumā un varēju ar viņu parunāties, labi redzēju, ka viņa acis bija ļoti gaišas. Kad Napoleons kādu uzrunāja, viņš tam skatījās nevis sejā, bet gan uz parketu vai sāņus; tikai ļoti reti viņš tieši ielūkojās sarunu biedra acīs.

Mēs atgriezāmies Poznaņā ap pieciem vakarā.

Nākamajā dienā Imperators sēdās zirgā ap pusdienlaiku un lika parādīt kādu poļu pili. Izjājis cauri pilsētai, viņš rikšiem devās Stenševas virzienā un apstājās tikai Konaževā.

Trešajā dienā, 13. decembrī, viņš mums deva pavēli doties uz otru pilsētas pusi, vispirms uz Viņariem, kur viņš apstājās un pētīja zemi, tad cauri dubļainajiem laukiem, kur viņš iestiga gandrīz līdz kāpšļiem. Pavadoņi nespēja sekot, jo mūsu zirgi, paša Imperatora un daži viņa ģenerāļu zirgi tika uz priekšu tikai ar lielām grūtībām un atstāja zemi pēc sevis tādā stāvoklī, ka sekotājiem nebija iespējams tikt uz priekšu. (Šeit atstāstīsim kādu incidentu, kuram autora karjerā bija zināma nozīme. Brīdī, kad franču virsnieki nespēja tikt pāri dubļainai slīkšņai kādā pļavā, autors devās uz priekšu, sacīdams: “Polis tiek cauri visam!”, un Imperators šķērsoja dubļaino grāvi pēc viņa. Pēc Tilzītes miera līguma Napoleons lika, lai pie viņa atsūta šo jauno poli, kas “tiek cauri visam” un viņu iecēla par savu apakšvirsnieku.)[1]

Tad Imperators, kuru pavadījām tikai mēs un daži izlūki, nonāca Radojevā, kur viņš ar plostu pārcēlās otrā Vartas pusē. Viņš devās līdz pat Oviņskai, kur apmeklēja kādu pamestu klosteri. Viņš man jautāja, kā tas nākas, ka šis īpašums pieder Treskoviem. Es varēju apmierināt viņa ziņkārību, jo es nejaušā kārtā pazinu šo ģimeni. Mana tante, Engestremas kundze, dzimusi Hlapovska, dzīvoja Berlīne kādā namā, kas piederēja Treskoviem. Kad uzturējos šajā pilsētā, es pie viņas ik svētdienu ēdu vakariņas. Mana tante bija laipni uzņēmusi maršalu Diroku, kad viņš 1804. gadā ieradās Berlīnē īpašā vizītē, lai paziņoju par Imperatora kronēšanu. Maršalu visur uzņēma diezgan vēsi, izņemot pie manas tantes. Tolaik frančus Berlīnē nemīlēja, bet no viņiem vēl nebaidījās. Maršals Diroks atcerējās manu tanti un viņas viesmīlību; varbūt viņš par to Imperatoram bija bildis kādu vārdu, un tieši šī iemesla dēļ, atgriežoties Poznaņā, Imperators lika mani pasaukt un ierādīja man vietu pie sava vakariņu galda.

Pie galda bija tikai trīs cilvēki: Imperators, princis Bertjē, kurš apsēdās man pretī, un es. Galds bija tik maziņš, ka tikai ar lielām grūtībām pie tā varētu apsēdināt vēl vienu personu man pretī. Viens vienīgs kalpotājs atnesa un servēja ēdienu un visu nepieciešamo. Vakariņas, ja pareizi spēju novērtēt, nebija garākas par pusstundu; šajā īsajā laikā Imperators man tomēr uzdeva virkni jautājumu. Viņš tos uzdeva ļoti ātri, it kā tā būtu nopratināšana. Viņš zināja, ka es iepriekš biju kalpojis prūšu armijā: viņš mani iztaujāja par manām studijām, par artilērijas pasniedzējiem, par skolām un par prūšu armiju vispārīgi. Viņš man jautāja, cik varētu būt poļu ģenerāļa Lestoka korpusā, kas atradās otrā Vislas pusē. Es nevarēju atbildēt uz šo jautājumu, bet piezīmēju, ka tur noteikti ir daudz lietuviešu, jo šis korpuss rekrutēja prūšus Lietuvā, tas ir, Augustovas apkaimē, kas tika iedalīta Prūsijai pēc pēdējās Polijas sadalīšanas. Vienlaikus atļāvos arī piemetināt, ka Lietuvā vienīgi zemes īpašnieki bija poļi, savukārt zemnieki bija lietuvieši.

Napoleons neko nezināja par Lietuvu, un viņam nebija ne mazākā priekšstata, kā šī province tika pievienota Polijai; es biju spiests viņam to paskaidrot. Visā visumā viņš gandrīz neko nezināja par mūsu vēsturi, un no Prūsijas vēstures zināja vienīgi Frīdriha Lielā laiku. Tāpēc viņš bija pārsteigts, kad es viņam pastāstīju, ka Lestoka korpuss sastāvēja vienīgi no lietuviešiem un žemaišiem, nevis no poļiem; es piemetināju, ka, lai gan šīs divas tautas slikti zina poļu valodu, abas dedzīgi atbalsta Poliju un ka tādas pašas simpātijas vērojamas arī tajās lietuviešu provincēs, kas pieder krievu valdībai.

Imperators mani iztaujāja arī par zemnieku stāvokli. Zināju no sava tēva, ka Polijas ķēniņistes laikā pret zemniekiem izturējās mazāk bargi nekā zem prūšu jūga. Laukkopība senāk bija vienkāršāka un prasīja mazāk darba – izņemot ražas laiku. Taču, kad prūšu valdība ieguva savā īpašumā teritorijas, kas tai pienācās Polijā, visi baznīcas, kroņa un stārastu īpašumi tika sadalīti vāciešiem. Savukārt vācieši, būdami strādīgi un praktiski, padziļināja kalpību, lika vairāk strādāt un uzlika lielākas klaušas. Poļu zemes īpašnieki, kuri kopš pēdējiem kariem burtiski slīka parādos, ņēma piemēru no jaunpienācējiem un darīja tāpat kā viņi.

Imperators manī uzmanīgi klausījās, bet tad pēkšņi uzdeva jautājumu par žīdiem. Viņš domāja, ka žīdi Polijā bija ienākuši no Āzijas. Es viņam paskaidroju, ka, tieši pretēji, viņi bija ienākuši no Rietumiem – laikā, kad viņus dzina ārā no gandrīz visas Eiropas; jāpiezīmē, ka mūsu senči vienmēr bijuši ievērojami ar savu pārmērīgo iecietību pret visiem reliģiskiem kultiem.

Napoleons lika man arī pastāstīt, kāpēc Karalauču province ir jāatdod Brandenburgas kūrfirstiem. Tolaik es vēl nepazinu Franciju, tāpēc nezināju, cik maz frančiem rūp tas, kas notiek ārpusē. Viņi zina visas Francijas galma anekdotes, bet gandrīz neko nezina no citu tautu vēstures.

Imperators mani iztaujāja arī par manu ģimeni un, kad es viņam pastāstīju, ka mana māte cēlusies no Krakovas apriņķa, viņš mani uzdeva dažādus jautājumus par šo zemi un Krakovas universitāti. Es nevarēju viņam ziņot par šīs universitātes pašreizējo stāvokli, jo nezināju, kā tā organizēta, taču pastāstīju par tās izcelsmi un ietekmi, kā arī naidīgumu pret jezuītiem.

Padzēris kafiju, Napoleons piecēlās; viņš man izteica komplimentu par to, ka nebiju dzēris vīnu, un man parādīja pudeli, sakot, ka nekad nedzerot vairāk par puspudeli šambertēna, bet ka tas esot slikts ieradums.

Tad, staigādams pa istabu, viņš vēlreiz atgriezās pie prūšu armijas organizācijas. Viņš to labi pārzināja, taču vēlreiz pacēla jautājumu par militārajām skolām, jautājot, cik padziļināti tur pasniedz matemātiku. Viņš bija izbrīnīts, kad es viņam teicu, ka šajās skolās apstājas pie konusa šķēlumiem. Viņš man jautāja, vai tur mācot arī aprakstošo ģeometriju. Taču es pats neko nezināju par šo zinātni un to apguvu tikai vēlāk Parīzē.

Tajā pašā vakarā vairākas apkaimes poļu dāmas bija sapulcējušās salonā blakus ēdamzālei, lai viņas stādītu priekšā Imperatoram. Viņš tām nereti uzdeva pašus dīvainākos jautājumus skopos vārdos, un bija labi redzams, ka viņa domas kavējas kur citur. Viņš piegāja pie vīriešiem, kas bija ģērbušies frakās, zeķēs un kurpēs, lai viņiem pateiktu, ka vajadzēja uzvilkt zābakus un uzlikt piešus.

Poznaņa sarīkoja lielu balli teātrī. Zāle bija tik pilna, ka dejotājiem tik tikko pietika vietas. Imperators pastaigājās un pļāpāja ar poļiem. Es pats biju biežāk uz ielas nekā zālē, jo man bija jāpieskata, lai goda sargi nenāktu iekšā visi reizē, atstājot zirgus staļļa puišiem, bet gan būtu vienmēr gatavi pavadīt Imperatoru, kad viņš atstās balli.

Dažas dienas vēlāk prinča Murā palīgs atnesa ziņu, ka franči ieņēmuši Varšavu.

Nākamajā dienā Imperators pameta Poznaņu, liekot goda sardzei sekot trīs stundas. Tad viņš to atlaida un pavēlēja ģenerālim Dombrovskim sardzei piešķirt apakšleitnantu pakāpi. Uminski iecēla par pulkvežleitnantu; Suhoževski – par majoru; Gožaņski (bijušo prūšu smagās kavalērijas leitnantu) un mani iecēla par leitnantiem. Tikmēr ģenerālis Dombrovskis sāka organizēt četrus ierindas kājnieku un divus kavalērijas pulkus un vēl bez šiem regulārajiem spēkiem formēt arī neregulāros. Imperators iecēla par pulkvedi princi Sulkovski; virsnieks ar tādu pašu vārdu bija bijis viņa personīgais palīgs Ēģiptē un bija kritis Piramīdu kaujā. (..)

Ģenerālis Dombrovskis mums atsūtīja reglamentu, kas no franču valodas bija iztulkots poliski.

Tā kā es jau zināju prūšu reglamentu, jauno es apguvu ātri: tas bija vienkāršāks, un kustības tajā bija daudz vieglāk saprotamas un apgūstamas. Šautenes nebija ilgi jāgaida – tās mēs saņēmām gandrīz visas pilnīgi jaunas no Berlīnes arsenāla, jo prūšiem nebija pieticis laika tās savākt pirms franču ienākšanas pilsētā. Taču durkļi bija pārāk gari; tās drīz vien aizstāja ar franču durkļiem. Jaunkareivji uzsāka apmācību bez ieročiem; taču, līdzko šautenes bija piegādātas, jauniesauktie daudz labāk spēja apgūt soļošanu un turēšanos ierindā. Manuprāt, ir bezjēdzīgi ilgi mocīt jauniesauktos ar mācībām bez ieročiem – ar tā saukto kareivja skolu, jo, līdzko viņiem rokās ir ierocis, viņu stāja un gaita uzlabojas un ierinda veidojas pati no sevis.

Mūsu dzīve Gņezno bija patīkama – ar mācībām no rīta un pēcpusdienā. Pēc vakara jundas pulkvežleitnants Majačevskis mācīja taktiku virsniekiem, savukārt majors Rogaliņskis – apakšvirsniekiem.

Gandrīz katru dienu kāds franču vads izgāja cauri pilsētai. Princis Sulkovskis vienmēr ļoti laipni uzņēma pulkvežus. Mums bieži bija balles gan kazino, gan arī pie pulkvežleitnanta, kuram bija jauna meita. Bieži mums bija arī vakariņas un pasēdēšana pie garīdzniekiem.

Beidzot pienāca pavēle doties uz priekšu. Ziema bija silta, bet slapja. Mēs bijām saņēmuši franču armijas apavus. Zābaku vietā mums iedeva kurpes ar cieši pieguļošām getrām, lai neļautu asinīm satecēt pēdās un kājām piepampt. Ir tiesa, ka, ejot pa sniegu vai dubļiem, kurpes ļoti ātri paliek slapjas, taču vakarā – nometnē vai teltī – tās arī daudz ātrāk izžūst nekā zābaki, kuri turklāt paliek slapji tieši tāpat kā kurpes. Kamēr žāvē kurpes, getras un zeķes, uzvelk iepriekšējā dienā izžāvētās, jo ir vieglāk nest līdzi divus pārus zeķu nekā divus pārus zābaku. Mēdz sacīt, ka biezos dubļos kurpes ir vieglāk pazaudēt nekā zābakus, taču tas notiek tikai tad, ja getras ir slikti uzšūtas; savukārt, ja getras labi pieguļ, kurpes turas kājās labāk par zābakiem.

Kājniekiem pats svarīgākais ir kājas labā stāvoklī. Lai tā būtu, ir labi tās vakaros, mainot zeķes, ierīvēt ar spirtu. Ierīvēšana neļauj kājai piepampt un vienlaikus pasargā ādu no noberzumiem. Mūsu kareivjiem labprātāk tīk ierīvēt kājas un pēdas ar taukiem un tad tās ietīt autos, nevis vilkt zeķes. Šo paņēmienu karavīriem vajadzētu aizliegt, jo, ja šie auti cieši nepieguļ kājai, tie viegli rada ievainojumus. Katram vīram vajadzētu būt trīs pāriem zeķu, kuras regulāri jāmazgā. Šeit minu visas šīs detaļas par kājnieku kājām, jo tieši no tām ir atkarīgs kampaņas ātrums.

Avots: Hlapovska dēlu izdoto memuāru tulkojums franciski: Desiré Chlapowski, Mémoires sur les guerres de Napoléon, 1806–1813. 3ème édition, Paris: Librairie Plon, 1908. Sagatavoja un tulkoja Agnese Irbe. Paldies Jurim Rudevskim, kurš salīdzināja ar poļu oriģinālu.

[1] Piezīme poļu izdevumā.

Metafiziska izolēšanās no svētuma jeb pārdomas par karu aiz semikola

Par Krievijas un Ukrainas konfliktu runāt ir bīstami. Bīstamība saistās ar to, ka televīzijas un citu līdzīgu masu “audzinātāju” iespaidā cilvēki ir aizmirsuši lietot semikolu (;). Tā ir pieturzīme, kas domāšanā rezervē vietu precizējošām detaļām un detalizētākām sarunām. Arvien retāk sarunās sastopamas frāzes, kuras savieno partikula “bet”. Šo reto spēju izglītībā, nemaz nerunājot par augstāko, vajadzētu atjaunot. Tā ir kultūras nepieciešamība un imperatīvs, lai par sarežģītām problēmām varētu sarunāties kulturāli un inteliģenti. Un, kā zināms, kulturālas sarunas pamatā ir reliģiski filozofiska domāšanas virzība.

Mans nolūks ir runāt aiz semikola par to, kā domāt par Kijivu kā pareizticīgajai pasaulei svētu pilsētu. Kijiva sevī ir uzkrājusi ārkārtīgi daudzas vēsturiskās atmiņas dārglietas. Pazīstamais krievu bizantologs Sergejs Averincevs reiz Latvijas Universitātē ar lielu cieņu stāstīja par Kijivu, kuru viņš, kā pats teica, ir “apmeklējis no ziemeļu pilsētas Maskavas kā moskaļ, kurš ar bijību raugās uz Ukrainas tautas svēto centru”. Viņš stāstīja par ukraiņu rakstnieku Tarasu Ševčenko, kuru cienīja īpašā sentimentālā veidā, jo “mēs, bērni, moskaļi, klausījāmies ukraiņu dziesmas, kuras dziedāja vecāki”.

Es kā pareizticīgs cilvēks esmu sapratusi, ka Kijiva ir garīgais centrs tai pasaules uzskata tradīcijai, kas uz pareizticības pamata ir apvienojusi daudzas tautas – no Maķedonijas līdz Krievijai.[1] Un es arī saprotu, ka ikvienam kristietim, tāpat kā ikvienai personai, ir svarīga dzīva atmiņa par garīgo un tikumisko avotu saknēm un sākotnējiem pārdzīvojumiem. Sergejam Averincevam, kurš savu kristietību iznesa cauri totalitārisma un padomju ateisma laikmetam, Kijiva bija “ticības vīrišķības” vieta un, kā viņš teica, Krievijas kultūras pamats. Tāpēc viņš mudināja mūs, studentus, domāt par senās Krievzemes, Tuvo Austrumu un Bizantiju studiju pamatiem, par to, kas notika mūsu ēras pirmajā tūkstošgadē un kā šīs kultūras ir bijušas iekšēji vienotas. Kad mūsu Akadēmijas bibliotēkā es atšķiru viņa darbu Agrīnās Bizantijas literatūras poētika,[2] atrodu pieminētus tādus vārdus kā sv. Kijivas Ilarions, sv. Epifānijs Gudrais, sv. Soras Nils, sv. Radoņežas Sergijs un sv. Polockas Simeons. Nav nejauši, ka himna Katedrāles svētajām alām Kijivas Pečoru Lavrā noslēdzas ar brīdinājumu: “Nepalikt ārpusē, bet pa stāvajām kāpnēm noiet alā – nevis ar kājām, bet ieiet t. s. Vārda alā, savas sirds alā.” Tas ir joprojām dzīvs senās kultūras aicinājums domāt aiz semikola, proti, ar prātu uztverto savienot ar sirdi. Šādu pieeju senām kultūras parādībām sauc par prasmi lietot gudrības metodi.

Neviens kultūras fenomens nepiedzimst uzreiz kā vispārcilvēciska realitāte un pieņemta vērtība. Tas rodas nemanot it kā no pasaules nostūrīšiem, kā nākotnes ģenialitātes izpausmes vietām, kurām lemts izmainīt cilvēku dzīves, lai visu dzīvi, gan savu, gan tautas, izprastu un dzīvotu Dieva gaismā. Šādi kristīgās kultūras fenomeni kļūst par būtiskiem visas Eiropas vērtību sistēmā. Pareizticīgās kristietības kopība ir balstīta principiālā svētuma nošķiršanā no profānā, kas rodas no grēka. Tāpēc pareizticīgā kultūra aicina izcelt cilvēka vērtību ārā no dabiskā, lai atjaunotu to ieceri un pilnību, pēc kuras cilvēks vienmēr ir ilgojies un kuru cilvēcei ir nodrošinājis Kristus. Tāpēc ir tikai loģiski, ka Kijivas centrā atrodas svētā katedrāle, kas ir būvēta kā pretstats profānajai pasaulei.

Atmiņas par Jauno Jeruzalemi – Kijivas tradīcija

Leģendai par Kijivu kā Jauno vai, kā teica Kijivas un visas Ukrainas Metropolīts Vladimirs 2010. gadā, “otro jeb krievu Jeruzalemi”, ir gandrīz 900 gadu. Stāsts par pagājušajiem laikiem (t. s. Nestora Hronika) atstāsta sv. apustuļa Andreja vārdus: “Pār šiem kalniem mirdzēs Dieva svētība, un šai Mātes pilsētai ir lemts lielai būt.” Saskaņā ar seno leģendu apustulis Andrejs ir svētījis Kijivas zemi un tur uzcēlis krustu: “Un notika tā, ka viņš atnāca un nostājās zem kalniem upes krastā, un no rīta teica saviem sekotājiem: Vai jūs redzat šos kalnus? Pār šiem kalniem mirdzēs Dieva svētība, tiks uzcelta liela pilsēta un Dievs Pats uzcels daudzas baznīcas. Uzkāpjot kalnā, viņš svētīja tos, uzcēla krustu, pielūdza Dievu un devās augšup gar Dņepru.”

Lai saprastu Kijivas ideju, ir jāpakāpjas vēl tālāk atpakaļ un jāieliek vēl viens semikols. Kā senatnē cēla pilsētas? Viduslaikos bija sastopamas divas pieejas pilsētu būvniecībai. Pirmā bija saistīta ar vietas sakralizāciju tur, kur kādreiz izlietas cilvēku asinis. Šāda vēsture, piemēram, ir Romas dibināšanai. Roma tika uzbūvēta tajā vietā, kur Romuls nogalināja savu brāli Remu. Otrs tips stāsta par Dieva svētību kādā vietā, kur pēc tam uzcelts dievnams. Šādas pilsētas prototips ir Jeruzaleme, kuras pamatus ielika ķēniņš Dāvids. Taču pirms ķēniņa Dāvida ir bijis kāds noslēpumains “Salemas ķēniņš Melhisedeks, Visaugstākā Dieva priesteris”, kurš svētīja pirmo patriarhu Ābrahāmu: “Bez tēva, bez mātes, bez cilts raksta; viņam nav ne dienu sākuma, ne mūža gala, bet, Dieva Dēlam līdzināms, viņš paliek priesteris mūžam” (Ebr. 7:3). Jeruzaleme ir mūžīgā pilsēta, kuras sākumi saskaņā ar sv. Augustīnu ir aiz vēstures robežām. Jo, kā teicis sv. Augustīns, Jeruzaleme noslēpumainā veidā ir nonākusi uz zemes vēl pirms vēstures sākumiem.

Tāpēc jautāsim: kas veido Ukrainas galvaspilsētas būtību? Kijivas pamatā ir hierotopija, kas atgādina Jeruzalemi. Viduslaikos Jeruzaleme, Kristus pilsēta, tika uzskatīta par pasaules centru, tāpēc ikviena pilsēta tika celta kā Jeruzalemes ikona jeb Jeruzalemes attēls. Tās centrā atradās Templis Dieva godam. Ar to bija saistīti Zelta vārti – tie paši, pa kuriem Jeruzalemē iegāja Kristus. Tā ir pilsētas jēgpilnības ass, un tāda ir arī Kijivai, kuras centrā ir Svētās Sofijas katedrāle, Zelta vārti, sv. Irinas baznīca un sv. Georgija baznīca.

Senajā Vārdā par likumu un svētību, kuru 11. gadsimtā sarakstījis sv. Ilarions,[3] kņazs Vladimirs un viņa dēls Jaroslavs Gudrais ir salīdzināti ar Bībeles ķēniņu Dāvidu un viņa dēlu Salamanu. Kijivas un visas Ukrainas Metropolīts Vladimirs (1992–2014) 2010. gadā vaicāja, kāpēc sv. Ilarionam bija nepieciešams šāds salīdzinājums? – Un pats atbildēja: “Mēs redzam, ka viņš ar biblisku autoritāti svētī Vladimira dzimtu un apstiprina Kijivu kā Jauno Jeruzalemi, tāpat kā ķēniņš Dāvids par Israēlas galvaspilsētu pasludināja Jeruzalemi. Gudrais Salamans uzcēla galveno Israēla svētvietu – Templi. Sv. Vladimirs bija Kijivas arhitekts, apliecinot to kā kristīgu pilsētu. Viņa dēls Jaroslavs Gudrais uzcēla Sofijas Katedrāli.” Viņš tālāk turpināja, ka Kijivas pilsēta ir nodota Vissvētajai Dievmātei, lai Viņa palīdz kristiešiem, tāpēc uzrakstā virs lielajiem katedrāles vārtiem kā galvenie svētki ir minēti Dievmātes Pasludināšanas svētki, kad pie Dievmātes atnāca eņģelis Gabriēls (Lk. 1:28). Novēlējums pilsētai skan: “Priecājies, svētībai uzticētā pilsēta, Tas Kungs ir ar tevi!”

Pareizticīgā ukraiņa un krieva apziņā Kijiva ir svētums, kuru var salīdzināt vienīgi ar Jeruzalemes Templi, kam visa pasaule ir priekštelpa jeb pagānu sēta. Pilsētu apņem sienas, iekšpusē ir dievnama telpa. Pilsētas galvenais dievnams ir altāris, kas atrodas Vissvētākajā Vietā. Tādā veidā ielūkojoties Kijivas arhitektūrā, mēs redzam, ka pilsēta tikusi celta kā Templis Dievam. Tā ir pilsēta – Templis, tās centrā ir altāris, kurā ir attēlota Vissvētā Dievadzemdētāja ar lūgšanā paceltām rokām (Oranta). Virs Viņas ir uzraksts grieķu valodā: “Dievs ir šajā vietā, Viņš nešaubīsies. Dievs palīdzēs agri no rīta.” Kristiešu tradīcijā Vissvētā Dievmāte vienmēr tikusi uzskatīta par Pilsētas Aizstāvi, tāpēc uzraksta un visas pilsētas gramatiskā jēga ir: “Dievs ir tās vidū”. Tā izsmalcinātajā Bizantiskajā kultūrā tika apliecināta Dieva attieksme pret Kijivas izredzētību.

Kijivas svētā ideja ir saglabājusies cauri gadu simtiem, un pat 1635. gadā Kijivas Metropolīts Silvestrs Kossovs rakstīja: “Kijiva – tās ir mūsu debesis.”[4] Ir pagājuši gadu simti un ir mainījies Kijivas stils un valoda, bet tās spēcīgā transcendentālā pieredze un Debesu Jeruzalemes analoģija liek uzdot loģisku jautājumu: “Kāpēc Dievs pieļauj to, kas pašreiz notiek Ukrainā?” Kāda nozīme ir uzrakstam katedrāles altāra daļā “Sofia – Dieva Gudrība”?

Jēdziens Sofia kā Dieva Gudrība (σοφία grieķu valodā) nozīmē Dieva Iemiesošanos un klātbūtni Viņa radītajā pasaulē. Dieva Gudrība atziņas apkopo sakārtotā ticības sistēmā, ko sauc par pareizticību. Pareizticība ir gudrība kā pasaules uzskats, kurā apvienojas debesis un zeme, visaugstākais ar vistuvāko, un šī savienība ir dziļi iesakņojusies senkrievu bizantiskajā domāšanā. Sergejs Averincevs Kijivas Krievzemi iesaka uzlūkot kā kultūras tipu, kurā pasaules uzskatam ir liela nozīme kultūras morfoloģijā. Tāpēc es apzinos, ka Krievzemē, kas kopā ar Ukrainu nesen nosvinēja kristietības tūkstošgades svētkus, domāšanas pamatā ir vārdi no 46. psalma: “Dievs ir šai pilsētā, tās pamati negrīļosies. Dievs tai palīdz, jau rītam austot”.

Bet nu šie pamati ir sākuši grīļoties.

Karš, kā visiem zināms, ir posts. Vienmēr. Un posta, tāpat kā krīzes apstākļos, vienmēr ir jāuzdod jautājums, kāpēc Dievs to pieļauj? Par pamatu atbildei mēs varam ņemt vienīgi Paša Dieva viedokli, nevis cilvēku vai vēsturnieku interpretācijas. Tad mēs ielūkojamies Svētajos Rakstos un redzam, ka, piemēram, Lūkas ev. 19. nodaļā Dievs jautā: “Kaut arī tu šodien zinātu, kas tev pie miera vajadzīgs! Bet vēl tas ir apslēpts tavām acīm.” (Lk. 19:42). To Jēzus teica par Jeruzalemi. Viņa sirds bija pilna līdzjūtas un sāpju par nākamajām svētās pilsētas cilvēku ciešanām. Viņš ļaudīm bija skaidrojis, kas viņiem pie miera ir vajadzīgs. Viņš aicināja uz grēknožēlu, un Viņš paredzēja, ka Jeruzalemes izpostīšana romiešu iebrukumā notiks tāpēc, ka cilvēki ir nicinājuši savu apžēlošanas laiku.

Otrs ļoti līdzīgs piemērs ir lasāms Vecās derības pravieša Ecehiēla grāmatas 5. nodaļā: “Tādēļ Dievs Tas Kungs saka: tā kā jūs esat bijuši nepaklausīgāki nekā citas tautas jums visapkārt, nestaigājāt pēc Maniem likumiem un nepildījāt Manus baušļus, bet staigājāt pēc to tautu likumiem, kas jums visapkārt, tad, saka Dievs Tas Kungs, Es celšos pret tevi un turēšu tiesu tavā vidū citu tautu acu priekšā. Un visu tavu noziegumu un negantību dēļ Es darīšu tev to, ko Es līdz šim vēl nekad neesmu darījis un ko Es arī vairs nekad nedarīšu. Tādēļ tēvi ēdīs savus bērnus un bērni savus tēvus jūsu vidū. Es turēšu pār jums tiesu un visus, kas no tevis pāri palikuši, izkaisīšu visos vējos. Tik tiešām, ka Es dzīvoju, saka Dievs Tas Kungs, tāpēc ka tu apgānīji Manu svēto vietu ar saviem riebīgajiem dievekļiem un ar visādu negantību, Es novērsīšu Savu aci no tevis bez līdzjūtības, Es netaupīšu neviena. Trešdaļa no tevis mirs ar mēri un nonīks badā tevis paša vidū, otra trešdaļa kritīs no zobena tev visapkārt, un pēdējo trešdaļu Es izklīdināšu visos vējos un piedraudēšu vēl tiem no mugurpuses ar zobenu” (Eceh. 5:7-12). Tas ir brīdinājums kristiešu tautām, kas tās sagaida, ja novārtā tiks atstāts Dieva likums.

Savukārt pravietis Jesaja akcentu lika uz morālētisko pieeju dzīvei un precizēja Dieva attieksmi pret meliem un viltību, kas vada sociālos procesus: “Jo jūs taču sacījāt: Mēs slēdzām derību ar nāvi un līgumu ar elli; kad pāri mums nāks plūdu briesmas ar savām bangām, tās mūs neskars: meli taču ir mūsu patvērums, un viltus ir mūsu apsegs. – Tādēļ saka Dievs Tas Kungs: “Redzi, Es lieku Ciānā pamatakmeni, izraudzītu akmeni, dārgu stūra akmeni, kas klintij līdzīgi pamatots; kas tic, nepaliks kaunā! Es padarīšu tiesu par mērauklu un taisnību par atsvaru; krusa aizraus melu aizsegu, un ūdens plūdi aizskalos viņu paslēptuvi.” Tad jūsu derība ar nāvi zaudēs spēku, un jūsu līgums ar elli vairs nepastāvēs. Kad soda briesmas nāks ar savām bangām, tās jūs satrieks” (Jes. 28:14-18).

Vēsture kā Dieva instruments un cilvēku brīvība

Mūsu vēsture ir instruments, ar kuru Dievs audzina cilvēci, un šī audzināšana nekādā veidā nesakrīt ar progresu, ar dzīves uzlabošanos ārējā un tehnoloģiskā veidā. Dievišķā audzināšana pauž atziņu, ka pagātnē ir atklāti cilvēces pastāvēšanas neatceļamie pamati, kas ir jāsaglabā un uz kuriem ir jāstāv arī šodienā. Un ne tikai jāsaglabā, bet arī jābagātina, lai to pazīšanu nodotu jaunajām paaudzēm. Tādā kārtā cilvēces vēstures protonormas kļūst par individuālas personības dzīves pamatu, lai cilvēki nepazaudētu, bet saglabātu atziņu par to, kas ir svēts un kas ir profāns. Vēstures process nav iedomājams bez atmiņas. Nekas nepaiet un nepazūd bez pēdām. Visas Dieva žēlastības izpausmes kultūrā ir nevis jānodod aizmirstībai, bet jālieto atjaunošanai un jaunā laikmeta kultūrai. Mēs redzam, ka vēsture ir Dievcilvēka process un tā atspoguļo arī cilvēces nepilnīgumu un nepastāvību Dievā, empīriskās bezjēdzības pārsvaru pār Dievišķo svētumu.

Kad atskatāmies Eiropas vēsturē, redzam, ka Kristus atklāsmes jēgu cilvēce apguva ļoti lēnām, gadsimtiem ejot. Izpratne par cilvēku kā Dievlīdzības iemiesotāju uz zemes vienmēr īstenojas cīņā ar tumsas spēkiem, kas cenšas valdīt pār cilvēka sirdi. Cilvēki, šo spēku vadīti, neļauj uzdīgt tai sinepju sēkliņai, kura varētu nest svētuma, labsirdības, goda un krietnuma augļus. Tā vietā ļaudis tic “progresam”, saplūsmei ar pasaules sekulāro ideju ceļiem un visu cerību liek uz tehniski organizētu pasaules pilnību. Kristīgā ticība un Evaņģēlija normas Eiropas cilvēka portretā demonstrē nevis brīvību Kristū, bet verdzību, kas izriet no sekošanas profānajam, grēcīgajam, kaislību pārņemtajam cilvēkam.

Mēs varam vaicāt, vai atkrišana no svētuma attiecas tikai uz neticīgajiem cilvēkiem? Nekādā ziņā. Sv. Atanāsijs Lielais ir rakstījis, ka atkrišana no Kristus izpaužas kā naids pret otru cilvēku, nabadzīgā pazemošana, kā netaisnība, viltība un meli. Tā pamatā ir likums: “Viss, ko tu dari savam tuvākajam, tu dari pašam Kristum” (Mt. 25).

Bieži tiek pieminēts, ka Svētā Kijivas Krievzeme radās svētajā kristībā. Tā bija. Bet svētā kristība ir tikai priekšnoteikums tam, lai cilvēks kļūtu par kristieti un turpmākajā vēstures gaitā pieaugtu un iegūtu atbilstošu Garu. Tas pats attiecas arī uz pilsētu un visu tautu. Vērojot to, kas notiek Eiropā, mēs esam liecinieki un kaut kādā ziņā arī vaininieki kristīgās civilizācijas norietam. Notiek tas pats, kas notika ar Bizantijas impēriju 2. gadu tūkstoša pirmajā desmitgadē, kad svētuma robežas lēnām bālēja, līdz pilnībā izzuda turku iebrukuma rezultātā.

Ukrainas politiskā suverenitāte ir noticis fakts, tā ir bijusi Dieva griba. Bet jāņem vērā, ka starp pareizticīgajām tautām pastāv savstarpējas un dziļi vienotas ticības attiecības. Jautājums, uz kuru ir jāatrod atbilde: divas valstis, kurām ir daudz kopēja vēsturē, kultūrā, kurām ir viena un tā pati pareizticība un baznīca – vai tām būtu jādzīvo naidā? Un kas ir naida avots? Kāpēc Krievija un Ukraina nevar pastāvēt līdzās – kā dažādas valstis Eiropas Savienībā pastāv viena otrai līdzās? Piemēram, Francija un Vācija, kas ir kaimiņi ar dažādu valodu, vēsturi un kultūru.

Laikam ritot, Kijivas Krievzeme ir kļuvusi par ķīlnieci diskusijai par “sofijistisko” sūtību Eiropas kultūras telpā. Sadzīves līmenī senās pilsētas celtniecības svētuma vektori ir sadūrušies ar ilūzijām, ka robežu starp pareizticīgo svētuma izjūtu un tā turpinājumu ikdienā emocionālās kristietības komforta apstākļos ir iespējams nodzēst. Tāpēc īpaša uzmanība aiz semikola ir jāveltī tam, kāda ir Dieva griba šajos notikumos, jo te saduras divas atšķirīgas telpas: politiskā, kas ir cilvēku radītā, ar tendenci valdīt, lai uzceltu cilvēku valstību, un baznīciskā, kuras pamatā ir Dieva svētības enerģija, kas vēsturi uztver caur Svētā Gara vadību. Saduras divas kaislības, līdzīgi kā kristieša dvēselē, kas visa mūža garumā svārstās pretrunā starp vērstību uz Dievu un savām paša cilvēciskajām kaislībām.

Viena no cilvēcisko kaislību izpausmēm ir formula, kas izsaka Ukrainas kara būtību. Šī formula sastāv no divām komponentēm: ieroči un idejas. Mani interesē, no kurienes rodas kara idejas? Tās nav jaunas. Kara ideju pamatā ir izredzētības kaislība, ko mēģina piesavināt kāda no sociāli politiskajām grupām. Pareizticīgās Baznīcas Konstantinopoles koncils 1872. gadā nosodīja nacionālismu kā herēzi, atzīstot, ka nacionālisms ir “etnofilētisma herēze”.[5] Mēs visi zinām, ka Krievijā viena no šādas idejas izpausmēm ir “Krievu Pasaules” platforma, kur runa ir ne vien par etnosu, bet jau par civilizāciju. Šīs idejas pamatā, no vienas puses, ir civilizēta nacionālisma ideja, kuru vēsturiski ilgā periodā ir iespaidojis slavofilisms. Šo ideju balsta arī t. s. Eirāzijas kustība 20. gadsimta pirmajā pusē, kas aizstāvēja tradicionālās vērtības, un krievu pasaules ideoloģijā tradicionālo vērtību ideja tajā ir kļuvusi par vadošo. Šo doktrīnu ir parakstījušas tādas autoritātes kā Roberts Arida, reliģiju pētnieks Sjūsens Asbruks Harvi (ASV), teologs Joanns Hrisavgis (Austrālija) un citi. Nacionālisma herēzē šī ideja ir aizvirzījusies tāpēc, ka vadošā pārliecība ir – tradicionālās vērtības ir tikai mums, krieviem. Agrāk ideoloģiski Krieviju vienoja komunisma ideoloģija, tagad šīs ideoloģijas vietā ir politiskā doktrīna “Krievu Pasaule”. Protams, ka tā ir nosodāma.

“Krievu Pasaules” ideja nav dzimusi pašā Krievijā. Tās pirmsākumi ir Grieķijā, kad 19. gadsimtā radās ideoloģija, ka hellēnisma ideja ir jāpadara par t. s. globālo hellēnismu. Tas ir uzskats, ka antīkajam hellēnismam ir jāattīstās kā politiskai ideoloģijai: Grieķijas valstij ir jābūt klāt visur, kur cilvēki runā grieķu valodā. Grieķijas valsts 20. gadsimta sākumā tūlīt pēc Pirmā pasaules kara paņēma šo ideju par ideoloģijas “svētu pamatu” un devās atkarot teritorijas Mazāzijā. Iekaroja Konstantinopoli, aizgāja līdz Anatolijai – taču kara sākuma veiksme pārtapa katastrofā. Turku armija pārgrupējās, izpostīja grieķu ciematus un izmeta grieķus no Mazāzijas uz ilgiem laikiem. Tā bija katastrofa valstij, un tās sekas Grieķija jūt vēl šodien. Tieši tāpēc Pareizticīgā Baznīca t. s. lielo nacionālās izredzētības ideju uzskata par herēzi. Ir nosodāmi, kad redzam patriarhu Kirilu pasniedzot ikonu Krievijas Gvardes priekšniekam Viktoram Zolotovam, un Zolotovs zvēr sākt uzbrukumu Ukrainai. Tādas izpausmes ir absolūti noziedzīgas.

Sākotnēji “Krievu Pasaule” bija liberāla doktrīna. Tās pamatā bija uzskats, ka pastāv intelektuāli spēcīga perifērija, kuru pēc PSRS sabrukuma Rietumos ir izveidojuši krievi, kas aizbrauca strādāt uz ārzemēm. Bija doma šo intelektuālo perifēriju ievirzīt centrā, lai Krievija attīstītos kā demokrātija. Tomēr 2000. gados doktrīna tika pagriezta pretējā virzienā un pakļauta ideoloģiskai virzībai, kuru Kremlis 2014. gadā izmantoja kā pamatojumu Krimas aneksijai. Un tas, kas šobrīd notiek “Krievu Pasaulē”, ir jau doktrīnas solis Nr. 2.

Ko tas mums dod, ja mēs šo visu zinām? Ko tas mums dod, ja mēs Krieviju saistām ar matrjoškām, Russian Vodka vai čornaja ikra? Krievu tauta ir viena no visvairāk sašķeltajām tautām, un šo sašķeltību ideoloģijas lieliski izmanto.

Es pati esmu pareizticīgā un piederu Latvijas Pareizticīgajai Baznīcai. Šī baznīca mani ir pārliecinājusi, ka Dievišķā Liturģija, Sakramenti, Baznīcas Lūgšanas un Grēknožēla ir milzīgs garīgs un pozitīvs spēks. Pareizticībā, tāpat kā katolicismā vai dažnedažādajās protestantu kustībās, pastāv kristietības interpretācijas briesmas. Proti, iespēja uzlūkot citus kristiešus kā herētiķus. Kristietībā vienmēr ir bijusi ortodoksija un tie, kas ir ārpus ortodoksijas. Ortodoksiju ir pareizi aizstāvēt, jo tā ir dziļa un īsta kristietība, bet to nedrīkst uztiept citiem un cīnīties pret citādi domājošajiem, jo tas baro “izredzētības” kaislību. Un izredzētības kaislības pamats ir lepnība, kas ir viens no lielākajiem grēkiem.

Mums ir jāapzinās, ka pastāv Krievijas Pareizticīgās Baznīcas vadība un pastāv ticīgie ļaudis. Starp viņiem ir daudz gradāciju. Es pazīstu daudzus garīdzniekus, bīskapus, kuri nosoda Maskavas karu pret Ukrainu, un ir arī cilvēki, kuri atbalsta karu, un ir cilvēki bez viedokļa.

Svarīgāk par visu ir apzināties, ka Dievs ir ļāvis mums piedzīvot ontoloģisku risku ar neparedzamām sekām. Risks ir nākotne pasaulei, kura nav ietilpināma racionālā prognozē. Tas ir racionalitātes pārrāvums. E. Gidenss ir norādījis, ka riski, kuri nav prognozējami, ir attiecināmi uz absolūtas sekulārās apziņas dominanti pār svētumu.[6] Neprognozējamie riski veidojas sekulārajā sabiedrībā kā rezultāts nezināšanai par “Dieva providenci vēsturē”. Viņš ir aizrādījis, ka šādās riska situācijās cilvēkiem ir jādomā par to, kurp virzās cilvēka brīvība un kā ir definējama cilvēka atbildība. Kā zināms, mūsdienu sabiedrību apraksta kā “riska sabiedrību”. Šī apzīmējuma autors ir Ulrihs Beks, kurš to ieviesa 1986. gadā darbā Riska sabiedrība.[7] Tajā viņš analizēja lielās katastrofas un krīzes – tādas kā ekoloģiskā krīze, kodolkara draudi, terorisms, bēgļi u. c. Lielāko bīstamību pasaules un cilvēka pastāvēšanai viņš redzēja sabiedrībās, kas ir noraidījušas “svētuma” jēdzienu un visu uzmanību pievērsušas nākotnei. Šādās sabiedrībās, kā raksta M. Heidegers, priekšplānā izvirzās t. s. ontoloģiskie riski – kad cilvēks absolūti tic tehnoloģiskajām iespējām, kas cilvēkā rada tehnisku attieksmi pret otru cilvēku un pasauli. Cilvēks ielūkojas noslēpumainajā svētumā un to sāk interpretēt pēc savas sajūtas, instrumentalizējot un tehnoloģizējot visas sistēmas. Taču svētums nav tehnoloģizējams, un tāpēc viņš pieņem lēmumu to atmest un noraidīt. Ontoloģiskais risks izrādās ārkārtīgi augsts un cilvēces pastāvēšanai ļoti bīstams. Tur, kur valda priekšstats, ka svētums nav būtisks, ka galvenais ir “laba pārvaldība”, tiek pārrauta cilvēka saite ar patiesību un esamību. Tad cilvēks pārstāj būt “klātesošs” (no vācu val. Dasein, pēc Heidegera).[8]

Sergejs Averincevs jautā: “Karš – ar ko tas saistāms mūsu gadsimtā kā tendence? Kara pamatā ir metafiziska izolēšanās no svētuma, tā ir izolētība, kas nodala Radītāju no radības, radību no Radītāja, mūs visus no Radītāja, no kosmosa un vienu no otra. Tas ir strupceļš, jo cilvēce nav vientuļa sala, bet tajā sāk dominēt salas psiholoģija. Atsevišķu grupu izolētības refleksi nogriež cilvēkiem ceļus uz saskarsmi, uz iespēju ieklausīties un tikt sadzirdētiem.

Karu izraisa trīs veidu izolētības, kas ir raksturīgas mūsu gadsimtam: vieglās formas izolētība, kas izpaužas kā pretenzija uz savas salas īpašo statusu starp citiem pasaules fragmentiem. Otrā forma ir t. s. smagā izolētība, kad tiek pārrakstīti vēsturiskās telpas fakti un noraidīta to saskarsme ar citām salām. Trešā forma ir metafiziskās izolētības forma, kas noraida gudrības sakrālo pamatu, sofijisko saiti starp Dievu, cilvēkiem, lietām un vārdiem.”

Tādā situācijā visur ir sajūtams ateisms “no apakšas” – ne valsts diktēts, ne zinātnisks, ne intelektuāls, bet viscaur lienoša neticība svētuma nozīmei cilvēka dzīvē. Tas ir naids pret svētumu – ar lielo vai mazo burtu. Tas ir naids pret vārdu – ar lielo vai mazo burtu. Pret atvērtību gaismai kā alternatīvu mediju saduļķotajai neskaidrībai. Mūsu laikā mirušā ateisma vietā ir stājusies neticība Vārdam – naids pret Logosu (Vārds, Jēga – grieķu val.). Vecajām karojošā ateisma formām seko tendence izolēt debesis no zemes, ko diktē bailes no Vārda, kas abus saista kopā. Taču saikne ar Vārdu, kas ir Kristus Persona, pareizticībā ir ontoloģiska nepieciešamība.

Visi kari no vēstures sākuma līdz beigām ir aprakstīti Bībelē. Tie ir atkarīgi no Radītāja, no neredzamā Visa Lēmēja, Varenā Dieva, no Viņa Visspēcīgākās Gribas. Tas nozīmē, ka visus karus izraisa abu karojošo pušu grēki (vai arī vienas puses grēki, kas gan ir izņēmums). Visi kari rit saskaņā ar Bībelē aprakstīto cēloņu un seku likumu. Lūk, Vecās derības pravietis Jesaja saka: “Bezdievjiem nav miera” (Jes. 48:22). Viņš runā par to, ka kari būs tik ilgi, kamēr Dieva mīlestība mēģinās neprātīgos vest pie prāta, pie grēksūdzes, lai viņus novērstu no mūžīgās bojāejas. Diemžēl Bībeles vēstures piemēri (kurš gan tos lasa?), praviešu ieteikumi (reti kurš tos zina) tautas neved pie prāta, jo cilvēki grimst patērētāju aptumsībā. Tomēr Dieva griba var dāvāt uzvaru tam, kuram ir skaidrāka un spēcīgāka ticība uz Dievu un kas cenšas pildīt Dieva likumu: “Tauta, kas ir atkāpusies no Dieva, var tikt uzvarēta, kaut arī tā būtu liela un varena tauta.”

Viens no Ukrainas metropolītiem reiz ļoti asi uzrunāja tautu, atgādinot, ka “nepalīdzēs aprēķins, armija, kultūra, apbruņojums, diplomātija, daiļrunība vai jebkas cits materiāli tehnisks. Ja mēs paliksim kopā uzticīgi Dievam, Jēzum Kristum un Dievmātei, kuras godam ir celta Sofijas Katedrāle, mēs iziesim no kara kā uzvarētāji, neskatoties ne uz ko. Uzvaru karā noteiks mūsu grēknožēla. Uzvarēs tauta, kuru no kara izvedīs Dieva Griba, Viņa aicinājums nožēlot grēkus un saukt uz Dievu. Grēknožēlā uzvar visi, un visspožākā uzvara ir cilvēka prasme nožēlot grēkus. Ja cilvēki tā darītu, karu nebūtu, jo karu izraisa cilvēkā mītošais gars.” Arī Sergejs Averincevs, kuru es šajā rakstā daudz pieminu, atgādināja to pašu, ko Ukrainas Metropolīts: “Lai gan nav nekā vieglāka un glābjošāka par grēksūdzi, šī laikmeta cilvēki ir izvēlējušies vissmagāko un pazudinošāko ceļu – neticības, ciešanu un bēdu ceļu.”

Protams, visiem labas gribas cilvēkiem sāp notiekošais Ukrainā. Notikumi ir atnesuši ciešanas, asinis, asaras, bailes un nāvi. Latvijas Pareizticīgās Baznīcas dievnamos notiek lūgšanas par kara pārtraukšanu un mieru Ukrainas zemē. Latvijas Pareizticīgās Baznīcas pozīciju ir definējis tās Virsgans Metropolīts Aleksandrs un tā ir nemainīga – tā nosoda Krievijas karu pret Ukrainu un lūdz Dievu par to, lai tas tiktu pārtraukts. Latvijas Pareizticīgā Baznīca ir neatkarīgas valsts Baznīca. Tā kristietības ideoloģizāciju nekad nav pieņēmusi un arī šobrīd nepieņem. Latvija nav Krievija, tā ir cita valsts, cita sabiedrība ar savu garīgās dzīves klimatu. Latvijas pareizticīgie ir pilntiesīgi valsts pilsoņi, kuri ar uzticību Dievam lūdz pēc miera, jo ir vienkārši un pazemīgi ļaudis, kas strādā savas valsts labā. Atcerēsimies, ka pirms 30 gadiem Latvijā pareizticīgie nostājās Latvijas valsts pusē par valsts neatkarību, un Latvijas Pareizticīgās Baznīcas pozīcija nav mainījusies. Katrā dievkalpojumā es dzirdu, kā priesteris altārī lūdz Dievu par “Dieva sargājamo Latviju, tās armiju un visu tautu”. Un arī par asiņainā kara pārtraukšanu, par kritušajiem un cietējiem visā pasaulē. Savās lūgšanās Baznīca sauc pēc palīdzības Dievmāti un visus svētos. Latvijas Pareizticīgā Baznīca arī vāc ziedojumus Ukrainas tautai.

Galvenais pareizticības secinājums aiz semikola tiem, kas ir gatavi ar rimtu prātu to uzklausīt, skan tā: kristietība uz visiem laikiem ir izmainījusi Kijivas Krievzemes izpratni tautas apziņā. Tā ir Dieva īpašas attieksmes vieta, tā ir svēta pilsēta. Sv. Ilarions raksta, ka Kijivas svētums nav abstrakta prātošana vai zinātne. Līdz ar kristietības ienākšanu vēsturē tā pārstāja būt episka. Ir jārēķinās ar Dieva noteikumu: svētumu nedrīkst profanēt. Gandrīz “dabiskajam” karu, uzvaru, katastrofu ritmam ir jāliek pretī JĒGA: svētums ir tālejošu saišu sistēma. Šajā vēstures ceļā ir nozīmīgi atcerēties gan patriarhu Abrahāmu, gan ķēniņu Dāvidu, gan grieķu gudros, gan Jaunās Derības cilvēkus, imperatoru Konstantīnu un Kijivas Krievzemes svētos, kuri veltīja dzīvi tam, lai nākotnes paaudzes prastu svēto atšķirt no profānā.

Cilvēki grib zināt: ja Dievs ir, kāpēc tādas ciešanas? Ja Dievs ir, kāpēc Viņš to visu pieļauj? Vācu teologs J. Moltmans, kurš savulaik pats bija rekrutēts hitlerjugendā, pēc kara apmeklēja Aušvici un iesaucās: “Ja ir Aušvice, tad kā var būt Dievs?”[9] Tā arī šodien cilvēki jautā: “Ja ir Dievs, tad kāpēc ir Mariupole?” Atbildes, protams, ir. Bet vai cilvēki šīs atbildes pieņems?

Galvenā atbilde saistībā ar karu ir šāda: cilvēks ir brīva būtne. Cilvēka brīvība ir bezgalīga, un cilvēks var pieļaut ļaunumu un masu slepkavošanu. Karš kļuva iespējams tāpēc, ka cilvēks ir brīvs. Un cilvēks brīvi izvēlējās gan uzbrukumu, gan slepkavošanu. Tagad mums ir nepieciešama jauna brīvības aktualizācija – kā karu pārtraukt?

“Vaicāju eņģelim:
Kā Tu
Šajā drupušajā rozā akmenī paceltu roku,
Kas nocirsta pasaules karā,
Atļaujies vaicāt:
“Vai esmu gatavs?
Badam, mērim, gļēvumam, ugunij?
Svešzemju uzbrukumam,
Naidam, kas vērsts pret mums?”
“Tas viss ir ļoti svarīgi,
Bet es ne par to.
Nē, mans pienākums nav par to atgādināt.
Ne tāpēc es esmu Dieva sūtīts.
Es atgādinu –
Vai tu esi gatavs
Neiedomājamai laimei?“
(O. Sedakova)

Jautājums ir adresēts nevis eņģelim, bet mums visiem. Mēs šobrīd gatavojamies nelaimēm un traģēdijām – jo ziņas ir tikai par to. Bet īstenībā mēs vēlamies laimi. Tāpēc jājautā: vai mēs esam gatavi atzīt, ka nepārtraukti runājam un noskaņojam sevi uz bezcerību un nelaimi? Taču par visu vissvarīgāk ir izprast Kristus mieru.

[1] Евгений М., Описание Киево-Соф. Собора. [Б.м.] 1825, с. 180–186.

[2] Аверинцев С., Поэтика ранневизантийской литературы. Москва: Наука, 1977.

[3] Слово о законе и благодати митрополита Илариона. – Библ. Лит. Древней Руси. СПб.: Наука, 1997, Т. 1 : XI—XII века, сс. 26—61.

[4] Малевич А. Сильвестр Коссов, второй епископ Могилевский (1635–1647). – Могилевская епархия. Историко-статистическое описание. Могилев, 1908, т. 1, вып. 2, ч. 1, стр. 17–62.

[5] Дать душу Европе: Миссия и ответственность Церквей. Москва: Культурный центр «Духовная библиотека», 2010.

[6] Giddens A., Sociology, 6th ed., Cambridge, Policy Network: Polity, 2009.

[7] Beck U., Risk Society: Towards a New Modernity. London: Sage, 1992.

[8] Heidegger M., “The Ontological Priority of the Question of Being”, Being and Time. Transl. by John Macquarrie & Edward Robinson. London: S.C.M., 1962.

[9] Pēc: Чистович И., Очерк истории зап.-рус. Церкви, ч. 2. 1884, с. 134.

Cilvēktiesību spožums un posts. 3. daļa. Posts

Rakstu sērijas pirmo daļu lasiet šeit: https://telos.lv/cilvektiesibu-posts-1/ un otro daļu šeit: https://telos.lv/cilvektiesibu-posts-2/.

Noslēdzot šo rakstu sēriju, piedāvāju lasītājiem kopīgi aplūkot dažas modernās cilvēktiesību doktrīnas pretrunas un nesakarības. Kā jau teicu otrās daļas sākumā, drīz pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas latviešu rakstnieks, dzejnieks un kinoscenārists Laimonis Vāczemnieks bija publicējis dzejoli “Cilvēktiesības”, kas ir izrādījies pārsteidzoši pravietisks un joprojām saglabā aktualitāti. Pat nebūdams jurists, autors bija brīnumainā kārtā diezgan precīzi uztvēris un noformulējis galvenās juridiskās un filozofiskās problēmas modernajā cilvēktiesību doktrīnā. Jau iepriekšējā daļā sāku strukturēt šīs doktrīnas kritiku ap atsevišķiem Vāczemnieka dzejoļa pantiem vai rindiņām; šajā nobeiguma daļā to turpināšu. Taču vispirms atkārtošu pašu dzejoli:

CILVĒKTIESĪBAS
“Pats savā namā, latvieti
Drīz netiksi vairs iekšā,
Jo tie kam CILVĒKTIESĪBAS,
Tev aizsteigušies priekšā.
Un tāpēc tiem, kas saimnieko
Pa tavām tēva mājām,
Tu, cienot CILVĒKTIESĪBAS,
Jel nemaisies pa kājām!
Un neceri, ka labdienas
Tev tavā mēlē sacīs,
Bet toties CILVĒKTIESĪBAS
Kā pirkstus grūdīs acīs.
Pat ja dēļ gultas vienīgās
Jums būtu jāsastrīdas,
Dod viņiem CILVĒKTIESĪBAS
Un guli pats uz grīdas!
Jo pirmās šķiras cilvēkam,
Lai arī kur tu ietu,
It visur CILVĒKTIESĪBAS
Liek piešķirt goda vietu.
Nekur neviens pat nepiemin,
Ka, sākot ceļu grūtu,
Kaut kas no CILVĒKTIESĪBĀM
Mums arī jādod būtu.
Bet gan jau mūsu zemītē
Viss nemiers drīz būs rimies,
Jo, lūk, pret CILVĒKTIESĪBĀM
Mēs nenoturēsimies.
Ko neiespēja gadsimti
Zem apspiedēju jūga,
To paveiks CILVĒKTIESĪBAS,
Kas mums tik ilgi trūka.”

Skaidrības labad jāatkārto vēl viena svarīga lieta: kad es kritizēju “cilvēktiesības”, tas nenozīmē, ka es neatzītu katram cilvēkam noteiktu Dieva dotu un saprātam racionāli apjēdzamu pamattiesību kopumu. Mana kritika ir vērsta pret moderno cilvēktiesību doktrīnu, kuru, atšķirībā no klasiskās, “tradicionālās” dabisko tiesību skolas, raksturo vismaz šādas četras iezīmes (pirmajā daļā jau aplūkoju tās sīkāk un detalizētāk):

1) šī doktrīna ir subjektīviska: tā nevis uzlūko objektīvi esošo lietu kopumu, bet gan introspektīvi raugās cilvēku apziņā, sirdsapziņā, psihē, – lai saprastu, ko cilvēki subjektīvi sajūt kā pamattiesības un par tādām uzskata;

2) ) šī doktrīna ir duālistiska: tā mākslīgi atrauj tiesības no faktiem un neatzīst, ka no faktiem var nepastarpināti izrietēt tiesības un pienākumi;

3) šī doktrīna ir voluntāristiska: tā pamatā balstās uz cilvēku gribu (piemēram, ja likumdevējiem ir politiskā griba atzīt kaut ko par cilvēktiesībām, tad tā tam arī jābūt);

4) šī doktrīna ir moralizējoša, jo nojauc robežu starp tiesībām no vienas puses un morāli un ētiku no otras.

Cilvēktiesības nav tiesības

1983. gadā izcilais franču tiesību vēsturnieks un tiesību filozofs, klasiskās dabisko tiesību skolas pārstāvis profesors Mišels Villē (Michel Villey, 1914–1988) sarakstīja un izdeva vienu no saviem pazīstamākajiem darbiem – Tiesības un cilvēktiesības (Le droit et les droits de l’homme).[1] Šis nelielais juridiskais traktāts – protams, Latvijas juristiem pilnīgi nezināms, tāpat kā tā autors – ir viena no spēcīgākajām līdz šim publicētajām apsūdzībām modernajai cilvēktiesību doktrīnai. Grāmatas vadmotīvs ir vienkāršs un, manuprāt, pilnīgi pareizs: cilvēktiesības nav tiesības. Latviski tas var skanēt mazliet neveikli un maldinoši, jo vārdam “tiesības” (daudzskaitlī) mūsu valodā pat ikdienas runā ir divas nozīmes: objektīvās tiesības jeb tiesību nozare (piemēram, “Es universitātē studēju starptautiskās tiesības”) un subjektīvās tiesības jeb tiesiski aizsargāta iespēja kaut ko darīt (“Man ir tiesības šeit atstāt automašīnu”). Labāk un skaidrāk grāmatas vadmotīvs skan tās oriģinālvalodā – franciski: “Les droits de l’homme, ce n’est pas du droit”. Vai arī angliski – vēl skaidrāk: “Human rights are not law”. Vai vāciski: “Die Menschenrechte sind kein Recht”. Tātad, citiem vārdiem sakot – cilvēktiesības kā parādība, mācība jeb doktrīna nemaz nepieder pie tiesību jomas.

Mēģināšu paskaidrot tā, lai saprastu arī nejuristi. Manuprāt, pastāv divas radikāli dažādas pieejas tiesībām: nomokrātiskā un teleokrātiskā. Nomokrātiskā tiesību izpratne (no sengrieķu nomos – “likums” un kratos – “spēks, vara”) nozīmē, ka tiesības nekur “netiecas” un nekur “netraucas”: Satversme, likumi, paražas un tiesu spriedumi vienkārši rada stabilu ietvaru, kurā cilvēks un sabiedrība var mierīgi dzīvot un organiski attīstīties paši. Savukārt teleokrātiskā tiesību izpratne (no sengrieķu telos – “mērķis”) padara tiesības par kaut kāda virsmērķa sasniegšanas instrumentu; šis virsmērķis var būt komunisms, proletariāta diktatūra, rases tīrība, sabiedrība bez diskriminācijas, seksisma, ksenofobijas un homofobijas utt. Varētu noformulēt arī šādi, tēlaini: nomokrātiskās tiesības aizsargā cilvēkus, taču liek viņus mierā; teleokrātiskās tiesības viņus rausta, tramda un liek kaut kur skriet. Nomokrātiskā pieeja ir raksturīga klasiskajai tiesību koncepcijai, kuras pamatu veido klasiskā dabisko tiesību doktrīna (tās pamatiezīmes es jau īsi paskaidroju šīs rakstu sērijas pirmajā daļā). Savukārt teleokrātiskā pieeja ir moderna; tā ļoti izteiktā formā darbojās gan dažādos totalitāros režīmos, gan – diemžēl – arī modernajās demokrātiskajās valstīs. Modernā cilvēktiesību doktrīna ir skaidri teleokrātiska.

Tā nu mēs pietuvojamies skaidrojumam, kādēļ šis šķietami pārspīlētais slēdziens – “cilvēktiesības nav tiesības” – ir pilnīgi pareizs. Saskaņā ar klasisko, reālistisko, aristoteliski tomisko tiesību izpratni (tātad tādu, kas pamatojas uz sengrieķu filozofa Aristotela un viduslaiku filozofa un teologa sv. Akvīnas Toma atziņām un metodi) tiesības ir ne tikai iespēja netraucēti kaut ko darīt vai nedarīt, bet arī bezķermeniska lieta. Ja iedomājamies visu apkārtējo pasauli kā vienu milzīgu kūku, tad tiesības ir līdzeklis, ar kuru mēs nosakām, kuram kāds kūkas gabals pienākas pēc taisnības. Turklāt “kūkas gabals” ir saprotams gan pozitīvā nozīmē (nauda, manta, apbalvojums, iespēja…), gan negatīvā, ar “mīnus” zīmi – kā pametums vai sods (brīvības atņemšana, naudassods, parāds, pienākums…).

Salīdzinājums ar kūku ir īpaši trāpīgs, jo kūka ir kaut kas reāls. Šeit mēs nonākam pie svarīgākās atziņas: klasiskajā tiesību teorijā tiesības ir reālistiskas; tās operē tikai ar tādiem labumiem vai pametumiem, kas reāli pastāv. Tā var būt, piemēram, māja, zeme, naudas summa, cilvēka darbība un personiskā brīvība utt. Arī nākotnē sagaidāmie labumi – procenti no ieguldītā kapitāla, solījums par kaut kā izdarīšanu, iespējamais laimests loterijā – ir pietiekami konkrēti, lai būtu par tiesību priekšmetu.

“Tiesības” uz neeksistējošu kūku?

Pretēji klasiskajai tiesību izpratnei, cilvēktiesības kopumā ir nereālistiskas un ideālistiskas – it īpaši ja runa ir par t. s. sociālekonomiskajām tiesībām. Tās ar bērnišķīgu frivolitāti apsola kaut ko reāli nemaz neīstenojamu, jo apsolījuma objekts – iepriekšminētais “kūkas gabals” – bieži vien nepastāv. Lasot 1948. gada ANO Vispārējo Cilvēktiesību deklarāciju, atklāsim zilus brīnumus: izrādās, ka katram esot cilvēktiesības uz darbu, uz brīvu darbavietas izvēli, uz taisnīgiem un labvēlīgiem darba apstākļiem un taisnīgu atlīdzību, uz sociālās aizsardzības līdzekļiem, uz obligātu bezmaksas izglītību… Un kā kronis visam – 25. panta pirmā daļa:

“Katram cilvēkam ir tiesības uz tādu dzīves līmeni, tostarp uzturu, apģērbu, mājokli, medicīnisko aprūpi un sociālajiem pakalpojumiem, kas nepieciešami viņa un viņa ģimenes veselībai un labklājībai, kā arī tiesības uz nodrošinājumu saistībā ar bezdarbu, slimību, invaliditāti, atraitnību, vecuma iestāšanos vai citos eksistences līdzekļu zaudējuma gadījumos, kas radušies no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ.”

Te nu ir iespējams tikai viens komentārs: pasakiet to Krievijas armijas bombardēto Ukrainas pilsētu iedzīvotājiem, vai (Eiropā diemžēl nepamanītās) militārās un humānās krīzes upuriem Jemenā, vai arī citos līdzīgos krīzes reģionos dzīvojošajiem cilvēkiem! Paskaidrojiet kara un bada upuriem, ka viņiem ir tiesības uz visiem šiem labumiem. Tas nekas, ka pašu labumu objektīvi nav; ar tiesībām taču ir jāpietiek. Vai saprotat šo ireālismu, kas atšķir cilvēktiesības no “normālām” tiesībām? Vēl amorālāks ir sekojošs fakts: Ukrainas un Jemenas valstis tiek loģiski automātiski atzītas par attiecīgo cilvēktiesību pārkāpējām, lai gan nespēj sagādāt saviem iedzīvotājiem sociālekonomiskos labumus objektīvu un no tām neatkarīgu iemeslu dēļ. Vai tā nav kliedzoša netaisnība? Jāpiekrīt Mišelam Villē, kad viņš šos cilvēktiesību formulējumus nosauc par vienkārši “nepiedienīgiem” (“indécentes” – franču val.).

Arī tālāk dosim vārdu Villē:

“To [cilvēktiesību – B. R.] trūkums ir pārlieka solīšana. Dzīvība, kultūra, vienlīdzīga veselība visiem: vai arī sirds transplantāts katram sirds slimniekam? Katra francūža tiesības “uz veselību” vien iztukšotu visu Francijas valsts budžetu, un vēl simt tūkstošus reižu vairāk! Padomju disidents Bukovskis brīnījās, redzot, ka Amerikā tiek garantētas “tiesības uz laimi”. “Ko lai dara”, viņš jautāja, “ja X. kungam ‘laime’ nozīmē – nogalināt savu sievu?”[..] Ir patīkami, ka jums sola bezgalību, taču pēc tam nebrīnieties, ja šis solījums netiks izpildīts!”[2]

Cilvēktiesības modernajā izpratnē ir ideālistiskas, jo tās ir abstraktu ideālu – individuālās brīvības un vienlīdzības – realizācijas modeļi. Īsi sakot, tā ir ideoloģija, nevis tiesības.

Starp citu, šā secinājuma patiesumu var ļoti labi saredzēt juridiskajās publikācijās (t. i., profesionāļiem domāto juridisko žurnālu rakstos). Kopumā raugoties, cilvēktiesību žurnāli un to publikācijas būtiski atšķiras no juridiskajiem žurnāliem citās jomās: civiltiesībās, starptautiskajās privāttiesībās, krimināltiesībās, darba tiesībās utt. Ja “normālajos” juridiskajos žurnālos galvenokārt redzam vairāk vai mazāk dziļu un nopietnu juridisku analīzi, tad cilvēktiesību publikācijās neproporcionāli lielu daļu aizņem gaušanās un sūkstīšanās par to, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk – “ECT”) neesot bijusi “pietiekami drosmīga, lai ietu uz priekšu pa progresa ceļu”, vai arī otrādi – slavinājumi par kādiem drosmīgiem soļiem. Tāda pati sūdzēšanās vai slavinājumi var tikt adresēti arī iekšzemes tiesām, ANO Cilvēktiesību komitejai utt.

Pēc Aukstā kara beigām daudzu Eiropas universitāšu juridiskās fakultātes sāka piešķirt maģistra grādu “cilvēktiesībās un demokratizācijā”. Lai man piedod šādu diplomu īpašnieki, bet – būšu atklāta – visu iepriekš minēto iemeslu dēļ es kā juriste nespēju profesionāli ņemt viņu diplomus par pilnu. Manuprāt, šāds ideoloģiski pamatots grāds ir aptuveni pielīdzināms diplomiem, kurus padomju laikā piešķīra t. s. “augstākās partijas skolas” (“высшая партийная школа” jeb “ВПШ” – krievu val.).

Kuram tad ir tās cilvēktiesības?

“Jo tie kam cilvēktiesības, / Tev aizsteigušies priekšā”. No pirmā acu uzmetiena šie vārdi skan dīvaini, un gan pašu Laimoni Vāczemnieku, gan šā raksta autori varētu apsūdzēt vai nu tumsonīgā nezināšanā, vai tīšā retoriskā manipulācijā. Vai tad 21. gadsimta eiropiešu juristam nebūtu laiks zināt, ka cilvēktiesības piemīt katram cilvēkam bez izņēmuma – tādēļ vien, ka viņš ir cilvēks?

Diemžēl nākas mūsu cilvēktiesību aizstāvjus apbēdināt: nē, modernajā cilvēktiesību doktrīnā šis jautājums nebūt nav skaidrs. 2018. gadā franču jurists, tiesību zinātņu doktors Gregors Pupinks (Grégor Puppinck) publicēja ļoti vērtīgu grāmatu ar oriģinālo nosaukumu Les droits de l’homme dénaturé.[3] Šā nosaukuma pēdējo vārdu latviski iztulkot nav viegli; es piedāvātu tulkot to kā Atdabiskotā cilvēka tiesības vai – vēl labāk – Atcilvēciskotā cilvēka tiesības. Paraudzīsimies uz šo salikteni: “cilvēk–tiesības”. Līdz šim praktiski visas publikācijas cilvēktiesību jomā pievērsās salikteņa otrās (latviešu valodā) daļas analīzei: kas ir “tiesības” un kādas tās ir? Pupinks pirmoreiz vēsturē nopietni un visaptveroši analizē pirmo daļu: kas tad galu galā ir tas “cilvēks”, kuram ir tās “tiesības”? Šis jautājums ir daudz, daudz sarežģītāks, nekā varētu likties no pirmā acu uzmetiena.

Piemēram, t. s. “sieviešu tiesību aktīvisti” un ANO birokrāti aktīvi cīnās par “sievietes tiesībām uz abortu” jeb “tiesībām uz mākslīgo grūtniecības pārtraukšanu”. Šie eifēmistiskie izteicieni īstenībā nozīmē grūtniecei tiesiski garantētu iespēju nesodīti nonāvēt (vai likt citiem nonāvēt) viņas miesās esošo vēl nedzimušo bērnu. Pastāv universāls princips, ka nevainīgas cilvēciskas būtnes nogalināšana ir noziegums. Jā, var būt dažādi viedokļi par to, kurš ir un kurš nav “nevainīgs”, taču kā vispārēju principu to atzīst visas pasaules kultūras. Tātad, ja cilvēks A nogalina cilvēku B (izņemot nedaudzus izņēmuma gadījumus: nepieciešamā aizstāvēšanās, ienaidnieka nonāvēšana kaujas laukā u. tml.), viņa rīcība ir vērtējama kā noziedzīga, jo – runājot cilvēktiesību terminoloģijā – A ir pārkāpis B tiesības uz dzīvību. Turklāt principā nav svarīgi, kādās attiecībās ir A un B. Ja māte nogalina savu bērnu, viņa tāpat tiek sodīta par slepkavību, neraugoties uz savu mātes statusu, – jeb, pareizāk sakot, viņa tiek sodīta pat īpaši bargi, jo gandrīz visos mūsdienu krimināllikumos šādu rīcību kvalificē kā “slepkavību vainu pastiprinošos apstākļos”.

Tiktāl viss ir skaidrs. Bet, kad nonāvēšanas upura vienīgā īpatnība ir tas, ka viņš vēl nav iznācis no mātes dzemdes, pēkšņi izrādās, ka šī loģika vairs nedarbojas. Tad atnāk t. s. “sieviešu tiesību aktīvisti” un ANO birokrāti un dusmīgi krata ar pirkstu: nē, valsts nedrīkstot šādos gadījumos sodīt ne māti, ne ārstu, jo mātei, izrādās, esot “cilvēktiesības” šo bērnu nogalināt. Taču, ja tas tā ir, tad tas loģiski nozīmē, ka pašam nedzimušajam bērnam nekādu tiesību uz dzīvību nav.

Taisnības labad jāsaka, ka ECT “sievietes tiesības uz abortu” tiešos vārdos pagaidām Eiropas Cilvēktiesību konvencijā nav “ielasījusi” (lai gan baidos, ka tas ir tikai laika jautājums). Pagaidām ECT aizbildinās ar “Eiropas konsensa trūkumu” šajā jautājumā.[4] No otras puses, ar šādu pašu “konsensa trūkumu” ECT pamato arī nevēlēšanos atzīt nedzimušu bērnu (embriju, augli) par cilvēku, kuram ir Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 2. pantā noteiktās tiesības uz dzīvību. Kad kāda sieviete sūdzējās par Francijas valsts bezdarbību lietā par ārsta kļūdas zaudēto nedzimušo bērnu, ECT noraidīja viņas sūdzību ar šādiem vārdiem:

“Eiropas līmenī [..] nav vienprātības par embrija un/vai augļa dabu un statusu [..], lai gan viņi sāk saņemt zināmu aizsardzību, ņemot vērā zinātnes progresu un iespējamās sekas, ko rada ģenētiskās inženierijas pētījumi, mākslīgā apaugļošana vai eksperimenti ar embrijiem. Labākajā gadījumā to var uzskatīt par valstu starpā panāktu kopīgu atziņu, ka embrijs/auglis pieder pie cilvēku dzimuma. Šīs būtnes potencialitāte un spēja kļūt par personu – kura tiek turklāt aizsargāta civiltiesībās, piemēram, Francijā, saistībā ar mantojumu un dāvinājumiem, kā arī Apvienotajā Karalistē [..] – prasa to aizsargāt cilvēka cieņas vārdā, nepadarot to par “personu” ar “tiesībām uz dzīvību” 2. panta izpratnē.”[5]

Vai esmu vienīgā, kuru šokē šāda “maldīšanās trijās priedēs” no šīs starptautiskās tiesu iestādes puses? Uzmanīgi ieklausieties: Eiropas Cilvēktiesību tiesa vairs nezina un neprot definēt, kas ir “cilvēks” – t. i., tās aizsardzības tiešais objekts –, turklāt arī nemaz nekautrējas atzīties visai pasaulei savā nezināšanā! Gadsimtiem ilgi Rietumu tautām pietika ar elementāro “aristotelisko” definīciju: “cilvēks ir dzīva būtne, kas pieder pie cilvēku sugas”. Vienkārši un kristālskaidri! Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 21. panta pirmo daļu, “[p]ar [ECT] tiesnešiem var būt personas ar augstām morālām īpašībām, atbilstoši kvalificētas, lai ieņemtu augstus tiesu varas amatus, vai arī autoritatīvi juristi.” Kā tas var būt, ka ECT Lielajā palātā sapulcējušos tiesnešu vairākums nespēj atbildēt uz elementāru, vidusskolēna līmenim atbilstošu jautājumu?

Lai gan ECT pagaidām nav skaidros vārdos pasludinājusi “tiesības uz abortu kā cilvēktiesības”, dažās lietās tā tomēr ir to izdarījusi netiešā veidā – proti, ja attiecīgās valsts likumi jau paredz šādas tiesības, bet sieviete nav varējusi tās realizēt, tad ECT var konstatēt tiesību pārkāpumu uz “privātās dzīves neaizskaramību”. Piemēram, ECT atzina Poliju par vainīgu šādā pārkāpumā, jo pieteicēja – sieviete ar nopietnām redzes problēmām, kuras, iespējams, varēja saasināt grūtniecība – nesaņēma likumā paredzēto atļauju aborta veikšanai. Aborts nenotika, un pieteicējai piedzima dzīvs (un, cik var noprast, vesels) bērns. Bet ECT šo situāciju atzina par Eiropas Cilvēktiesību konvencijas pārkāpumu. Ko tas loģiski nozīmē, to paskaidroja spāņu tiesnesis Havjērs Borrego Borrego (Javier Borrego Borrego), kurš vienīgais no visiem tiesnešiem balsoja “pret” un pievienoja spriedumam savas atsevišķās domas:

“Visi cilvēki piedzimst brīvi un vienlīdzīgi cilvēciskajā cieņā un tiesībās. Šodien Tiesa nolēma, ka viena cilvēciskā būtne ir piedzimusi Eiropas Cilvēktiesību konvencijas pārkāpuma rezultātā. Saskaņā ar šo motivāciju, ir kāds poļu bērns, kuram patlaban ir seši gadi, un kura tiesības piedzimt ir pretrunā ar Konvenciju.
Es nekad nebūtu domājis, ka Konvencija aizies tik tālu, un es uzskatu to par šausminošu.”[6]

Tiktāl par nedzimušajiem bērniem. Taču izrādās, ka cilvēktiesību faktiski nav arī dažām jau piedzimušu cilvēku kategorijām. ECT atteicās izglābt pavisam mazu, nopietni slimu britu bērniņu – Čārlija Gārda (Charlie Gard) un Alfija Evansa (Alfie Evans) dzīvības; ārsti, pretēji šo bērnu vecāku viedoklim, bija nolēmuši atslēgt viņiem dzīvības uzturēšanas iekārtas un viņus pasīvi nomērdēt.[7] Tāpat ECT nosprieda, ka viscaur paralizēta, taču patstāvīgi elpojoša pieauguša invalīda pasīva eitanāzija (precīzāk sakot – nomērdēšana, atstājot bez barības un ūdens) nepārkāptu viņa tiesības uz dzīvību.[8] Vēlreiz uzsveru: cilvēka apzināta nomērdēšana, atstājot bez barības un ūdens, ECT ieskatā neesot tiesību uz dzīvību pārkāpums…

Šeit man varētu iebilst, ka šie visi ECT nolēmumi nemaz neatspoguļojot “reālās” cilvēktiesības, bet esot tikai ļaunprātīga cilvēktiesību satura deformācija. Diemžēl tam es nevarēšu piekrist. Atcerēsimies, ka modernā cilvēktiesību doktrīna ir subjektīviska, duālistiska un voluntāristiska; līdz ar to, ja nozīmīga sabiedrības daļa jūt, ka atsevišķas cilvēciskās būtnes nav pilntiesīgi vai pilnvērtīgi cilvēki, un ja lēmējiem ir pietiekama griba to tā izlemt, tad nekādas atsauces uz objektīvajiem faktiem nevar būt šādam lēmumam par šķērsli. Tātad problēma tomēr ir pašā cilvēktiesību koncepcijā kā tādā, nevis tās nepareizā piemērošanā.

Balkanizētās cilvēktiesības, jeb “daži dzīvnieki ir vienlīdzīgāki par citiem”

“Jo pirmās šķiras cilvēkam, / Lai arī kur tu ietu, / It visur cilvēktiesības / Liek piešķirt goda vietu” – tā Laimonis Vāczemnieks. Ja atvērsim ECT mājas lapu un uzklikšķināsim uz saites “Judikatūras rokasgrāmatas” (“Case-law guides” – angļu val.), tad ieraudzīsim, ka atvēruma pašā sākumā ir izvietoti vairāki ECT spriedumu un lēmumu apkopojumi par noteiktām tēmām: “Datu aizsardzība”, “Imigrācija”, “Ieslodzīto tiesības”, “LGBTI tiesības” utt.[9]

No pirmā acu uzmetiena tas šķiet gluži nekaitīgi un pat saprātīgi, taču īstenībā šāda nolēmumu klasifikācija no pašas ECT puses atklāj vienu no modernās cilvēktiesību doktrīnas nepieciešamajām sekām: cilvēktiesību balkanizāciju. Negatīvi iekrāsotais termins “balkanizācija” nāk no Balkānu reģiona vēstures pēdējo divu gadsimtu garumā, un tā tiešā nozīme ir – “kādas lielas valsts vai reģiona vairākpakāpju sadrumstalošanās mazākās teritoriālās vienībās, kas nonāk savstarpēja konflikta vai pat kara stāvoklī”. Taču šo vārdu bieži lieto arī otrā, pārnestā nozīmē: ne tikai valsts vai teritorijas, bet arī sabiedrības vai tiesību normu kopuma sadrumstalošanās.

Tā kā modernā cilvēktiesību doktrīna ir subjektīviska un voluntāristiska, cilvēktiesības agri vai vēlu būtu neizbēgami kļuvušas par atsevišķu personu un grupu egoistisko interešu aizstāvēšanas līdzekli. Tas, ko mēs jau labu laiku redzam, ir skaidri noformējusies un iesakņojusies cilvēktiesību balkanizācija, – t. i., atkāpšanās no to sākotnēji domātā universālā un egalitārā rakstura un sadrumstalošana pa dažādām, bieži vien konkurējošām subjektu kategorijām: “bērnu tiesības”, “bēgļu un migrantu tiesības”, “nacionālo un reliģisko minoritāšu tiesības”, “seksuālo minoritāšu tiesības” utt.[10] Un, tā kā cilvēku kategorizācijas iespējas ir ja ne bezgalīgas, tad milzīgi plašas, tad “cilvēktiesību piemērotājiem” gribot negribot nākas izvēlēties, kuras personu grupas īpaši izdalīt kā privileģētas un kuras ne.

Kā un pēc kādiem kritērijiem viņi to dara? Atbilde ir vienkārša. Gan ECT tiesneši, gan pārējie birokrāti un aktīvisti, kas nodarbojas ar cilvēktiesībām, lielākoties nāk no mūsdienu valstu sabiedriski politiskajām elitēm. Viņu vairākums ir mācījies tajās pašās valsts skolās un augstskolās, kur pārējie attiecīgo valstu vidusslāņa pārstāvji. Tātad šo tiesnešu, birokrātu un aktīvistu uzskati un vērtību sistēma absolūtajā vairākumā gadījumu atbilst viņus uzaudzinājušās kultūras paradigmai.[11]

Līdz ar to, piemēram, lasot ECT spriedumus daudzās lietu kategorijās, nevar nepamanīt šīs tiesas acīmredzamo ideoloģisko angažētību. To, ka ECT bieži spriež ideoloģizēti, retumis atzīst pat pašas ECT tiesneši savās atsevišķajās domās.[12] Un kāda ir ECT kā institūcijas kopējā ideoloģiskā nostāja? Tā ir nepārprotami kreisa – tāda pati, kāda ir manis jau minēto sabiedriski politisko elišu nostāja.

Varbūt es pārspīlēju un sabiezinu krāsas? Nebūt ne: vismaz vienā spriedumā ECT šo savu ideoloģisko nostāju ir paudusi pat diezgan skaidri. Kāds ungārs tika sodīts par sarkanas piecstaru zvaigznes nēsāšanu pie žaketes atloka politiskas demonstrācijas laikā. Viņš sūdzējās ECT, un tā nosprieda, ka viņa tiesības uz izteiksmes brīvību bija pārkāptas. Ungārijas valdība centās attaisnot šo tiesību ierobežojumu ar tādiem pašiem argumentiem, kādus līdzīgā situācijā būtu piesaukusi Latvija vai jebkura cita Austrumviduseiropas reģiona valsts. Proti, mūsu tauta ir ļoti smagi cietusi no komunistiskā režīma noziegumiem, un šā režīma simbolikas publiska lietošana aizskar tā upurus un viņu piederīgos. ECT šos argumentus noraidīja. Pirmkārt, tā paziņoja, ka pieteicēja motīvi nebija bijuši nedz nacistiski, nedz rasistiski. Citiem vārdiem sakot: kā tie nekaunīgie austrumeiropieši uzdrošinās pielīdzināt komunismu nacismam?! Otrkārt, ECT pilnīgi atklāti ietvēra savā spriedumā šādu visnotaļ šokējošu politisku deklarāciju:

“Tiesa apzinās, ka labi zināmie, komunisma režīma izdarītie cilvēktiesību pārkāpumi ir diskreditējuši sarkanās zvaigznes simbolisko vērtību. Tomēr Tiesas ieskatā to nevar saprast tikai kā komunistiskās totalitārās varas zīmi, kā to ir netieši atzinusi arī valdība [..]. Ir skaidrs, ka šī zvaigzne simbolizē arī starptautisko strādnieku kustību, kas cīnās par taisnīgāku sabiedrību, kā arī dažas tiesiski atļautas politiskās partijas, kas darbojas dažādās dalībvalstīs.”[13]

Tātad ECT pat nemaz necenšas būt objektīva un nenorobežojas no dažādu politisko spēku saukļiem. Tā nesaka, piemēram: “Šo zvaigzni kā simbolu izmanto kustības, kas apgalvo, ka cīnoties par taisnīgāku sabiedrību”. Tā vietā ECT pauž savu nostāju skaidra pozitīva apgalvojuma formā: kustība vai kustības, kas kā savu simbolu izmanto sarkano zvaigzni, patiešām cīnās par taisnīgāku sabiedrību; šis simbols ir sākotnēji labs, bet totalitārie režīmi to ir tikai diskreditējuši! Pat ja šis apgalvojums ir ietverts tikai vienā spriedumā, jāatzīst, ka ar to ECT ir skaidri paudusi savas politiskās simpātijas – neraugoties uz to, ka tai it kā būtu jābūt objektīvai.[14] Protams, nekādu “simetrisku” kāškrusta attaisnošanu (“Sens Saules simbols, kuru ir tikai diskreditējuši nacistu veiktie cilvēktiesību pārkāpumi”, vai tml.) ECT nekad nav pieļāvusi un nepieļauj.

Lūk, tieši atbilstoši tam ideju kopumam, saskaņā ar kuru sarkanā zvaigzne ir taisnīgas cīņas un “starptautiskās strādnieku kustības” simbols, vienas cilvēku grupas apriori tiek uzskatītas par cietējiem un upuriem, bet citas – par varmākām. Cilvēku dalīšana “aizsargātajās” un “neaizsargātajās” grupās jeb “apspiedējos” un “apspiestajos” ir klasisks marksistu paņēmiens. Šim dalījumam parasti nav nekāda sakara ar realitāti. Piemēram, kad Baigā gada laikā Rīgā čekisti Stūra mājā mocīja un spīdzināja cilvēkus, tad no viņu viedokļa viss bija skaidrs: spīdzināšanas saplosīts un asiņu peļķē mirstošs vecs latviešu skolotājs bija “apspiedējs” un “varmāka”, bet čekists – bende un nagu maucējs – “apspiestais”. Cits piemērs: 2021. gada pavasarī Parīzē trakojoši “Antifa” kustības aktīvisti fiziski uzbruka reliģiskai procesijai, kurā piedalījās apmēram 300 katoļu. Vairāki procesijas dalībnieki tika piekauti un ievainoti, viens no viņiem ar nopietnām traumām nogādāts slimnīcā. Eiropas prese par to neko nerakstīja – un tas bija loģiski, jo Eiropas valdošo aprindu (tostarp cilvēktiesību aktīvistu) skatījumā īstie varmākas ir nevis kreisie ekstrēmisti, bet mierīgi ejošie katoļi (“atpakaļrāpuļi”, “tumsoņas”, “homofobi” utt.).

Šā iemesla dēļ gan ECT, gan Eiropas Padome, gan citas cilvēktiesību aizsardzības institūcijas un organizācijas runā par “bērnu tiesībām”, bet nekad ne par “vecāku tiesībām”. Par “LGBTQI+ tiesībām”, bet nekad ne par “tradicionālu morālu uzskatu cilvēku tiesībām”. Par “nelegālo migrantu tiesībām”, bet ne par “nelegālo migrantu izvaroto sieviešu tiesībām”. Par “tiesībām uz drošu dabas vidi”, bet ne par “uzņēmēju un investoru tiesībām”. Un, protams, par “cīņu ar antisemītismu un islamofobiju”, bet ne par “cīņu ar naida izpausmēm pret kristiešiem”…

Starp citu, runājot par ECT, nav jābrīnās, ka tā atsevišķās lietās mēdz dalīt pieteicējus “savējos” un “svešos” arī pēc politiskās pārliecības. ECT nolēmumu statistika rāda: ja pieteicējs pēc Eiropas valstu sabiedriski politisko elišu kritērijiem tiek klasificēts kā t. s. “ekstrēmi labējs” un sūdzas ECT par savu tiesību ierobežošanu savas politiskās darbības kontekstā, tad viņam ir gandrīz neiespējami lietā uzvarēt (saujiņa pretēju piemēru ir un paliek rets izņēmums).[15]

Tādas pašas tendences ir vērojamas arī ANO ietvaros un citu starptautisko (valstisko un nevalstisko) cilvēktiesību aizsardzības organizāciju līmenī. Vai jūs esat dzirdējuši par konservatīvo kristiešu vai, teiksim, regulāri slepkavoto Dienvidāfrikas balto fermeru cilvēktiesību aizsardzību? Protams, ka ne. Kādēļ? Tādēļ, ka šie “homofobi” un “rasisti” pēc definīcijas nevar būt upuri, bet tikai varmākas. Galu galā arī modernajās cilvēktiesībās darbojas Džordža Orvela definētais princips: “Visi dzīvnieki ir vienlīdzīgi, bet daži dzīvnieki ir vienlīdzīgāki par citiem”.

Cilvēktiesības kā konfliktu mudžeklis

“Pat ja dēļ gultas vienīgās / Jums būtu jāsastrīdas, / Dod viņiem cilvēktiesības / Un guli pats uz grīdas!” – rakstīja Laimonis Vāczemnieks. Mišels Villē pirmais pamanīja un skaidri noformulēja it kā acīmredzamo: modernās cilvēktiesības nebūt nav drošības, stabilitātes un savstarpējas saskaņas rīks. Gluži otrādi: “katra no tā saucamajām cilvēktiesībām ir citu cilvēktiesību noliegums.”[16] Jā, tieši tā tas arī ir.

Viena cilvēka (sievietes) tiesības uz abortu ir pretrunā ar otra cilvēka (bērna) tiesībām uz dzīvību.

Viena cilvēka tiesības uz sociālajām garantijām ir pretrunā ar otra cilvēka (nodokļu maksātāja) īpašuma tiesībām.

Viena cilvēka tiesības streikot ir pretrunā ar otra cilvēka tiesībām strādāt.

Viena cilvēka (pircēja) tiesības netikt diskriminētam ir pretrunā ar otra cilvēka (veikala īpašnieka) tiesībām brīvi rīkoties ar savu īpašumu un brīvi izvēlēties līguma partnerus.

Viena cilvēka (LGBT kustības aktīvista) tiesības uz vārda brīvību ir pretrunā ar citu cilvēku (vecāku) tiesībām nodrošināt savu bērnu audzināšanu atbilstoši savām vērtībām.

Viena cilvēka (žurnālista) tiesības iegūt un izplatīt informāciju ir pretrunā ar otra cilvēka (politiķa) tiesībām uz privātās dzīves neaizskaramību… Un tā tālāk, un tā tālāk!

Tātad – jā, patiešām, cilvēktiesību normas rada konfliktus un spriedzi, nostādot un sarīdot vienu personu pret otru – gandrīz kā aunu aplokā, kur katrs dzīvnieks pastāvīgi badās ar pārējiem.

Šo problēmu cenšas risināt ar t. s. “samērīguma analīzi”; šo vārdkopu lasām gandrīz katrā ECT un mūsu pašu Satversmes tiesas spriedumā. Ja pieteicēja tiesības ir nonākušas kolīzijā vai nu ar citas personas tiesībām, vai arī ar kaut kādām valsts piesauktām sabiedrības interesēm (valsts drošība, sabiedriskā drošība, tikumība un veselība, nekārtību vai noziegumu nepieļaušana u. tml.), – tad tiesa, metaforiski runājot, it kā uzliek abas konfliktējošās tiesības vai intereses uz pretējiem svaru kausiem un visu lietas apstākļu gaismā “izsver”, kurai pusei ir lielāks svars. Citiem vārdiem sakot, tiesību ierobežojums “nedrīkst būt acīmredzami nesamērīgs ar to mērķi, kura sasniegšanai tas tiek piemērots”.[17] Taču šī “samērīguma analīzes” ideja pati par sevi ir ārkārtīgi problemātiska. Pirmkārt, tā nav juridiskas, bet morāli psiholoģiskas dabas darbība, un katrreiz jājautā: vai šo konkrēto tiesnešu morālā brieduma pakāpe ļauj cerēt uz taisnīgu vērtējumu no viņu puses? Jurists var spīdoši pārzināt likumus, tiesu spriedumus un starptautiskās konvencijas, taču tas nebūt nenozīmē, ka viņš spēj adekvāti izsvērt, kuram ir taisnība (vai vairāk taisnības). Otrkārt, kā mēs jau redzējām, ECT ir ideoloģiski angažēta, un nav grūti paredzēt, uz kuru pusi mēdz nosvērties tās lemšanas “svari” jūtīgās lietās. Par Eiropas valstu konstitucionālo tiesu vairākumu ir sakāms tieši tas pats.

Cilvēktiesību “paaudzes”

Kā redzējām, modernās cilvēktiesības sastāv no savstarpēji pretrunīgām normām. Šīs pretrunas tiek izmantotas “dialektiskā” veidā, pretstatot “jaunākās” cilvēktiesības “vecākajām” un padarot cilvēktiesības par īstu “vispasaules sociālā progresa” ieroci. Šādam nolūkam 20. gadsimta 70. gadu beigās tika izdomāta t. s. cilvēktiesību “paaudžu teorija”; tās autors bija čehu jurists, Starptautiskā Cilvēktiesību institūta ģenerālsekretārs un vēlāk ANO birokrāts Karels Vašāks (Karel Vašák).[18] Iedvesmodamies no Franču revolūcijas trīsdaļīgā saukļa – “Brīvība, Vienlīdzība, Brālība!” (“Liberté, Égalité, Fraternité!”) –, “paaudžu teorijas” proponenti iedala cilvēktiesību normas vismaz trijās laika ziņā secīgās kategorijās:

1) “Pirmās paaudzes” cilvēktiesības: tiesības uz dzīvību, personisko brīvību, īpašumu, kā arī vārda, preses, sirdsapziņas, reliģijas, pulcēšanās, biedrošanās brīvības.

2) “Otrās paaudzes” cilvēktiesības jeb sociālekonomiskās un kultūras tiesības: tiesības uz darbu, ēdienu, mājokli, veselības aprūpi u. tml. Šī tiesību kategorija balstās uz ideoloģisko pieņēmumu, ka viss tas ir jānodrošina valstij (nevis pašiem cilvēkiem, t. i., sabiedrībai, kas brīvi rīkojas tirgus vai labdarības ietvaros), un – kā jau redzējām iepriekš – ir atrauta no realitātes, jo šo tiesību ievērošana ir pakļauta attiecīgo materiālo labumu esamībai.

3) “Trešās paaudzes” cilvēktiesības jeb t. s. “solidaritātes tiesības”: tiesības uz pašnoteikšanos, uz ekonomisko un sociālo attīstību, uz veselīgu dzīves vidi, uz dabas resursiem, uz piedalīšanos kultūras mantojumā, uz taisnīgumu starp paaudzēm un – šis arvien biežāk dzirdamais vārdiņš – uz “ilgtspēju”…

Domāju, ka lasītāju vairākums reaģēs uz šo trešo kategoriju ar neizpratni: ja pirmās un otrās “paaudzes” tiesību jēgu vēl var saprast, tad trešajā “paaudzē” sagrupēto terminu nozīmi apjēgt ir grūti: tie ir vai nu tik plaši, ka zaudē jebkādu konkrētu nozīmi, vai arī vienkārši bezjēdzīgi. Es jūs nomierināšu: neuztraucieties, ar mani ir tieši tāpat! Es arī īsti nesaprotu, ko tas viss nozīmē; vienīgais, ko var saprast, ir tas, ka šīs “solidaritātes tiesības” ir izteikti kolektīviskas, nevis individuālas. Ko šīs “tiesības” īsti satur, nav skaidrs, – bet skaidrība arī nemaz nav vajadzīga. Šos bezjēdzīgos vārdus ar saturu pēc savas vēlēšanās piepildīs tie, kuriem būs teikšana: tiesneši, politiķi, cilvēktiesību aktīvisti, starptautisko organizāciju birokrāti.

Šajā sakarā nocitēšu franču tiesību profesoru Frederiku Sidru (Frédéric Sudre), ar kuru šajā jautājumā esmu pilnīgi vienisprātis:

“Ir noraidāma trīsdaļīgā cilvēktiesību klasifikācija, kas ir modē starptautiskajās organizācijās: pirmās paaudzes tiesības (pilsoniskās un politiskās tiesības), otrās paaudzes tiesības (ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības), trešās paaudzes tiesības (“solidaritātes tiesības”). Šāds iedalījums ir tīrākā mistifikācija: cilvēktiesību numurēšana vienlaicīgi norāda uz progresa ideju (“trešā paaudze” – tas liek noprast, ka pirmās un otrās paaudzes tiesības jau ir pašsaprotamas) un uz anahronismu (otrās, un vēl jo vairāk pirmās paaudzes tiesības šķiet novecojušas un cilvēktiesību “aizvēsturei” piederīgas). Šāds diskurss, kas uzsver aktuālākās, it kā ANO dalībvalstu vairākumam raksturīgās rūpes (miers, atbruņošanās, attīstība, vides aizsardzība…), īstenībā apslāpē jautājumu par “veco” tiesību reālo ievērošanu ANO valstu starpā; pirmais rezultāts, ko tas sasniedz, ir tā saukto pirmās un otrās paaudzes tiesību marginalizācija, un it sevišķi jau pirmo, kas pamatā balstās uz brīvības kritēriju [..].”[19]

Cilvēktiesību “paaudžu teorija” nebūt nav modernās cilvēktiesību doktrīnas ļaunprātīga izmantošana vai izšķobīšana; tā ir tās likumsakarīgs un pat neizbēgams “bērns”. Ja valdošās elites pašas var brīvi (voluntāriski) lemt, kas ir cilvēktiesības un kāds ir to tvērums, tad nekas tām netraucē papildināt šo katalogu ar jaunām, “svaigām” tiesībām, kas, nonākot kolīzijā ar “klasiskajām” cilvēktiesībām, regulāri tās pārtrumpo. Piemēram, ja tiesības uz vārda brīvību nonāk kolīzijā ar t. s. tiesībām uz ilgtspējīgu attīstību, tad kādēļ lai piešķirtu prioritāti pirmajām – ja jau abas galu galā ir būtiski vienāda līmeņa tiesības?[20] Ja brīvā tirgus ekonomista vai klimata politikas skeptiķa vārda brīvība nonāk konfliktā ar “tiesībām uz ilgspēju un uz drošu klimatu”, tad kādēļ būtu jādod priekšroka “nemodernajai” vārda brīvībai? Ja valsts masveidā konfiscē cilvēkiem mājas un dzīvokļus un izmet saimniekus uz ielas, lai izmitinātu migrantus, tad kādēļ būtu jādod priekšroka “novecojušajām” īpašuma tiesībām, nevis modernajām “tiesībām uz solidaritāti”?

Ko darīt?

“Bet gan jau mūsu zemītē / Viss nemiers drīz būs rimies, / Jo, lūk, pret cilvēktiesībām / Mēs nenoturēsimies. / Ko neiespēja gadsimti / Zem apspiedēju jūga, / To paveiks cilvēktiesības / Kas mums tik ilgi trūka.” Diemžēl Laimoņa Vāczemnieka dzejiskais pravietojums var izrādīties patiess un precīzs, jo Mišela Villē un citu kritiķu modernajai cilvēktiesību doktrīnai uzstādītā diagnoze ir patiesa un precīza. Modernā cilvēktiesību sistēma, kas tika galīgi noformēta laikposmā pēc Otrā Pasaules kara un uz kuru sākotnēji tika liktas tik lielas politiskas cerības, ir izrādījusies tukšs, uzpūsts burbulis. Kā jau redzējām šīs rakstu sērijas otrajā daļā, pret pašiem smagākajiem pamattiesību pārkāpumiem un pret lielajiem ģeopolitiskajiem “vaļiem” cilvēktiesības ir reāli bezspēcīgas (pilnīgi pietiek minēt Krievijas piemēru), toties tās tiek aktīvi izmantotas kā ideoloģisks ierocis “kreisi progresīvo” sociālpolitisko ierosmju uzspiešanā. Tiesības klasiskajā izpratnē ir līdzeklis taisnīguma sasniegšanai, bet modernās cilvēktiesības arvien biežāk tiek izmantotas klaji netaisnīgiem mērķiem: pirmkārt jau vitālo sabiedrības struktūru graušanai un vājināšanai.

Protams, mēs nevaram tagad kā ar burvju nūjiņas mājienu panākt, lai pastāvošās cilvēktiesību aizsardzības sistēmas vienā sekundē pazustu un tiktu acumirklī aizstātas ar jaunām sistēmām, kas pamatotos uz veselīgu klasisko dabisko tiesību tradīciju. Tas varētu notikt pasakā, nevis reālajā pasaulē; Rietumos (un pasaulē vispār) ir ļoti maz politiķu un juristu, kuri uzdrošinātos iziet ārpus oficiālās propagandas rāmjiem un sākt domāt plašākā mērogā. Vēl jo vairāk: jāšaubās, vai tuvāko gadu desmitu laikā pasaulē šajā jautājumā notiks kaut kādas cerīgas pārmaiņas. Taču tas nenozīmē, ka mums visiem būtu ar nolemtības sajūtu sirdī pasīvi jāsēž bezdarbībā. Īstenībā valstis, to politiķi, juristi, tieslietu pasniedzēji utt. jau tagad var spert konkrētus soļus, lai vismaz nelielā mērā uzlabotu situāciju esošās cilvēktiesību sistēmas ietvaros, – turklāt gan starpvalstu līmenī, gan arī katras suverēnās valsts iekšienē.

Manuprāt, svarīgākie īstermiņā paveicamie darbi ir trīs.

1) Pirmkārt, kā jau norādīju šīs rakstu sērijas pirmajā daļā, ir beidzot jāatņem cilvēktiesībām to pašreizējais kvazireliģijas un “svētās govs” statuss un jārada iespējas modernās cilvēktiesību doktrīnas brīvai, drošai un konstruktīvai kritikai.

2) Otrkārt, pat ja pašreizējās cilvēktiesību aizsardzības sistēmas un struktūras balstās uz aplamiem filozofiskiem pamatiem un tādēļ ir fundamentāli defektīvas, tas nenozīmē, ka mēs nevaram panākt zināmus uzlabojumus šo sistēmu un struktūru ietvaros un mazināt šo struktūru radīto kaitējumu. Svarīgākais un steidzamākais darbs šajā ziņā būtu cīņa par cilvēciskā faktora uzlabošanu. Konkrēti runājot: ar veselo saprātu apveltītie politiķi jau tagad var izmantot savu ietekmi, lai panāktu saprātīgi, klasiski domājošu juristu ievēlēšanu ECT, bet nacionālajā līmenī – dažādu valstu konstitucionālajās tiesās. Latvijā tā ir milzīga problēma: apstiprinot amatā Satversmes tiesas tiesnešus, mūsu politiķi līdz šim ir pielaiduši nepiedodamu paviršību kandidātu izvēlē; rezultāts diemžēl ir redzams dažu neseno Satversmes tiesas spriedumu dīvainajā motivācijā. Šī tendence būtu jāaptur un jāpavērš pretējā virzienā.

3) Treškārt, valstis – arī Latvija – varētu pievērsties savu iekšējo konstitūciju revīzijai un rūpīgi izanalizēt grozījumu nepieciešamību tajos pantos, kas runā par pamattiesību aizsardzību. Katra valsts tikai iegūtu, ja no tās konstitūcijas tiktu izmesti acīmredzami frivolie un ideoloģiskie panti, bet tiesību garantijas izpaustas reālistiskākā formā. Tas pilnībā attiecas arī uz Latvijas Republikas Satversmi, kuras VIII nodaļa – “Cilvēka pamattiesības” – tika piekabināta 1998. gadā bez plašas un nopietnas apspriešanas un analīzes. Šādu apspriešanu un analīzi veikt vēl joprojām nav par vēlu. Būtu ļoti vēlams padomāt arī par citiem iespējamiem uzlabojumiem mūsdienu cilvēktiesību aizsardzības sistēmu un struktūru ietvaros. Tomēr nav jāaizmirst, ka modernā cilvēktiesību doktrīna balstās uz aplamiem ideoloģiskiem pamatiem; līdz ar to visu šo uzlabojumu sekas vienmēr būs nepilnīgas un ierobežotas. Ja vēlamies patiešām taisnīgi un saprātīgi aizsargāt mūsu Dieva dotās un racionāli apjēdzamās tiesības, tad neredzu nekādu citu risinājumu, kā tikai šo: atgriezties pie klasiskās, aristoteliskajā reālismā sakņotās dabisko tiesību doktrīnas.

[1] Michel Villey, Le droit et les droits de l’homme. Paris: Presses Universitaires de France, 1983, 169 pages.

[2] Turpat, pp. 11–12.

[3] Grégor Puppinck, Les droits de l’homme dénaturé. Paris: Cerf, 303 pages.

[4] ECT Lielās palātas spriedums lietā A., B. and C. v. Ireland [GC], no. 25579/05, 16 December 2010, §§ 233-237.

[5] ECT Lielās palātas spriedums lietā Vo v. France [GC], no. 53924/00, 8 July 2004, § 84.

[6] ECT Lielās palātas spriedums lietā Tysiąc v. Poland, no. 5410/03, 20 March 2007, un tiesneša Borrego Borrego atsevišķās domas, § 15.

[7] ECT lēmums lietā Gard and Others v. the United Kingdom (dec.), no. 39793/17, 27 June 2017; skat. arī ECT 2018. gada 28. marta preses relīzi lietā Evans v. the United Kingdom, no. 18770/18; pieejama šeit: https://www.echr.coe.int/Documents/Decision_Evans_v_UK.pdf.

[8] ECT Lielās palātas spriedums lietā Lambert and Others v. France [GC], no. 46043/14, 5 June 2015.

[9] Pieejami šeit: https://echr.coe.int/Pages/home.aspx?p=caselaw/analysis/guides&c=#

[10] Juris Rudevskis, “Subsidiaritātes princips Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā”, Promocijas darbs. Rīga: Latvijas Universitāte, 2020, 14. lpp.

[11] Turpat, 105. lpp.

[12] Skat., piemēram, poļu tiesneša Kšištofa Vojtičeka (Krzysztof Wojtyczek) atsevišķās domas pie ECT sprieduma lietā Könyv-Tár KFT and Others v. Hungary, no. 21623/13, 16 October 2018, § 2, kā arī īru tiesneses Ennas Paueres-Fordas (Ann Power-Forde) atsevišķās domas pie ECT Lielās palātas sprieduma lietā Lautsi and Others v. Italy [GC], no. 30814/06, 18 March 2011.

[13] ECT spriedums lietā Vajnai v. Hungary, no. 33629/06, 8 July 2008, § 52.

[14] Juris Rudevskis, turpat, 109. lpp.

[15] Juris Rudevskis, turpat, 19. un 106.–107. lpp.

[16] Michel Villey, turpat, p. 13.

[17] Juris Rudevskis, turpat, 66. lpp.

[18] Karel Vasak, “Les différentes catégories des droits de l’homme”, in: A. Lapeyre, F. de Tinguy et K. Vasak (éds.), Les dimensions universelles des droits de l’homme, Vol. 1, Bruxelles: Bruylant, 1990, pp. 297–303.

[19] Frédéric Sudre, Droit européen et international des droits de l’homme. 6e éd. refondue, Paris: Presses Universitaires de France, 2003, pp. 100–101, § 66.

[20] Juris Rudevskis, “Subsidiaritātes princips un valsts vīzija Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā”, Jurista Vārds, 7.1.2014, Nr. 1 (803), 14.–23. lpp.

Apsvērumi par priekšlikumiem piešķirt juridisku statusu homoseksuālu personu savienībām

Ievads

(1) Pēdējos gados dažādiem ar homoseksualitāti saistītiem jautājumiem ar zināmu regularitāti ir pievērsies pāvests Jānis Pāvils II un attiecīgās Svētā Krēsla dikastērijas.[1] Homoseksualitāte ir satraucoša morāla un sociāla parādība pat tajās zemēs, kurās tā nerada būtiskas juridiskas problēmas. Lielākas bažas tā izraisa valstīs, kuras ir piešķīrušas vai plāno piešķirt juridisku atzīšanu homoseksuālām savienībām, kas paredzētu arī iespēju adoptēt bērnus.

Šajos Apsvērumos nav ietverti jauni doktrināli elementi; to mērķis drīzāk ir atkārtot būtiskākos ar šo jautājumu saistītos punktus un sniegt saprātā balstītus argumentus. Šis argumentus Bīskapi varētu izmantot, atkarībā no situācijas dažādās pasaules vietās gatavojot konkrētākus pasākumus ar mērķi aizsargāt un spēcināt laulības godu, ģimenes pamatu un sabiedrības stabilitāti, kas bez laulības institūcijas nav iedomājama. Šo Apsvērumu mērķis ir arī sniegt vadlīnijas katoļu politiķiem, norādot, kāda attieksme pret rosinātajiem tiesību aktiem šajā jomā ir saskaņā ar kristīgo sirdsapziņu.[2] Tā kā šis jautājums ir saistīts ar dabīgo morāles likumu, turpmāk izklāstītie argumenti ir adresēti ne tikai tiem, kuri tic Kristum, bet arī visiem cilvēkiem, kuri ir apņēmušies veicināt un aizstāvēt sabiedrības kopīgo labumu.

ILaulības būtība un tās neatņemamās īpašības

(2) Baznīcas mācība par laulību un dzimumu savstarpējo papildināmību tikai vēlreiz atkārto patiesību, kas ir pašsaprotama veselajam saprātam un ko par tādu ir atzinušas visas lielās pasaules kultūras. Laulība nav vienkārši jebkādas attiecības starp cilvēkiem. Laulību ir iedibinājis Radītājs ar noteiktu iedabu, būtiskām īpašībām un mērķi.[3] Nekāda ideoloģija nevar izdzēst no cilvēka prāta pārliecību, ka laulība pastāv vienīgi starp vīrieti un sievieti, kuri sevi personīgi, pienācīgi un ekskluzīvi viens otram dāvādami, tiecas uz savu personu kopību. Šādā veidā viņi viens otru pilnveido, lai sadarbotos ar Dievu jaunu cilvēku dzīvību radīšanā un audzināšanā.

(3) Dabīgo patiesību par laulību apstiprināja Bībeles sniegtajos radīšanas aprakstos ietvertā Atklāsme. Tā ir arī sākotnējās cilvēciskās gudrības izpausme un tajā ir dzirdama pašas dabas balss. Ir trīs galvenie elementi, kas raksturo Radītāja plānu attiecībā uz laulību, kā tas aprakstīts 1. Mozus grāmatā:

Pirmkārt, cilvēks, Dieva attēls, tika radīts kā “vīrietis un sieviete” (1. Moz. 1:27). Vīrieši un sievietes ir vienlīdzīgi kā personas un savstarpēji papildinoši kā vīrietis un sieviete. Personu seksualitāte pieder pie fizikāli bioloģiskās sfēras, un arī tā šajā Atklāsmē ir pacelta jaunā – personas – līmenī, kurā apvienojas daba un gars.

Radītājs Laulību ir iedibinājis kā dzīves veidu, kurā personu kopība tiek īstenota, ietverot arī viņu seksuālo spējību. “Tāpēc vīrs pametīs savu tēvu un māti un pieķersies savai sievai, un viņi būs viena miesa.” (1. Moz. 2:24).

Treškārt, Dievs ir gribējis piešķirt vīrieša un sievietes savienībai īpašu līdzdalību savā radīšanas darbā. Tāpēc arī viņš svētīja vīrieti un sievieti ar vārdiem: “Augļojieties un vairojieties!” (1. Moz. 1:28). Tādējādi seksuālā papildināmība un auglība Radītāja plānā pieder pie pašas laulības būtības.

Turklāt pats Kristus paaugstināja vīrieša un sievietes laulības savienību līdz sakramenta godam. Baznīca māca, ka kristīgā laulība ir iedarbīga Kristus un Baznīcas derības zīme (sal. ar Ef. 5, 32). Šī laulības kristīgā nozīme nebūt nemazina vīrieša un sievietes laulības savienības dziļi cilvēcisko vērtību – tieši pretēji, tā to apstiprina un spēcina (sal. ar Mt. 19, 3-12; Mk. 10, 6-9).

(4) Nav pilnīgi nekāda pamata uzskatīt, ka homoseksuālas savienības jebkādā veidā līdzinātos vai būtu analogas, kaut vai attāli, Dieva plānam attiecībā uz laulību un ģimeni. Laulība ir svēta, turpretī homoseksuālas darbības ir pretrunā dabīgajam morāles likumam. Homoseksuālas darbības “izslēdz no dzimumakta dzīvības dāvanu. Tās neizriet no patiesas jūtu un dzimumtieksmes papildināmības. Nekādā ziņā tās nevar atzīt par labām”.[4]

Svētie Raksti nosoda homoseksuālas darbības “kā smagu izvirtību…” (sal. ar Rom. 1, 24-27; 1. Kor. 6, 10; 1. Tim. 1, 10). Šis Svēto Rakstu spriedums, protams, neļauj secināt, ka visi, kas cieš no šīs anomālijas, ir personīgi par to atbildīgi, taču tas apliecina faktu, ka homoseksuālas darbības pēc savas būtības ir novirzes”.[5] Šis pats morālais spriedums ir atrodams daudzos pirmo gadsimtu kristiešu rakstos,[6] un to vienprātīgi ir pieņēmusi katoliskā Tradīcija.

Tomēr saskaņā ar Baznīcas mācību vīrieši un sievietes ar homoseksuālām tieksmēm “ir jāpieņem ar cieņu, līdzjūtību un iejūtību. Ir jāizvairās no ikvienas netaisnīgas diskriminācijas izpausmes.”[7] Tāpat kā citi kristieši, viņi ir aicināti dzīvot šķīstības tikumā.[8] Taču homoseksuāla orientācija ir “objektīva novirze”[9] un homoseksuālas darbības ir “smagi grēki pret šķīstību”.[10]

II Nostāja attiecībā uz homoseksuālu savienību problēmu

(5) Saskaroties ar homoseksuālu savienību faktu, civilās autoritātes ieņem dažādas nostājas. Reizēm tās vienkārši piecieš šo parādību; reizēm tās iestājas par šādu savienību juridisku atzīšanu, aizbildinoties ar to, ka noteiktu tiesību jomā ir jāizvairās no diskriminācijas pret personām, kas dzīvo ar tā paša dzimuma personu. Citos gadījumos tās atbalsta homoseksuālu savienību juridisku pielīdzināšanu pilvērtīgai laulībai, kā arī juridisku iespēju adoptēt bērnus.

Gadījumos, kad valdības politika defacto ir iecietība un homoseksuālas savienības netiek juridiski atzītas, ir rūpīgi jānošķir dažādi problēmas aspekti. Morālā sirdsapziņa prasa, lai kristieši visos gadījumos visā pilnībā liecinātu par morālo patiesību, kura nav savienojama nedz ar atbalstu homoseksuālām darbībām, nedz arī ar homoseksuālu personu netaisnu diskrimināciju. Tādēļ diskrēti un apdomīgi rīcības soļi var būt iedarbīgi. Tie var ietvert: parādīšanu, kādā veidā šāda iecietība var tikt pielietota vai izmantota ideoloģijas labā; šādu savienību amorālā rakstura skaidru apliecināšanu; atgādināšanu valdībai, ka nedrīkst ļaut šai parādībai izplesties ārpus noteiktām robežām, lai aizsargātu sabiedrības morāli un, pats galvenais, nepieļautu jauniešu pakļaušanu kļūdainiem priekšstatiem par seksualitāti un laulību, laupot viņiem nepieciešamo spēju pašaizsargāties un veicinot šīs parādības izplatību. Savukārt tiem, kas no iecietības vēlas pāriet uz īpašu tiesību atzīšanu personām homoseksuālā kopdzīvē, ir jāatgādina, ka ļaunuma atzīšana vai legāla aizsargāšana ir pavisam kas cits nekā ļaunuma pieciešana.

Situācijās, kad homoseksuālas savienības jau ir juridiski atzītas vai tām ir piešķirts laulības juridiskais statuss un tiesības, ir pienākums skaidri un izteikti tam pretoties. Ir jāatturas no jebkādas formālas sadarbības šādu ļoti netaisnīgu likumu pieņemšanā vai piemērošanā un, ciktāl iespējams, arī no materiālas iesaistes to ieviešanā. Šajā jomā ikviens var izmantot sirdsapziņas apsvērumos balstītās tiesības nesadarboties.

III Saprātā balstīti argumenti pret homoseksuālu savienību atzīšanu

(6) Lai saprastu, kāpēc ir nepieciešams pretoties homoseksuālu savienību juridiskai atzīšanai, jāņem vērā dažādu līmeņu ētiskie apsvērumi.

No veselā saprāta viedokļa

Civilā likuma darbības lauks neapšaubāmi ir šaurāks nekā morāles likumu darbības lauks,[11] taču civillikums, ja vien tas nezaudē savu sirdsapziņu saistošo spēku, nevar būt pretrunā veselajam saprātam.[12] Ikviens cilvēka radīts likums ir leģitīms tiktāl, ciktāl tas atbilst dabīgajam morāles likumam, kuru atzīst veselais saprāts, un ciktāl tas ciena ikvienas personas neatņemamās tiesības.[13] Likumi, kas atbalsta homoseksuālas savienības, ir pretrunā veselajam saprātam, jo tie piešķir viena dzimuma personu savienībām tādas juridiskas garantijas, kas to pielīdzina laulībai. Ņemot vērā būtisko vērtību apdraudējumu, Valstij nav iespējams piešķirt juridisku statusu šādām savienībām un vienlaikus izpildīt savu pienākumu stiprināt un aizstāvēt laulību kā institūciju, kas augstākajā mērā kalpo kopīgajam labumam.

Varētu jautāt, kā likums var būt pretrunā kopīgajam labumam, ja tas neuzspiež noteiktu uzvedību, bet vienīgi juridiski atzīst de facto realitāti, kas nešķiet netaisnīga ne pret vienu. Šajā jomā vispirms ir jāapdomā atšķirība starp homoseksuālu uzvedību kā privātu parādību un tādu pašu uzvedību kā publiskām attiecībām, kuras likums jau iepriekš paredz un oficiāli atzīst – līdz pat punktam, kad tās kļūst par vienu no institūcijām juridiskajā struktūrā. Šī otrā parādība ir ne tikai nopietnāka, bet arī iegūst plašāku un dziļāku ietekmi, un tās rezultātā varētu notikt tādas izmaiņas visā sabiedrības organizācijā, kas ir pretrunā kopīgajam labumam. Civilie likumi strukturē cilvēku dzīves principus sabiedrībā – uz labu vai uz ļaunu. Tiem “ir ļoti nozīmīga un dažkārt izšķiroša loma, ietekmējot domāšanas un uzvedības modeļus”.[14] Dažādi dzīvesveidi un to izpaustie pamata pieņēmumi ne tikai ārēji veido sabiedrības dzīvi, bet arī tiecas mainīt veidu, kādā jaunā paaudze uztver un vērtē dažādas uzvedības formas. Homoseksuālu savienību juridiska atzīšana, visdrīzāk, aizēnos noteiktas morālas pamatvērtības un izraisīs laulības institūta devalvāciju.

No bioloģiskā un antropoloģiskā viedokļa

(7) Homoseksuālās savienībās arī pilnībā iztrūkst to laulības un ģimenes bioloģisko un antropoloģisko elementu, kuri, saprātīgi spriežot, varētu pamatot to juridisku atzīšanu. Šādas savienības nespēj sniegt atbilstošu ieguldījumu cilvēces ataudzē un izdzīvošanā. Iespēja izmantot nesenos laikos atklātās mākslīgās apaugļošanas metodes ne tikai ir nopietns pārkāpums pret cilvēka cieņu,[15] bet arī nekādi nelabo šo neatbilstību.

Homoseksuālām savienībām arī pilnībā iztrūkst konjugālās dimensijas, kas izpauž cilvēcisko un sakārtoto seksualitātes formu. Seksuālās attiecības ir cilvēciskas tikai tad un tikai tik lielā mērā, cik tās izsaka un veicina abu dzimumu savstarpēji sniegto atbalstu laulībā un atvērtībā uzņem jaunas dzīvības rašanos.

Kā rāda pieredze, seksuālās papildinātības trūkums homoseksuālās savienībās rada šķēršļus to bērnu normālai attīstībai, kuri tiktu nodoti šādu personu aprūpē. Viņiem tiktu liegta tēva vai mātes klātbūtnes pieredze. Atļaut adoptēt bērnus personām, kas dzīvo šādās savienībās, faktiski nozīmētu vardarbību pret šiem bērniem tādā nozīmē, ka viņu atkarības stāvoklis tiktu izmantots, lai viņus ievietotu vidē, kas neveicina viņu pilnvērtīgu cilvēcisku attīstību. Tas ir augstākajā mērā amorāli un klajā pretrunā principam, kas atzīts arī Apvienoto Nāciju Organizācijas “Bērnu tiesību konvencijā” – proti, ka bērna kā vājākās un neaizsargātākās puses interesēm ir jābūt izšķirošajam apsvērumam ikvienā gadījumā.

No sociālās kārtības viedokļa

(8) Sabiedrība par savu turpmāko pastāvēšanu ir pateicību parādā ģimenei, kuras pamatā ir laulība. Homoseksuālu savienību juridiskas atzīšanas neizbēgamas sekas būtu laulības pārdefinēšana, kas savā juridiskajā statusā tad kļūtu par institūciju, kurā iztrūkst būtiskas atsauces uz faktoriem, kas saistīti ar heteroseksualitāti, – piemēram, bērnu radīšanu un audzināšanu. Ja no juridiskā viedokļa laulību starp vīrieti un sievieti uzskatītu tikai par vienu no iespējamām laulības formām, laulības jēdziens tiktu radikāli pārveidots, nodarot nopietnu kaitējumu kopīgajam labumam. Juridiskā ziņā pielīdzinot homoseksuālas savienības laulībai un ģimenei, Valsts rīkojas patvaļīgi un pretēji saviem pienākumiem.

Cieņas un nediskriminācijas principi nevar tikt piesaukti, lai atbalstītu homoseksuālu savienību juridisku atzīšanu. Dažādu personu nošķiršana vai atteikšanās sniegt sociālu atzīšanu vai priekšrocības ir nepieņemama tikai tad, ja tā ir pretrunā taisnīgumam.[16] Laulības sociālā un juridiskā statusa atteikšana tādām kopdzīves formām, kas nav un nevar būt laulība, nav pretrunā taisnīgumam; tieši pretēji, taisnīgums to pieprasa.

Tāpat nevar pamatoti atsaukties uz indivīda pienācīgas autonomijas principu. Viena lieta ir apgalvot, ka individuāli pilsoņi var brīvi nodoties viņus interesējošām darbībām un ka tas ietilpst vispārējās pilsoniskajās tiesībās uz brīvību; pavisam kas cits ir uzskatīt, ka darbības, kas nesniedz nozīmīgu vai pozitīvu ieguldījumu cilvēka personas attīstībā sabiedrības ietvaros, var saņemt īpašu un principiālu juridisku atzīšanu no Valsts. Homoseksuālas savienības neatbilst mērķim, kura dēļ laulība un ģimene ir pelnījušas īpašu un principiālu atzīšanu, – pat ne attāli pielīdzināmā nozīmē. Gluži pretēji, ir pamatoti iemesli uzskatīt, ka šādas savienības ir kaitīgas pienācīgai cilvēku sabiedrības attīstībai – jo īpaši, ja to ietekme uz sabiedrību pieaugtu.

No tiesiskās kārtības viedokļa

(9) Tā kā laulāti pāri nodrošina paaudžu pēctecību un tādējādi augstākajā mērā kalpo sabiedrības interesēm, civilais likums tiem piešķir institucionālu atzīšanu. Savukārt homoseksuālām savienībām, kuras neveic šādu ieguldījumu kopīgajā labumā, no juridiskā viedokļa nav jāpievērš nekāda īpaša uzmanība.

Nav pamatots arī arguments, ka homoseksuālu savienību juridiska atzīšana ir nepieciešama, lai izvairītos no situācijām, kad kopā dzīvojošām homoseksuālām personām tikai tāpēc, ka tās dzīvo kopā, varētu tikt liegta viņu kā personu un pilsoņu tiesību reāla atzīšana. Patiesībā viņi vienmēr var izmantot tiesību normas – kā ikviens cits pilsonis no savas privātās autonomijas skatpunkta –, lai aizsargātu savas tiesības kopīgo interešu jomās. Būtu ārkārtīgi netaisni upurēt kopīgo labumu un taisnīgas ģimenes tiesības, lai aizsargātu personīgos labumus, kurus var un vajag garantēt tādā veidā, kas nekaitē sabiedrībai kā veselumam.[17]

IV Katoļu politiķu nostāja attiecībā uz homoseksuālu savienību juridisku atzīšanu

(10) Ja reiz visiem katoļiem ir pienākums pretoties homoseksuālu savienību juridiskai atzīšanai, tad katoļu politiķiem ir pienākums to darīt īpašā veidā, ievērojot viņu kā politiķu atbildību. Saskaroties ar likumdošanas priekšlikumiem par labu homoseksuālām savienībām, katoļu politiķiem ir jāņem vērā šādas ētiskās norādes.

Ja likumdošanas priekšlikums par labu homoseksuālu savienību atzīšanai tiek pirmo reizi ierosināts likumdevēju kopsapulcē, katoļu likumdevējam ir morāls pienākums skaidri un publiski paust savu opozīciju un balsot pret to. Balsot par likumu, kas tik lielā mērā kaitē kopīgajam labumam, ir ārkārtīgi amorāli.

Ja tiesību akti, kas atzīst homoseksuālas savienības, jau ir stājušies spēkā, katoļu politiķim ir jāiestājas pret tiem visos viņam iespējamos veidos un publiski jāpauž sava opozīcija; viņa pienākums ir liecināt par patiesību. Ja nav iespējams pilnībā atcelt šādu likumu, katoļu politiķis, atgādinot encikliskajā vēstulē Evangelium vitae ietvertās norādes, “var leģitīmi atbalstīt priekšlikumus, kuru mērķis ir ierobežot šāda likuma radīto kaitējumu un mazināt tā negatīvās sekas vispārējās sabiedriskās domas un kopienas morāles līmenī”, ar nosacījumu, ka viņa “kategoriskā personīgā opozīcija” šādiem likumiem ir skaidra un labi zināma un ir novērsti skandāla draudi.[18] Tas nenozīmē, ka ierobežojošāku likumu šajā jomā varētu uzskatīt par taisnīgu vai pat pieņemamu; drīzāk ir runa par leģitīmu un pienācīgu mēģinājumu panākt vismaz daļēju netaisnīgā likuma atcelšanu, ja tā pilnīga atcelšana dotajā brīdī nav iespējama.

Secinājums

(11) Baznīca māca, ka cieņa pret homoseksuālām personām nekādā veidā nevar novest pie atbalsta homoseksuālai uzvedībai vai pie homoseksuālu savienību juridiskas atzīšanas. Kopīgais labums pieprasa, lai likumi atzītu, veicinātu un aizsargātu laulību kā ģimenes – sabiedrības pirmās vienības – pamatu. Homoseksuālu savienību juridiska atzīšana vai pielīdzināšana laulībai nozīmētu ne tikai novirzes atzīšanu par normālu uzvedību, kā rezultātā tā kļūtu par paraugu mūsdienu sabiedrībai, bet arī aizēnotu tās pamata vērtības, kas pieder pie kopīgā cilvēces mantojuma. Baznīcas pienākums ir aizstāvēt šīs vērtības gan vīriešu un sieviešu, gan pašas sabiedrības labā.

Suverēnais pāvests Jānis Pāvils II 2003. gada 28. marta audiencē apstiprināja šos Apsvērumus, kas pieņemti kongregācijas kārtējā sesijā, un lika tos publicēt.

Romā, Ticības mācības kongregācijas birojā, 2003. gada 3. jūnijā, svētā Čārlza Lvangas un viņa pavadoņu, mocekļu, piemiņas dienā.

Kardināls Jozefs Rācingers
Prefekts

Andželo Amato, S.D.B.
Silas titulārais arhibīskaps
Sekretārs

Tulkots no: https://www.vatican.va/roman_curia/congregations/cfaith/documents/rc_con_cfaith_doc_20030731_homosexual-unions_en.html?fbclid=IwAR1zv5UPnGlBsLTp3B2KZpnW2YO6lZoHIL-L_JL-cil6vfQNdnE1KHXOjXA. Tulkoja A. Irbe.

[1] Sal. ar Jāņa Pāvila II 1994. gada 20. februāra un 1994. gada 19. jūnija uzrunu pēc “Kunga eņģeļa” lūgšanas; uzrunu Pontifikālajā Ģimenes padomes plenārsēdē (1999. gada 24. martā); Katoliskās Baznīcas katehismu, nr. 2357–2359, 2396; Ticības mācības kongregācijas Deklarāciju Persona humana (1975. gada 29. decembrī), 8; “Vēstuli par homoseksuālu personu pastorālo aprūpi” (1986. gada 1. oktobrī); publikāciju “Daži apsvērumi par reakciju uz likumdošanas priekšlikumiem saistībā ar homoseksuālu personu nediskrimināciju” (1992. gada 24. jūlijā); Pontifikālās Ģimenes padomes “Vēstuli Eiropas bīskapu konferenču priekšsēdētājiem par Eiropas Parlamenta rezolūciju attiecībā uz homoseksuāliem pāriem” (1994. gada 25. martā); publikāciju “Ģimene, laulība un de facto savienības” (2000. gada 26. jūlijā), 23. lpp.

[2] Sal. ar Ticības mācības kongregācijas “Doktrinālo piezīmi par dažiem jautājumiem attiecībā uz katoļu līdzdalību politiskajā dzīvē” (2002. gada 24. novembrī), 4.

[3] Sal. ar Vatikāna II koncila Pastorālo konstitūciju par Baznīcu mūsdienu pasaulē Gaudium et spes, 48.

[4] Katoliskās Baznīcas katehisms, Nr. 2357.

[5] Ticības mācības kongregācija, Deklarācija Persona humana (1975. gada 29. decembrī), 8.

[6] Sal. piemēram, ar svētā Polikarpa “Vēstuli filipiešiem”, V, 3; svētā Justīna Mocekļa “Pirmo apoloģiju”, 27, 1-4; Atenagora “Lūgšanu par kristiešiem”, 34.

[7] Katoliskās Baznīcas katehisms, Nr. 2358; sal. ar Ticības mācības kongregācijas “Vēstuli par homoseksuālu personu pastorālo aprūpi” (1986. gada 1. oktobrī), 10. lpp.

[8] Sal. ar Katoliskās Baznīcas katehismu, Nr. 2359; sal. ar Ticības mācības kongregācijas “Vēstuli par homoseksuālu personu pastorālo aprūpi” (1986. gada 1. oktobrī), 12.

[9] Katoliskās Baznīcas katehisms, Nr. 2358.

[10] Turpat, Nr. 2396.

[11] Sal. ar Jānis Pāvils II, Encikliskā vēstule Evangelium vitae (1995. gada 25. martā), 71.

[12] Sal. ar turpat, 72.

[13] Sal. ar Sv. Akvīnas Toma Summa Theologiae, I–II, q. 95, a. 2.

[14] Jānis Pāvils II, Encikliskā vēstule Evangelium vitae (1995. gada 25. martā), 90.

[15] Sal. ar Ticības mācības kongregācijas Pamācību Donumvitae (1987. gada 22. februārī), II. A. 1-3.

[16] Sal. ar Sv. Akvīnas Toma Summa Theologiae, II–II, q. 63, a.1, c.

[17] Nevajadzētu aizmirst, ka vienmēr pastāv “briesmas, ka tāda likumdošana, kas homoseksualitāti padarītu par prasību pamatu, varētu pamudināt homoseksuāli orientētu personu deklarēt savu homoseksualitāti vai pat meklēt partneri, lai izmantotu likuma sniegtās iespējas” (Ticības mācības kongregācija, “Daži apsvērumi par reakciju uz likumprojektiem attiecībā uz homoseksuālu personu nediskrimināciju” [1992. gada 24. jūlijā], 14).

[18] Jānis Pāvils II, Encikliskā vēstule Evangelium vitae (1995. gada 25. martā), 73.

Brīvība, par kuru vērts mirt

“[M]ums ir grūts uzdevums – vienlaikus turpināt karu divās frontēs. Mums ar ieročiem jāpretojas ārējā ienaidnieka agresijai un vienlaikus jāpretojas iekšējam ienaidniekam – tā ļaunā spēka, pret kuru mēs cīnāmies, pieaugumam arī mūsu sabiedrībā. Un šis otrais karš ir bīstamākais no abiem, jo to var zaudēt gan ar uzvaru, gan ar sakāvi. Pats fakts, ka mēs esam spiesti identificēt šo iekšējo ļaunumu kā tā ļaunuma izpausmi, kas apdraud mūsu nacionālo eksistenci, mēdz mums aizsegt daudz viltīgākas tendences tajā pašā virzienā, kas redzamas mūsu pašu sabiedriskajā iekārtā.”

Kristofers Dousons, 1940. gads

Ukrainā ir iebrukušas divas varas. No austrumiem tajā iebrūk Krievija, bet no rietumiem – Nāves kultūra, nihilistiskā hedonisma vilnis, kurš pārņēmis to iznīkstošo kultūru, kas savulaik bija latīņu kristietība. Balstoties atziņā “mana ienaidnieka ienaidnieks ir mans draugs”, pārāk daudzas krietnas dvēseles Rietumos, izsamisušas aplenkuma apstākļos, ir sevi pārliecinājušas, ka Putina autoritārā kleptokrātija ir dzīvotspējīga alternatīva postkristietības murgam. Tā nav. Pirmkārt, Nāves kultūra ir neatņemama “Krievijas kļūdu” sastāvdaļa, par kurām svētā Dievmāte brīdināja 1917. gadā, un tā ir tikpat dziļi iesakņojusies Maskavā kā Losandželosā, un varbūt pat vairāk. Ja mūsdienu Rietumi iemieso šaušalīgu nodevību pret visu, ko tie kādreiz pārstāvēja, tad Putina Krievija ir tiešs pretstats šim kritušajam ideālam. Savulaik mēs centāmies panākt nevainojamu monarhijas, aristokrātijas un demokrātijas sintēzi, taču Putins iestājas par tirānijas, oligarhijas un populisma savienību, parodējot Bizantijas impēriju, kas reiz dzemdināja seno Krievzemi.

Arī Ukraina varonīgi pretojas abiem saviem ienaidniekiem. Tāpat kā tā nepadodas kaujas laukā austrumos, lai arī ir ievainota un asiņo, tieši tāpat viņas dvēsele, lai arī ielenkta no visām pusēm, joprojām nenodziest no Rietumiem nākošās vētras brāzmās. Ukraina ir svēta zeme. Ukrainas iedzīvotāji ir daudz dievbijīgāki un reliģiskāki nekā krievi vai rietumnieki. Ne vienā, ne otrā sadursmē uzvara nav droša, taču abās Ukraina ir parādījusi, ka nav tik viegli aizslaukāma. Pastāv leģenda par kādu viduslaiku svētceļnieku, kurš, ejot cauri ielejai, gara acīm ieraudzīja divus klosterus, kas bija uzcelti aizas pretējās pusēs. Viens no tiem bija dēmonu ieskauts un nepārtraukti cieta no uzbrukumiem, bet otrs bija pilnīgi neskarts. Ceļinieks sacīja savam sargeņģelim, ka otrais klosteris droši vien sastāv tikai no svētajiem. “Gluži pretēji,” eņģelis atbildēja, “šis klosteris ir pilnīgi izpostīts. Tieši pirmajā klosterī dzīvo svētie.” Kleptokrātijas un netikumu aplenkti, ukraiņi savās nelaimēs uztur dzīvu ticības liesmu.

Kas tad ir šis ideāls, ko Maskava noraida, ko Rietumi ir nodevuši un kā vārdā Ukraina šobrīd tiek nomocīta? Boriss Džonsons kādā nesenā runā nekļūdījās, salīdzinot ukraiņu tautas instinktus ar Lielbritānijas izvēli par labu Brexit. Ja ir divi dokumenti, par kuriem var sacīt, ka tie nosaka Anglijas un Skotijas nacionālo apziņu, tad tie attiecīgi ir Magna Carta un Ārbrotas deklarācija.[1] Pirmais no tiem brīvību skata kā valdošās varas ierobežošanu, izveidojot struktūras, kas savstarpēji savieno padomdevēja un palīga funkcijas, bet otrs brīvību skata kā tautas pašnoteikšanos un svešzemju iebrucēja izraidīšanu. Abi atspoguļo divus senos demokrātijas apzīmētājus: δημοκρατία jeb tautas vara un ἰσονομία jeb vienlīdzība likuma priekšā. Šos jēdzienus nevar atdalīt vienu no otra bez katastrofālām sekām. Ja vēlaties redzēt demokrātiskas institūcijas, kurās nav īsta dēma, kas tās sauktu pie atbildības, paskatieties uz Eiropas Savienību. Ja vēlaties redzēt ievēlētu valdību, kurai nerūp tiesiskums, paskatieties uz Stērdženas vadīto Skotiju vai Venecuēlu. Putinam abi šie Ukrainas aspekti ir aizskaroši. Viņš baidās no piemēra, lai arī nepilnīga, ka brīva tauta varētu izvēlēties savus valdniekus un likumus, pēc kuriem dzīvot, un viņš noliedz pašu ukraiņu kā tautas identitāti.

Taču patiesai brīvībai ir dziļāks ienaidnieks par Kremļa tirānu, un tas ir šīs pasaules valdnieks. Kā 1995. gadā brīdināja Jānis Pāvils II: “Katrai amerikāņu paaudzei ir jāzina, ka brīvība nozīmē nevis darīt to, kas mums patīk, bet gan būt tiesīgiem darīt to, ko pienākas.” Cilvēka griba ir intelektuāla tiecība. Proti, tā ir slāpes pēc labā, kas atbilstīgs pašai cilvēka iedabai, – pēc laimes un labklājības. Ja likums aizliedz kaut ko, kas pēc būtības nav savienojams ar šo labumu, tas vienīgi kavē mūs izvēlēties to, ko mēs kārotu nezināšanas dēļ. Kad tas liek izvēlēties kaut ko citu, kas ir būtisks laimei un labklājībai, tas mums piedāvā apmierināt mūsu sirds dziļāko vēlmi. Tādējādi patiess likums nekad nekavē, bet vienmēr veicina brīvību. Protams, ir daudzi jautājumi, kas ir jārisina tā vai citādi, bet uz tiem nav pareizas vai nepareizas atbildes, un tieši tādēļ mums ir vajadzīgas institūcijas, kas ļauj izlemt pašai tautai. Turklāt ir daudzi jautājumi, kuros civilajai varai vispār nav vajadzības iesaistīties, un tie ir jāatstāj izlemšanai ģimenēm un indivīdiem. Taču, ja dabas un Dieva likums tiek pakļauts cilvēka izvēlei, rezultāts ir nevis brīvība, bet gan verdzība, vājāko apspiešana, jauniešu samaitāšana un nevainīgo slepkavošana.

Un tieši to autoritārisms un liberālisms, ienaidnieks un nodevējs, piedāvā Ukrainai: vājāko apspiešanu, jauniešu samaitāšanu un nevainīgo slepkavošanu. Tanki un abortu klīnikas, pornogrāfija un oligarhi kalpo vieniem un tiem pašiem meliem: “Brīvība ir darīt to, kas mums patīk.” Prezidents Baidens mums saka, ka tāpēc mums jādod neierobežota brīvība sodomītiem un nedzimušu bērnu slepkavām; Putins mums saka, ka tāpēc mums jāatsakās no brīvības. Tās ir vienas un tās pašas aplamības divas puses.

Mēs esam brīvi tikai tad, ja mēs skaidri saskatām labo; netikums un apspiešana ir divi līdzīgi ceļi uz verdzību. “Ja jūs paliekat Manos vārdos, jūs patiesi esat Mani mācekļi, un jūs iepazīsiet patiesību, un patiesība darīs jūs brīvus.”

Tulkots ar autora atļauju no vietnes voiceofthefamily.com.

[1] Ārbrotas deklarācija – 1320. gadā parakstīts dokuments, ar kuru skotu baroni protestēja pret pāvesta Jāņa XXII veikto skotu ķēniņa Roberta I ekskumunicēšanu par nepakļaušanos prasībai 1317. gadā noslēgt pamieru ar angļiem Pirmajā Skotijas neatkarības karā. Deklarācijas mērķis bija apliecināt Skotiju kā neatkarīgu ķēniņisti un aizstāvēt tās tiesības ar ieročiem pretoties iebrucējiem.

Tekstā vairākkārt minētā “Nāves kultūra”, domājams, ir netieša atsauce uz jurista Vēzlija Dž. Smita grāmatu Culture of Death (2001), kurā viņš asi kritizē mūsdienās vadošo utilitārismā balstīto bioētiku un tās panākto embriju, invalīdu un pašnāvniecisku cilvēku dzīvības pašvērtības noraidījumu, kas ir krasā pretstatā Rietumu tradīcijas uzturētajai dzīvības neaizskaramības doktrīnai. (Tulk. piez.)

Pamudinājums tautām

Franku ķēniņa un Svētās Romas impērijas imperatora Kārļa Lielā jeb Šarlemaņa (ap 745–814) uzruna pavalstniekiem 802. gadā Āhenē.

Klausieties, visudārgie brāļi! Jūsu glābšanas labad mēs šeit esam atsūtīti, lai dotu jums pamācības, kā krietni un labi dzīvot, sekojot Dievam, un dzīties pēc taisnīguma un žēlastības šajā pasaulē.

Visupirms pamudinu jūs ticēt vienam visvarenam Dievam – Tēvam, Dēlam un Svētajam Garam. Tas ir viens vienīgs un patiess Dievs, pilnīga Trīsvienība un svēta vienotība. Tas ir visu redzamo un neredzamo lietu radītājs, kurā ir mūsu pestīšana un kurš ir visu mūsu labumu devējs.

Ticiet Dieva Dēlam, kurš kļuva par cilvēku pasaules glābšanas labad, kurš ir dzimis no Svētā Gara un no jaunavas Marijas. Ticiet, ka viņš mira mūsu pestīšanai un trešajā dienā augšāmcēlās no miroņiem, uzkāpa debesīs un sēž pie Dieva labās rokas. Ticiet, ka viņš nāks un spriedīs tiesu gan par dzīvajiem, gan par mirušajiem un tad arī katram dos pēc viņa darbiem.

Ticiet vienai baznīcai, kas ir krietno cilvēku kopība, aptverdama visu šo zemeslodi; un ziniet, ka var tik izglābti un nonāks Debesu valstībā tikai tie, kas šajā ticības, kopības un žēlastības baznīcā paliks līdz galam; bet tie, kas par saviem grēkiem ir izslēgti no šīs baznīcas un tajā, grēkus nožēlojuši, neatgriežas, šajā pasaulē neko nevar izdarīt Dievam pa prātam.

Esiet droši, ka kristībā jūs esat saņēmuši visu savu grēku piedošanu.

Ceriet, ka Dievs savā žēlastībā pēc grēksūdzes un nožēlas jums jūsu ikdienas grēkus ir piedevis.

Ticiet visu mirušo augšāmcelšanai un mūžīgai dzīvei, bet bezdievju – mūžīgajām ciešanām.

Tāda tātad ir mūsu ticība, caur kuru jūs būsiet glābti, ja pie tās cieši turēsieties un darīsiet labus darbus, jo ticība bez darbiem ir mirusi, bet labi darbi bez ticības, lai arī ir labi, Dievam nevar būt tīkami.

Tātad visupirms mīliet visvareno Dievu no visas sirds un no visa spēka un ar Dieva palīdzību vienmēr dariet visu, par ko zināt, ka tas viņam tīkams; bet bēdziet no tā, kas viņam ir pretējs, jo tas, kurš saka, ka mīl Dievu, bet nepilda viņa pavēles, ir melis. Mīliet savus tuvākos kā sevi pašu; dodiet žēlastības dāvanas nabagiem pēc savām iespējām. Uzņemiet svešiniekus savos namos; apciemojiet slimos un esiet žēlsirdīgi pret tiem, kas cietumā. Cik vien iespējams, nedariet ļaunu nevienam un neatbalstiet tos, kas tā dara, jo ir runa ne tikai par tiem, kas pašu darbu dara, bet arī par tiem, kas darīšanu atbalsta. Piedodiet saviem ienaidniekiem viņu nodarījumus tā, kā jūs cerat, ka Dievs jums piedos jūsu grēkus. Atbrīvojiet gūstekņus, palīdziet netaisni apspiestajam, aizstāviet atraitnes un bāreņus; spriediet taisnu tiesu; nepiekrītiet nekādai netaisnībai; nepalieciet ilgi dusmās; vairieties no pārmērībām ēšanā un dzeršanā.

Esiet pazemīgi un labvēlīgi cits pret citu; kalpojiet uzticīgi mūsu Kungam; nezodziet un nelauziet solījumus un neatbalstiet citus, ja viņi tā dara. Naids un skaudība varmācīgi atrauj cilvēkus no Dieva valstības.

Ātri samierinieties cits ar citu; jo grēkot ir cilvēciski un gandarīt par grēkiem – eņģeliski, taču neatlaisties no grēka – velnišķīgi.

Aizstāviet Baznīcu un atbalstiet tās darbu, lai Dieva priesteri varētu par jums aizlūgt. Atcerieties, ko jūs apsolījāt Dievam savās kristībās; jūs apsolījāt atteikties no velna visos viņa darbos; neatgriezieties pie tā, no kā atteicāties, bet palieciet uzticīgi Dieva gribai, kā solījāt, un mīliet viņu, kurš jūs radīja un no kura jūs esat saņēmuši visu labo.

Lai ikviens cilvēks, lai kādas kārtas viņš būtu, uzticīgi kalpo Dievam. Lai sievas klausa saviem vīriem visā labestībā un tiklībā; lai viņi sargā sevi no laulības pārkāpšanas, netaisniem guvumiem un alkatības, jo tie, kas tā nedara, Dievam netīk.

Lai viņi audzina savus dēlus Dieva bijāšanā un nes upurdāvanas pēc savām iespējām ar priecīgu prātu un labu gribu.

Lai vīri mīl savas sievas un nesauc viņas apkaunojošos vārdos; lai viņi labi pārvalda savus namus; lai viņi bieži un ar labu prātu iet baznīcā.

Lai viņi bez gaušanās dod citiem cilvēkiem to, kas pienākas, un no laba prāta dod Dievam to, kas ir no Dieva.

Lai dēli mīl savus vecākus un viņus godā; lai viņi paklausa un piesargās no zagšanas, nokaušanas un netiklības; kad viņi sasnieguši pilngadību, lai viņi apņem sievu likumīgai laulībai, ja vien nav tā, ka daudz vairāk viņiem labpatīk kļūt par Dieva kalpiem.

Lai klēriķi un kanoniķi mīloši paklausa savu bīskapu rīkojumiem; lai viņi nestaigā apkārt no draudzes uz draudzi. Lai viņi neiesaistās laicīgās pasaules darījumos. Lai viņi paliek šķīsti, bieži lasa Svētos Rakstus, kā vēlējis Dievs, un uzcītīgi pilna savus baznīcas pienākumus. Lai mūki ir uzticīgi saviem solījumiem, neko nedara bez sava abata ziņas un izvairās no netīras peļņas. Lai viņi patur prātā kārtības rulli un stingri tam seko,[1] zinot, ka ir daudz labāk nedot nekādu solījumu, nekā dot solījumu un tad to nepildīt.

Lai valdnieki, augstmaņi un tiesneši spriež taisnu tiesu pār ļaudīm, ir žēlīgi pret nabagiem, nepieviļ taisnīgumu mantkārības dēļ un, naidā iesvilušies, nenotiesā nevainīgos.

Lai vienmēr tiktu paturēti prātā šie Apustuļa vārdi, kas māca: Mums visiem jāstājas Kristus tiesneša sēdekļa priekšā, lai katrs saņemtu pēc tā, ko viņš ir darījis, laba vai ļauna.[2] Jo pats Kungs ir teicis: Kādu tiesu jūs spriedīsiet, tāda jums tiks spriesta.[3] Tas nozīmē – esiet žēlsirdīgi, lai jūs paši no Dieva saņemtu žēlastību. Nav nekā apslēpta, kas netaptu redzams, nav nekā noglabāta, kas reiz netaptu zināms vai nenāktu atklātībā.[4] Un: par ikkatru veltīgu vārdu, ko cilvēki runās, tiem būs jāatbild tiesas dienā.[5]

Cik vien spēsim, darīsim visu ar Dievpalīgu tā, lai visi mūsu darbi būtu Dievam tīkami un lai pēc šīs dzīves mēs būtu pelnījuši priecāties kopā ar Dieva svētajiem mūžībā.

Šī dzīve ir īsa, un nāves brīdis nav zināms; ir jādara tas, kas jādara, lai mēs vienmēr būtu gatavi.

Atcerēsimies, ka ir baismīgi krist Dieva rokās. Ja mēs atzīstam un nožēlojam savus grēkus un nesam gandarīšanas dāvanas, Kungs ir žēlsirdīgs un lēnprātīgs; ja viņš redzēs, ka mēs ar visu savu sirdi pievēršamies viņam, viņš tūlīt par mums apžēlosies un dos mums savu piedošanu; un dos mums laimi gan šajā dzīvē, gan arī nākamajā kopā ar saviem svētajiem mūžībā.

Lai Dievs jūs sargā, visudārgie brāļi!

Latīņu teksta izdevums: Carolini scriptores qui in Ecclesia latina floruere. Beati Caroli Magni imperatoris Opera Omnia. Juxta editiones memoratissimas Baluzii, Pertzii, Cajetani Cennii. Tomus primus continens b. Caroli Magni Capitularia et Privilegia. Parisiis, apud Editorem, in Via dicta d’Ambroise, prope portam vulgo D’Enfer nominatam, seu Petit-Montrouge, 1851, p. 240–242.

[1] Domāta svētā Nursijas Benedikta rēgula jeb klostera kārtības rullis. Tās fragmentu var izlasīt šeit: https://telos.lv/labo-darbu-darbariki/. Kārlis Lielais virzīja tieši benediktiešu rēgulu par tālaika mūku un arī laju dzīves standartu, attiecīgi nostiprinot benediktiešu dzīves principus kā Rietumu monasticisma pazīstamāko formu.

[2] 2. Kor. 5:10.

[3] Mat. 7:2.

[4] Lk. 8:17.

[5] Mat. 12:36.

Lieldienas Ņujorkā

Agnesei

Flecte ramos, arbor alta, tensa laxa viscera
Et rigor lentescat ille quem dedit nativitas
Ut superni membra Regis miti tendas stipite…
Fortunatus, “Pange, lingua”
Loki savus zarus, milzu koks, mazliet
Atslābini sava stiegrojuma spriegumu,
Un lai tavas dabas bargā stingrība kļūst lēnīgāka,
Nerausti tik gauži visaugstā Valdinieka locekļus…
Remī de Gurmons, “Mistiskā latīņu valoda”

Kungs, atkal Jūsu vārda diena klāt,
Reiz vecā grāmatā es lasīju par Jūsu ciešanām.

Un Jūsu pūlēm, Jūsu labiem vārdiem, ilgām,
Kas grāmatā raud maigi, vienmuļīgi.

Sendienu mūks man vēstīja par Jūsu nāvi.
Un Jūsu dzīvesstāstu zelta burtiem stāviem

Viņš mesu grāmatā, kas gulēja uz ceļiem, ierakstīja skumjš.
Un strādāja viņš dievbijīgi, smeldams iedvesmu no Jums.

Pie altāra viņš savā baltā tērpā stājās,
No pirmdienas līdz svētdienai tur nostrādāja.

Uz viņa patvēruma sliekšņa stundas apstājās,
Pār Jūsu tēlu noliecies, viņš aizmirsās.

Kad vakarlūgsnā zvani tornī psalmus skandināja,
Vairs labais brālis nezināja, vai tā viņa mīlestība,

Vai varbūt Jūsējā, Kungs, varbūt Jūsu Tēva mīlestība,
Pie klosterdurvīm kura skaļi klaudzināja.

Tāds pats es esmu, tāds kā labais mūks, man bažas sirdī stāv,
Aiz durvīm blakus telpā kāda skumja, mēma būtne stāv

Un gaida, lai to sauktu, teiktu vārdu tai!
Tas esat Jūs, tas ir pats Dievs, tas esmu es – un tas ir Mūžīgais.

Es nepazinu toreiz Jūs – un tagad nepazīstu,
Es nelūdzos, kad biju bērns, bet tagad klīstot

Nu domāju par Jums ar šausmām es.
Un mana dvēsele ir atraitne pie Jūsu krusta pakājes.

Tā tērpta melnā. Tā ir Jūsu māte, viņas skatiens sērs
Bez asarām un cerības, kā gleznojis Karjērs.

Es pazīstu it visus Kristus visos muzejos,
Bet Jūs, Kungs, šovakar man blakus ielās izejat.

Uz pilsētu es lieliem soļiem dodos lejup
Ar salīkušu muguru, ar prātu drudžainu un sāpju vaibstiem sejā.

Ir brūce Jūsu krūtīs tā kā liela saule,
Un Jūsu rikām apkārt virmo dzirksteles.

Un logu rūtis asins lāmās,
Kā asins ziedi sievietes aiz tām.

Ai, ļaunie, novītušie ziedi, orhidejas dīvainās,
Uz Jūsu trijām brūcēm savus biķerus lej tās.

Tās Jūsu asinis pie dievgalda nav dzērušas nekad,
Tām sarkans smiņķis ir uz lūpām, mežģīnes pie pakaļas.

Un ciešanpuķes tā kā baltas sveces gail,
Tie – ziedi maigākie no dārza tā, kas pieder Jaunavai.

Jā, tieši šajā stundā, tā ap deviņiem, kad tumst,
Kungs, Jūsu galva noslīga uz krūtīm Jums.

Es sēžu okeāna krastā, krēslot sāk,
Un prātā kāda vācu dziesma nāk,

Kas vārdos vienkāršos un skaidros, glāstošos
Par to, cik skaista Jūsu Seja mokās, stāsta.

Un Sjennā kapu velvē, baznīcā reiz ienācis,
To pašu seju ieraudzīju es aiz aizkara pie sienas.

Tad kādā klosterī Burjē Vladislazā,
Tā relikviju lādē aplikta ar zeltu.

Tai acu vietā noslīpēti dārgakmeņi skumst,
Un zemnieki, uz ceļiem nometušies, skūpsta acis Jums.

Tā drukāta uz Veronikas mutautiņa,
Un tādēļ Jūsu svētā viņa.

Vislabākā ir relikvija tā, ko ļaudis iznēsā,
It visus slimos, visus ļaunos dziedē tā.

Un tūkstoš brīnumu ar tūkstoš citiem mijas,
Bet es, es šādā izrādē vēl neesmu piedalījies.

Tas iespējams, ka man, Kungs, pietrūkst ticības un lēnprātības,
Lai redzētu, kā staro Jūsu labsirdība.

Un tomēr esmu veicis ceļojumu grūtu Jums par slavu,
Lai aplūkotu Jūsu attēlu, kas berīlijā gravēts.

Jel dariet tā, Kungs, lai no manas sejas, kura rokās atbalstīta,
Nost skumju maska žņaudzošā reiz kristu.

Jel dariet, Kungs, lai manas rokas, kuras aizspiedušas muti,
Vairs nelaizītu niknas bezcerības putas.

Es esmu bēdīgs, esmu slims. Varbūt tāds kļuvis Jūsu dēļ.
Vai kāda cita dēļ. Bet varbūt Jūsu dēļ.

Kungs, nabagajo pūlis, kura dēļ Jūs uzupurējāties,
Šeit patversmē kā lopu bars ir saspiests.

No apvāršņiem peld kuģi, melni, gari,
Un juku jukām tos uz plostiem lādē ārā.

Tur grieķi, spāņi, krievi, itālieši,
Un bulgāri, un persieši, un mongoļi ir sablīvēti.

Tie – cirkus zvēri, kuri lec pār meridiāniem,
Kā suņiem melnas gaļas gabalu palaikam pasviež viņiem.

Tā viņu laime, jā, šī draņķa barība priekš viņiem laime.
Kungs, apžēlojieties par tautām, kuras cieš.

Kungs, skatieties, ņudz geto jūdu pūlis,
Tie nāk no Polijas, tie visi bēgļi ir.

Es zinu, viņi tevi apsūdzēja,
Bet es tev galvoju, ka viņi gauži slikti nav.

Tie dzīvo bodītēs, kur vara lampas klusas,
Un pārdod ieročus un grāmatas, un vecus apģērbus.

Reiz Rembrants labprāt gleznoja tos skrandās skopās,
Bet šovakar es nokaulēju mikroskopu.

Ak vai, pēc Lieldienām, Kungs, ceļš Jums atkal tāls,
Kungs, apžēlojieties par jūdiem barakās!

Ak, Kungs, tās pazemīgās sievietes, uz Golgātu kas klusas,
Jūs pavadīja, tagad slēpjas. Graustos noslīgušas,

Uz pretīgajām kušetēm, vīru posta apgānītas
Un locekļiem, kas suņu apgrauzti. Bet runā

Slēpj viņas netikumus, kas lobās nost.
Kad viņas runā, Kungs, gurst mani spēki.

Es gribētu būt Jūs, lai varētu tad mīlēt prostitūtas.
Kungs, apžēlojieties par prostitūtām!

Kungs, tagad esmu kvartālā, no kura ļaudis baidās,
Kur dzīvo zagļi, baskāji un klaidoņi.

Es domāju par abiem laupītājiem, kuri ar Jums kopā bij tobrīd,
Pie karātavām. Zinu, ka Jums labpatīk par viņiem pasmaidīt.

Ar mezglu galā virvi, īstu virvi – viens no viņiem gribētu,
Bet virve maksā naudu – divus desmit sū.

Kā filozofs viņš sprieda – vecais bandīts viszinis.
Es iedevu tam opiju, lai drīzāk dodas tas uz Paradīzi.

Es domāju par ielas muzikantiem; viņu skopo prieku,
Par vienroci, kurš leijerkasti griež, par aklo vijolnieku,

Par dziedātāju salmu cepurē ar papīrrozēm.
Es zinu, tie ir viņi, kuri dzied jau visu mūžību.

Kungs, pasniedziet tiem žēlsirdības dāvanu,
Ne tikai blāvo gāzlukturu gaismu, bet dāvanu – šīs zemes lielos sū.

Kungs, kad Jūs mirāt, priekškars pāršķēlās,
Un teicis nav vēl it neviens, kas redzams bij aiz tā.

Ir iela naktī tā kā plaisa vizoša,
Ar zeltu pilna un ar asinīm, ar uguni un mizām.

Tie, kurus Jūs ar pātagu no tempļa izdzināt uz graustiem,
Nu garāmgājējus ar nelietību pletnēm šausta.

Un zvaigzne, kura toreiz nozuda aiz telts,
Nu deg uz sienām griezīgajā gaismā tā kā zelts.

Kungs, banka reklāmgaismā asā,
Pēc seifa izskatās, kur sarecējusi ir Jūsu asins.

Kļūst ielas tuksnesīgākas, un ēnas most,
Kā piedzēries pa trotuāriem grīļojos.

Man bail no namu ēnām smagām,
Man bail. Kāds seko man. Es baidos galvu pagriezt.

Lec soļi klipu klapu. Aizvien tuvāk, tuvāk dzirdu tos.
Man bail. Man galva reibst. Es tīšām apstājos.

Un drausmīgs dīvainis man asu skatu uzmet,
Tad garām pazib tā kā duncis ļauns, kā dusmas.

Kopš neesat vairs Ķēniņš, Kungs, nekas nav izmainījies.
No Jūsu krusta ļaunums kruķi sev ir uztaisījis.

Es nokāpju pa draņķa kāpnēm kādā kafejnīcā
Un, raugi, jau pie tējas glāzes nīkstu.

Pie ķīniešiem es esmu, kas smaida Jums ar mugurām un saņem
Kā porcelāna nieciņi tik pieklājīgi, un vēl klanīdamies.

Šī bodīte ir maza, sienām sarkanām,
Un bambukrāmjos litogrāfijas pie tām.

Ho Kusai simtos veidu vienu kalnu saredzēja,
Bet ķīnietis kā uzgleznotu Jūsu seju?

Pie domas šīs, Kungs, smaids man pamodās,
Es redzēju Jūs Jūsu ciešanās, bet pamazinātās.

Bet Jūsu mokas gleznodams, šis gleznotājs, man liekas,
Vēl nežēlīgāks būtu nekā gleznotāji – rietumnieki.

Tad Jūsu miesā izliekts zāģis grauztos
Un knaibles nervus vagotu un zobus laukā lauztu,

Tad kakls iežņaugts būtu dzelžu gredzenā,
Jums būtu nagi noplēsti un nodīrāti pleci,

Jums būtu milzu pūķi iecirtušies krustos
Un liesmas Jums uz jēlās sprandas pūstu.

Jums būtu acis izrautas un mēle. Saulei rietot,
Tad uzsēdināts tiktu Jūs uz mieta.

Tā, Kungs, Jūs visu izciestu, jo nav jau stāvokļa
Vairs nežēlīgāka par šo. Un vēl pirms nāves

Jūs mestu priekšā sivēniem,
Kas vēderu Jums izgrauztu un zarnas.

Es esmu viens pašlaik, ir citi aizgājuši,
Pie sienas atstiepies, uz sola laižos dusā.

Es gribētu, Kungs, ieiet kādā baznīcā,
Bet šajā pilsētā, Kungs, zvanu nav.

Es domāju par apklusušiem zvaniem: kur ir palikuši zvani senie?
Kur litānijas? maigās antienas?

Kur garie dievkalpojumi? kur senās himnas palikušas?
Kur palikušas liturģijas? baznīckori? klusē?

Kur Tavi staltie prelāti, Kungs? kur Tavi mūki karstie?
Kur baltās stolas, svēto sieviešu un vīru plecu pārsegs?

Tā paradīzes prieki top par putekļiem.
Un uguns mistiska vairs nesārtojas vitrāžās pār tiem.

Un ausma kavējas, un graustā lēnām
Uz sienām nāves mokās lokās krustā sistās ēnas.

Tā ir Golgāta, ko naktī spoguļdzelmē
Redz sarkanīgu plandoties uz fona melna.

Un dūmi lampas gaismā ir kā noplūksnājies auts,
Kas savīdamies Jūsu gūžas skauj.

Tur augšā pakārta ir bāla lampa
Kā Jūsu galva, skumja, drūma un bez asinīm.

Un pulsē rūtīs atspīdumi neparasti. Tumšs.
Man bail, un skumstu, Kungs, par to, ka esmu es tik skumjš.

“Dic nobis, Maria, quid vidisti in via?”[1]
– Gaismu pazemīgi trīcošu agrajā rītā.

“Dic nobis, Maria, quid vidisti in via?”
– Blāvas plaiksnas, kas kā rokas mulsi šaudās.

“Dic nobis, Maria, quid vidisti in via?”
– Es jutu savās krūtīs pavasara jausmas trīsam.

Kā līķauts salta ausma pārslīd smailēm.
Un debesskrāpjus izģērbj kailus.

Pār pilsētu jau milzu troksnis skan,
Un vilcieni jau palēkdamies garām grand.

Dun metro, dun kā jūra.
Un dzelzceļi jau tiltus krata.

Dreb pilsēta. Klau, kliedzieni un uguns, dūmi, rau!
Un tvaika sirēnas ar aizsmakušām rīklēm kauc.

Zeltsviedru satracināts ļaužu pūlis
Jau grūstīdamies gāžas garos gaiteņos.

Bet izgreznoto jumtu jūklim pāri, miglā tīta,
Stāv saule – Jūsu sejā apspļaudītā.

Kungs, atgriežos es noguris… man sāp…
Ir tukša mana istaba kā kaps…

Kungs, esmu viens, un man ir drudzis… ledusaukstas plaukstas…
Kā zārks ir mana gulta auksta…

Es acis aizveru, un zobi klab man, Kungs…
Es esmu pārāk viens. Man salst. Es saucu Jūs…

Simttūkstoš vilciņu man acu priekšā griežas… Aplis košs…
Nē, sieviešu simttūkstoš… Nē, tie – čellu simttūkstoš…

Par savām nelaimīgām stundām domāju es, Kungs…
Par savām aizejošām stundām domāju es, Kungs…

Es nedomāju vairs par Jums. Es nedomāju vairs par Jums.

Ņujorkā, aprīlī, 1912.

Poēma no Maijas Silmales sastādītā krājuma Es tevi turpinu. Franču mūsdienu dzejas izlase, Rīga: Liesma, 1970. Atdzejojis Māris Čaklais. Atdzejojumā izlabota kļūda pantos, kas sākas ar latīņu tekstu “Dic nobis, Maria, quid vidisti in via?” un kur viena no rindām kļūdas pēc nodrukāta divas reizes, savukārt viena cita – izlaista.

[1] “Mums saki, Marija, ko redzēji tu ceļā?” (lat. val.)

Kristus Augšāmcelšanās nozīme šodien

Ja ar ierobežotu enerģijas apjomu apveltīta pasaule visu savu grūtību risinājumu saskata nemitīgā progresā – likumsakarīgā attīstībā, kas virzīta uz pilnīgāka, augstāka stāvokļa sasniegšanu, tad tiem, kam pieder kontrole pār enerģijas nesējiem, likumsakarīgi pieder arī kontrole pār progresa augļiem. Viņi ir tie, kuri var noteikt, kas un kādā mērā drīkst šos augļus baudīt. Ja progress ir mūsu nākotne, tad tā pieder tiem, kam pieder enerģija.

Vēl lielāka vērtība ir vienīgi informācijai, tiem datiem, kas ierakstīti mūsu dzīves un kultūras pamatos. Datiem, uz kuriem pamatojoties, mēs izlemjam – kādus svētkus svētīt, kādas zinības mācīt mūsu bērniem, ko krāt un glabāt un ko ar vieglu roku aizmest, uz ko paļauties, uz ko cerēt un no kā visu labu gaidīt.

Tā ir mūsu dzīves pamatos ierakstīta informācija, kas ļauj mums ticēt, ka rītdiena būs labāka par šodienu, ka rīt vai aizparīt tiks izgudrotas zāles pret kaitēm, ar ko sirgstam šodien, – tiks izārstētas slimības, izkliedēta sociālā netaisnība, izdeldēta varmācība.

Lai tas varētu notikt, mums esot jāsaņem pareiza informācija, tāda, kurā tiek uzsvērti pozitīvie – mums noderīgie segmenti, bet negatīvais, traucējošais tiek izbalināts, noklusēts vai vismaz aizbīdīts otrā plānā.

Piemēram, pirms pieciem gadiem Ņujorkā, Kvīnsā, izraisījās skandāls.

Mazliet vēstures. 1946. gadā zem lozunga “Miers caur saprašanos” Kvīnsā notika Pasaules Izstāde, kuru apmeklēja vairāk kā 50 miljoni skatītāju. Īpatnēji, ka visvairāk aplūkotais eksponāts esot bijusi no Vatikāna atvestā Mikelandželo skulptūra “Pieta”. Izstādes vajadzībām tika uzbūvēta virkne ēku, no kurām dažas turpināja kalpot arī pēc izstādes beigām. Viena no tām kļuva par slidotavu, bet vēlāk tajā savas sanāksmes noturēja Apvienoto Nāciju Ģenerālā Asambleja.

Šajā ēkā tika pieņemti lēmumi par Korejas sadalīšanu un Izraēlas valsts dibināšanu. Un 2017. gadā, Izraēlas valsts 70-gadē, radās ideja par sarīkojumu vēsturiskās ANO sēdes piemiņai. Doma bija iestudēt retrospektīvu uzvedumu, kurā būtu atspoguļota sēdes norise, tiktu atkal teiktas runas, kas toreiz skanēja, un tiktu inscenēts balsojums. Taču tiem, kas bija noteicēji vēsturiskajā ēkā – tagad tas ir Kvīnsas muzejs –, šī ideja nepatika. Mūsdienās, kad Tuvos Austrumus plosa nemitīgi pilsoņu kari… un kad tik daudzas no tajos iesaistītajām pusēm par vardarbības cēloni uzskata tieši Izraēlas valsts rašanos… Nu, kāpēc vajag tik daudz uzmanības Izraēlai? Nu, jā, kaut kur vēstures grāmatu zemsvītras piezīmēs, sīkā drukā ierakstīt, ka lēmums par Izraēlas valsts dibināšanu tika pieņemts Ņujorkā, Kvīnsā, bijušajā slidotavā… Vai tad ar to nepietiktu?

Par to, ka Izraēlas valsts rašanās izraisīs vardarbību, debatēs brīdināja tieši: “Tās dibināšana radīs briesmas miljonam musulmaņu valstīs dzīvojošo ebreju dzīvību” – skaidri norādīja Ēģiptes pārstāvis. Cauri musulmaņu pasaulei izvēlās pogromu vilnis. Vienā no tiem – Sīrijas lielākajā pilsētā Alepo – tika nogalināti vairāk nekā 70 cilvēki, iznīcinātas 10 sinagogas, 5 skolas, bāreņu patversme, jauniešu klubs un 150 dzīvojamās ēkas. Izdemolētos ebreju veikalus neviens neskaitīja. Dedzinot lielāko no sinagogām, īpašs ugunskurs tik sakrauts no tajā atrastajām grāmatām un gadsimtiem vecu pergamentu tīstokļiem. Dažas no grāmatām esot bijušas paslēptas metāla kastē. Lielākā no tām – 500 pergamenta slokšņu biezā folianta iesējums izjuka, un ar glītiem ebreju burtiem trīs stabiņos (28 rindas katrā) aprakstītās lapas tika izkaisītas pa visu laukumu. Daļu no tām savāca, aplēja ar petroleju un pielaida uguni…

Ar šo foliantu ir saistītas daudzas leģendas. Šim foliantam tiek pierakstītas dziedinošas īpašības, bet visbrīnumainākais ir tā saturs. Par tā netiešo autoru sevi piesaka neviens cits kā Universa Radītājs. Viņš apgalvo, ka esot ne tikai visas esamības avots, bet arī mērķis, ka Viņam piederot visa informācija, ir zināmi visi darbi, vārdi un domas. Viņš apgalvo, ka augstāko – domāt spējīgo – radību augstāks, pilnīgāks līmenis ir sasniedzams nevis šajā, bet nākošajā pasaulē. Folianta pazinēji saka, ka norāde uz to esot redzama jau pirmajās lappusēs (1. Moz. 2:7). Kad top cilvēks, vārds “veidot” – ‘YaSaR’ – tiek rakstīts ar 2 jotas zīmēm, atšķirībā no 1. Moz. 2:19, kur, rakstot par dzīvnieku veidošanu, šis pats vārds tiek rakstīts tikai ar vienu jotu. Papildus jota, vismazākā rakstu zīme ebreju alfabētā (kāds ebreju galdnieks apgalvoja, ka tā nekad nezudīs: Mt. 5:18), norāda, ka Radītājs cilvēku veido divreiz: vispirms dzīvei šajā pasaulē un tad, lai augšāmceltu Savā valstībā.

Foliantā arī norādīts, ka ceļu uz augstāko līmeni izlauzīs radībā iemiesotais Radītājs pats:
“Tu manu dvēseli nepametīsi nāves valstībā, nedz Savam Svētajam liksi redzēt iznīcību.” (Ps. 16:10)
“Uz mūžiem Viņš izpostīs nāvi.” (Jes. 25:8)

Tas notiks iepriekš pieteiktā, atpazīstamā veidā:
“Viņš mūs gan ir saplosījis, Viņš mūs arī dziedinās; Viņš mūs ir sasitis, un Viņš arī pārsies mūsu brūces. Pēc divām dienām Viņš mūs darīs jauna dzīvības spēka pilnus; trešajā dienā Viņš liks mums piecelties, lai mēs dzīvotu Viņa vaiga priekšā.” (Hos. 6:1-2)

Dzīve kā ceļš uz Augšāmcelšanos būs iespējama visiem:
“Daudzi, kas atdusas zemes pīšļos, celsies – citi mūžīgai dzīvei, citi mūžīgam kaunam un negodam.” (Dan. 12:2)

Vēl daudzas citas brīnumainas lietas ir rakstītas tikpat tiešā un nepārprotamā veidā. Viena no pārsteidzošākajām, kam noticēt visgrūtāk, – ka Radītāja acīs lielākā vērtība ir nevis tiem, kuri spēj kaut ko kontrolēt – vai tie būtu energoresursi, vai cilvēku prāti –, bet gan tiem, kuri cieš fiziskas vai garīgas sāpes:
“Viņš ir Tas, kas bāreņiem un atraitnēm gādā viņu tiesu un kas mīl svešinieku.” (5. Moz. 10:18)
“Ievainojumi un brūces pastāvīgi ir Viņa acu priekšā.” (Jer. 6:7)
“Viņš glābj apspiestos ļaudis.” (2. Sam. 22:28)
“Tā saka Radītājs: uzturiet tiesu un taisnību, izglābiet apspiesto no varmākas rokas, neapspiediet svešinieku, bāreni un atraitni, neizlejiet nenoziedzīgas asinis!” (Jer. 22:3)

Pieminētais foliants ir tā sauktais “Alepo Kronis” – 920. gadā tapis manuskripts, jūdu Vecās Derības teksta etalons. Tā daļa, kas izglābās no sārta (mazliet vairāk par pusi), tagad glabājas Izraēlas muzejā.

Bībeli citēt mīl daudzi, pat Putins. Tomēr ne visiem šie vārdi ir rakstīti sirdī. Daudziem vairāk rūp viņu vieta un vara šai pasaulē. Tas ir kungs, kuram tie kalpo.

Apmēram ceturtā daļa enerģijas pasaulē tiek iegūta no gāzes. Gāze atstāj mazāku piesārņojumu nekā ogles vai nafta, tādēļ tai pieraksta ilgāku mūžu enerģijas tirgū. Lielākā gāzes atradne Persijas līcī ir pieejama divām valstīm – Katārai un Irānai. Šeit iegūtajai gāzei ir lielāka pašizmaksa nekā tai, ko patērētājiem pārdod Krievija. Galvenokārt tādēļ, ka piegāde iespējama tikai ar kuģiem. Jebkura ideja par cauruļvada būvi izplēn asiņainos pilsoņkaros valstīs, kuru teritoriju cauruļvadam būtu jāšķērso. Tādu nav iespējams uzbūvēt, apejot Sīriju, un tajā karš plosās kopš 2011. gada marta. Īpaši tas eskalējās 2015. gadā, kad karā aktīvi iesaistījās Krievija.

Pēc Krievijas uzbrukuma Ukrainai 2014. gadā Prezidents Obama mudināja Eiropas Savienību diversificēt gāzes iepirkumu,[1] tas ir, nepaļauties, ka ASV spēs kompensēt visu gāzes iztrūkumu, ko paredzamo sankciju dēļ radītu atteikšanās no Krievijas piegādēm. Bet Krievija nebija anektējusi Krimu tādēļ, lai Eiropa meklētu citus gāzes piegādātājus, tieši otrādi – lai izslēgtu Ukrainu no iespējamo piegādātāju saraksta.[2] Līdz ar Krimu Ukraina zaudēja pieeju Melnās jūras gāzes atradnēm.

Pēc Krievijas atklātas iesaistīšanās kaujas par Alepo kļuva daudz asiņainākas. Krievija bija iesaistīta jau no paša sākuma – tā no PSRS mantoja kara bāzes Sīrijā. Krievu aviācijas triecieni nešķiro cīnītājus un mierīgos iedzīvotājus. Tiek iznīcināta infrastruktūra, sagrautas slimnīcas. Vairāk kā 50 tūkstoši ir gājuši bojā Alepo apvidū vien; Sīrijā kopumā bojā gājuši vairāk nekā 350 tūkstoši cilvēku.

Ir kāds stāsts, kas atspoguļo notikušo. Mazam sīriešu zēnam māte bija mācījusi, ka ne vismazākajai Dieva radībiņai, ne kukainītim, ne skudriņai nedrīkst darīt pāri – jo tie Dievam izstāstīs par visiem pāridarītājiem, par visām savām sāpēm. Kad puisēnam bija 3 gadi, viņa ģimene nonāca aplenkumā. Pāris nedēļas vēlāk bada un slāpju mocīto, vecākus zaudējušo, noasiņojušo bērnu atrada zem drupām. Zēna pēdējie vārdi pirms nāves esot bijuši: “Es visu izstāstīšu Allaham, es par jums Viņam visu izstāstīšu!”

Nav vērts diskutēt, kādai reliģijai piederēja bērna vecāki. Jau minētais Nācaretes galdnieks norādīja, ka ikviena bērna sāpes deg Dieva sirdī: “Pielūkojiet, ka jūs nevienu no šiem mazajiem nenicināt, jo Es jums saku: viņu eņģeļi debesīs vienmēr redz Mana Debesu Tēva vaigu.” (Mt. 18:10)

Tādēļ arī mums ir tik svarīgi, kas toreiz notika pie Jeruzālemes – trešajā dienā pēc Nācaretes galdnieka mokpilnās nāves.

Mums, drošībā un mierā dzīvojošiem, Kristus augšāmcelšanās ir vairāk grēkatziņas jautājums. Ja Viņš Augšāmcēlās, tad Viņš ir samaksājis arī par mūsu grēkiem. Bet vai tad mēs esam tik smagi grēkojuši, ka būtu nāvi pelnījuši? Ko tad mēs tādu būtu izdarījuši?

Tur, kur trako ļaunums, kur līst asinis, kur cilvēki cieš, Kristus Vārdam ir tieša, burtiska nozīme. Ja Viņa Augšāmcelšanās ir patiesa, tad tas, kas rakstīts “Alepo Kronī” un arī tā vēlākajos, ar Jauno Derību papildinātajos izdevumos, ir patiesība. Tad Dievs ir upuru pusē, un Viņš ir dzirdējis Alepo zēna stāstu. Tad Viņš uzklausa arī visas Ukrainas upuru sāpes. Mocīto, mērdēto, izvaroto asaras Viņš ir savācis savā traukā (Ps. 56:9), un tās tiks atprasītas no varmākām gan šajā pasaulē, gan uz nākošās sliekšņa.

Ja Kristus ir Augšāmcēlies, tad cietējiem un nāvē ejošajiem ir cerība. Viņi satiks savus nogalinātos vīrus un sievas, dēlus un meitas, savus nomocītos bērnus un vecākus:
“Un Dievs pats būs ar viņiem. Viņš nožāvēs visas asaras no viņu acīm, nāves vairs nebūs, nedz bēdu, nedz vaidu, nedz sāpju vairs nebūs, jo, kas bija, ir pagājis.” (Atkl. 21:3-4)

[1]https://www.reuters.com/article/us-usa-eu-summit/obama-tells-eu-to-do-more-to-cut-reliance-on-russian-gas-idUKBREA2P0W220140326

[2]https://sciendo.com/pdf/10.1515/bjes-2019-0027

Konservatīvisms un progresīvisms. 1. daļa

Sabiedrībā nereti diskutē par to, kas īsti ir autentisks konservatīvisms un progresīvisms. Uzskata, ka parasti par pārmaiņām iestājas progresīvas sabiedriskās kustības. Cēlonis šādai vēlmei esot pastāvošās problēmas sociālajā iekārtā vai resursu sadalījumā. Veicot radikālas izmaiņas sabiedrībā, progresīvās kustības sola panākt stāvokļa uzlabošanos. Turpretī konservatīvas sabiedriskās kustības esot pret piedāvātajām izmaiņām un pastāvot uz statusquo.

Tomēr šis dalījums ir pārāk vienkāršs. Nav divu minēto grupu – aktīvo progresīvo, kuri iestājas par pārmaiņām, un konservatīvo, kuri ir pret tām un pasīvi mēģina pretoties progresam. Dažkārt dotajos apstākļos konservatīvie var būt revolucionāri, bet progresīvie var cīnīties par status quo saglabāšanu. Šī dinamika ir atkarīga no tā, kādas nostājas dotajā brīdī sabiedrībā ir valdošās. Gadījumā, ja valdošais sabiedrības modelis ir progresīvs, prasība to nomainīt ar konservatīvu sabiedrības modeli ir aicinājums uz pārmaiņām. Tomēr tas nebūt nepadara konservatīvos par progresīviem, jo ne visi aicinājumi uz pārmaiņām ir uzskatāmi par progresīvisma izpausmi un ne katra revolūcija ir uzskatāma par progresīvismā balstītu apvērsumu.

Lai noteiktu, vai sabiedriskā kustība ir konservatīva vai progresīva, svarīgāk par vadīšanos tikai pēc ārējām pazīmēm ir analizēt motivāciju un rīcības metodes. Konservatīvas revolūcijas motivācija un metodes būtiski atšķiras no progresīvas revolūcijas motivācijas un metodēm. Tas pats attiecas arī uz cīņu par status quo saglabāšanu. Šādā ziņā rakstā lietotie jēdzieni “konservatīvs” un “progresīvs” neapzīmē stāvokli vai ievirzi politiskajā spektrā; tie apzīmē noteiktu sabiedriskās kustības ārēju pazīmju, nostāju, mērķu un rīcības veidu kopumu. Piemēram, ne vienmēr politiskā partija, kuras nosaukumā ir lietoti jēdzieni “konservatīvs”, “progresīvs”, “liberāls”, “demokrātisks” u. c., atbilst politiskās partijas būtībai.

Dabīgais likums – Rietumu pasaules konservatīvisma pamats

Lai saprastu, kas Rietumu pasaules izpratnē ir konservatīvs, nepieciešams noteikt, kas kalpo par šī konservatīvisma pamatu. Var uzskatīt, ka šis pamats ir “dabīgā likuma” mācība. Reti kurš jēdziens Rietumu tradīcijā ir bijis tik ietekmīgs morālās, politiskās, juridiskās un ekonomiskās domas attīstībā.

Jēdziena pirmsākumi atrodami debatēs starp Sokratu sengrieķu filozofa Platona (424.–347. p. m. ē.) dialogos un domātājiem, kurus tolaik mēdza saukt par sofistiem. Vispārinot var sacīt, ka, pēc sofistu domām, sabiedriskā iekārta nav un nevar būt atkarīga no jautājumiem par pareizo, nepareizo, taisnīgo un netaisnīgo. Drīzāk sabiedriskā kārtība atspoguļo tikai to, kurš ir izrādījies spēcīgākais; attiecīgi bija iespējams sacīt, ka stiprajiem ir “dabiski” valdīt pār vājajiem. Tāds, pēc dažu vadošo sofistu domām, bija cilvēka “dabīgais likums”. Sokrats iebilda sofistiem; viņš mēģināja pierādīt, ka taisnīgumu sabiedrībā un attiecīgi politisko dzīvi nevar reducēt uz stiprā valdīšanu. Pēc viņa domām, pašu “dabīgā” nojēgumu ir jāatvedina no tā, kas ir “cilvēks” un kā cilvēks atšķiras no dzīvniekiem. Viena no galvenajām pazīmēm, kas atšķir cilvēku no dzīvniekiem, ir saprāta piemitība; dzīvnieki seko instinktiem, taču cilvēks ir spējīgs – un viņam arī jāspēj – savaldīt savas dziņas ar saprāta vadītu gribu, lai tiektos uz labo.[1]

Platona skolnieku Aristotelu (384.–322. p. m. ē.) bieži uzskata par dabīgā likuma mācības tēvu. Viņaprāt, tas, kas ir “taisnīgs pēc dabas”, ne vienmēr ir tas pats, kas ir “taisnīgs pēc likuma”. Tā kā cilvēku iedaba visiem ir vienāda, pastāv dabīgs universāls taisnīgums cilvēku kopienām un tas ir spēkā vienmēr. Šis augstākais dabīgais taisnīgums eksistē neatkarīgi no cilvēku uzskatiem.[2]

Antīkā laikmeta filozofu atziņas Rietumu pasaulē tālāk attīstījās kristīgās tradīcijas ietvaros. Dabīgajā likumā balstīto tiesību izpratne savu augstāko punktu sasniedza Akvīnas Toma (1225–1274) darbā Summa Theologiae. Akvīnas Toms rakstīja, ka dabīgais likums nav “nekas cits kā saprātīgas radības līdzdalība mūžīgajā likumā”. Likumu sauc par “dabīgo” tāpēc, ka saprāts, kas dod šā likuma norādījumus, pieder pie cilvēka iedabas, ir vispārējs un attiecas uz visiem cilvēkiem. Dievišķā un dabīgā likuma galvenie priekšraksti ietverti desmit Dieva baušļos un izsaka būtiskākos norādījumus, kas regulē morāli.

Dabīgais likums pamato personas cieņu un nosaka tās pamattiesības un pamatpienākumus. Kultūru daudzveidībā dabīgais likums ir tas, kas vieno visus cilvēkus, nosakot tiem kopīgus principus. Dabīgais likums ir nemainīgs un pastāvīgs, neraugoties uz vēsturiskajām pārmaiņām pasaulē. Pat noliedzot tā principus, likumu pašu nevar ne iznīcināt, ne arī izraut no cilvēka sirds; tas vienmēr no jauna parādās gan atsevišķu cilvēku, gan kopienu dzīvē. Dabīgais likums normē cilvēku sabiedrībās notiekošos procesus un rīcības modeļus, un ļauj tos izvērtēt.

Attiecībā uz nedzīvām lietām pasaulē valda determinisms. Tikai cilvēkam ir brīva un saprātīga iedaba. Sava prāta un brīvas gribas dēļ cilvēks ir savas uzvedības saimnieks. Atšķirībā no materiālās pasaules lietām, viņš var mainīt savu darbību, rīkoties vai atturēties no darbības. Tās darbības, kas atbilst dabīgā likuma tiecībai, ved mūs uz cilvēka mērķi un tādējādi ir pareizas un morāli labas, savukārt tās, kas ir pretrunā dabīgā likuma tiecībai, pie mērķa nevar novest; tās noved pie postoša, nepareiza un amorāla iznākuma. Rīcība ir nepareiza, ja tā apmierina kādu īpašu vajadzību vai tieksmi, bet tajā pašā laikā nav savienojama ar zemākā pakļautību augstākajam – principu, kas prātam jāsaglabā, izvērtējot mūsu pretrunīgās tieksmes un vēlmes. Piemēram, ir pareizi barot ķermeni un apmierināt nepieciešamību pēc ēdiena, bet pārmērība un izlaidība kaitē cilvēka fiziskajai un garīgajai dzīvei. Zagt ir slikti, jo zagšana grauj sabiedriskās dzīves pamatu, savukārt pati cilvēka saprātīgā iedaba tās pareizai attīstībai pieprasa, lai cilvēks šo pamatu negrautu un attiecīgi dzīvotu saskaņā ar sabiedrības kopējo labumu.[3]

Akvīnas Toms atzina, ka labiem valsts likumiem ir jābūt saskaņā ar dabīgo likumu, to definējot šādi: “Likums ir par kopienu atbildīga likumdevēja radīts un izsludināts saprāta rīkojums kopīgā labuma labad.” “Likums” šajā definīcijā apzīmē likumus, ko formāli pieņēmusi likumīga valstiskā vara. “Saprāta rīkojums” nozīmē, ka pašam likumam ir jābūt saprātīgam, nevis jāvadās pēc tā, ko likumdevējs vienkārši vēlas vai kas viņam būtu izdevīgi. “Likumdevējs” norāda uz politisko autoritāti – valdības un tiesu varas amatpersonu. Visbeidzot “kopīgais labums” apzīmē apstākļus, kas palīdz indivīdiem un grupām noteiktā valstiskā kopienā brīvi izvēlēties to, kas veicina sabiedrības uzplaukumu, laimi un labklājību.[4] Dabīgais likums balstās morālā reālisma tēzē, ka patiesi morālie spriedumi ir patiesi, pamatojoties realitātē, kas ir neatkarīga no cilvēku uzskatiem par attiecīgajiem jautājumiem un neatkarīga arī no dotajiem vēsturiskajiem apstākļiem. Šie patiesie morālie spriedumi nav sociāli konstruēti, un to patiesums nav atkarīgs no kādas grupas iegribas, izdevīguma vai varas.[5]

Lai jebkādā būtiskā mērā sasniegtu labu iznākumu, cilvēkam nepietiek vienīgi atzīt labo par labo; ir nepieciešams arī piekopt morālos tikumus un ievērot morāles principus, kas veicina un aizsargā labo. Piemēram, draudzības labumu nevar baudīt, nepiekopjot godīguma, augstsirdības un taisnīguma tikumus. Turklāt tikumīga rīcība pati par sevi ir labas dzīves nepieciešama sastāvdaļa. Tādējādi cilvēka pienākums kļūt morāli tikumīgam ir balstīts ne tikai derīgumā, bet arī dabīgos iekšējos iemeslos – cilvēka saprāta atziņās.

Tā kā morālos tikumus cilvēks nevar iegūt viens pats, ikvienai sabiedrībai ir nepieciešamas institūcijas, kas nodrošina morālu audzināšanu. Dabīgā likuma principi paģērē tādas likumdošanas sistēmas izveidi, kas veicinātu dabīgajā likumā balstītas morāles nostiprināšanos sabiedrībā. Morālai audzināšanai un izglītībai ir nepieciešami kopīgi centieni ģimenes, vietējās kopienas, reliģisko institūciju un valsts ietvaros.

Valsts var nodrošināt morālo izglītību vairākos veidos. Pirmkārt, valsts var izmantot likumus, lai, draudot ar sodu, cik vien iespējams, izskaustu noteiktas amorālas darbības, kuras citādi veiktu personas, kuras nav iespējams pārliecināt. Piespiešana pati par sevi cilvēku nevar padarīt tikumīgu; viņš kļūst tikumīgs tikai tad, kad brīvi veic pareizo rīcību pareizas motivācijas dēļ. Taču piespiedu pieradināšana pie pareizas rīcības mēģina izraisīt un stiprināt tiesību vērtības apzināšanos, tādējādi veicinot tikumīgu darbību labprātīgu veikšanu. Otrkārt, pat tad, ja likums neaizliedz noteiktas darbības, likumu nepieciešams formulēt tādā veidā, lai tas veicinātu tikumīgu rīcību un ar tā palīdzību indivīds labāk apzinātos citu cilvēku intereses un vajadzības. Noteikumi – piemēram, līgumtiesību un īpašuma tiesību jomā – var veicināt apzināšanos, ka nepieciešams praktizēt pienācīgu rūpību, labticību un cieņu pret citiem cilvēkiem un viņu īpašumu.[6]

Atziņas par cilvēka cieņu un tiesībām, kas balstītas dabīgajā likumā, savu galējo formulējumu ieguva Rietumos, pateicoties jūdeo-kristīgajai tradīcijai un grieķu un romiešu filozofijai. Šis dabīgajā likumā balstītais likumkodekss un tiesiskā tradīcija izveidojās un pilnīgojās daudzu gadsimtu laikā. Attiecīgi arī progresīvo reformētāju opozīcija dabīgajam likumam parasti saistījās ar minēto tradīciju un to filozofiskā pamata noliegšanu.

Nepilnīgas zināšanas par pagātni var radīt nepareizu izpratni par tagadni. Tāpēc būtu lietderīgi aplūkot vēsturiskus progresīvu un konservatīvu apvērsumu un sadursmju paraugus. Tas palīdzēs atklāt togalvenās likumsakarības un saskatīt to ietekmi uz notikumiem mūsdienās.

Jaunā Jeruzāleme Minsterē

Tā kā valdošais pasaules uzskats Rietumu pasaulē bija balstīts kristietībā, pirms sekulāras ideoloģijas rašanās progresīvisms izpaudās kristietībai ārēji līdzīgās formās. Tas atzina Dievu, izmantoja kristīgus simbolus un retoriku, bet pēc savas būtības nesa sevī topošās sekulārisma ideoloģijas aizmetņus un bija kristietībai un dabīgā likuma atziņām naidīgs. Kā paraugs šai parādībai var kalpot Minsteres anabaptistu komūna, ko marksists Kārlis Kautskis savā darbā Komunisms Centrāleiropā reformācijas laikā raksturoja kā protokomunismu reliģiskā ietērpā.[7]

1533. gadā bagātā Vācijas pilsēta Minstere kļuva par centru, kurā no visām pusēm saplūda dažādi reliģiskie un politiskie radikāļi. Iebraucēji pārpludināja pilsētu, mēreni noskaņotie pilsētnieki palika mazākumā un attiecīgi pilsētas valdības – rātes – vara būtiski samazinājās. Turpmākie notikumi bija ārpus pilsētas amatpersonu kontroles. Savā ziņā šos notikumus iespējams raksturot kā reformācijas kustības ēnas pusi. Kā zināms, vairums cilvēku lielākas brīvības iegūšanu neuzņem ar atbilstošu pateicību un pašsavaldību, un nereti ārēju ierobežojumu atslābšana kļūst par ierosmi vispārējiem nemieriem. Atsevišķos gadījumos reformācija deva ekstrēmistiem un margināļu grupām sajūtu, ka vairs nepastāv ne nemainīgi likumi, ne morāles normas, ne standarti, ne arī autoritāte.

Mārtiņa Lutera reformācija nekādā ziņā nebija liberāla revolūcija; to varētu raksturot kā garīgu sacelšanos pret tā laika Romas katoļu baznīcas racionālismu un modernismu. Lutera rīcība būtībā bija reakcija pret renesanses laikmeta garu un humānismu. Ieceļojot Romā, viņam radās iespaids, ka kristietība pāvestu vadībā ir kļuvusi par jauno pagānismu. Luters bija satriekts, redzot, kā viduslaiku koncepcija – Visuma aplis, kura centrā ir Dievs, ir nomainīta pret veidolu ar diviem fokusa punktiem – Dievu un cilvēku. Viņš protestēja arī pret entuziasmu pagānu izcelsmes kultūras un intelektuālo elementu izmantošanā Baznīcas simbolikā un mākslā.

Luters nemācīja teoloģijas “privātās interpretācijas” doktrīnu un neslavināja sabiedrisko iedibinājumu graušanu, viņš arī nebija liberālisma priekštecis un savos uzskatos bija visai konservatīvs.[8] Tas atklājas Lutera vārdos 1525. gada Miera pamācībā ar apakšvirsrakstu “Atbilde uz divpadsmit zemnieku rakstiem Švābijā”. Tekstā viņš pārmet zemniekiem viņu asiņaino sacelšanos pret valsts varu: “Tagad jūs nevarat noliegt, ka jūsu sacelšanās norisinās tā, ka jūs ieceļat paši sevi par tiesnešiem, atriebjaties un nevēlaties neko paciest. Tas ir pretrunā ne tikai kristīgajiem likumiem un evaņģēlijam, bet arī dabīgajiem likumiem un jebkādam taisnīgumam.”[9]

Šāda kristīga mērenība un dabīgā likuma cienīšana gan nebija raksturīga visiem reformācijas dalībniekiem. Īpaši agresīvi bija anabaptistu “Apokalipses pravieša” Jana Matisa (JanMatthys) sekotāji, kuri gaidīja viņa pasludināto drīzo laika gala iestāšanos. Apokalipsei vajadzēja atnest viņa sludinātajā “sociālajā evanģēlijā” solīto nenovēršamo soda dienu bagātajiem un varenajiem, kuri tikšot gāzti no saviem troņiem un to vietas ieņemšot “svētīgie nabagie”. Šie nabagie uz vecās pasaules drupām izveidošot Jauno Jeruzalemi – utopisku miera valstību, kurā “svētie” valdīšot vienotībā un mīlestībā, un viņus neierobežos likums un autoritātes.[10]

Šo nostādni filozofs Ēriks Fēgelins (Eric Voegelin, 1901–1985) nosaucis par pasaules gala ievietošanu vēsturiskajā laikā – “eshatona imanentizāciju”. Politiskajā teoloģijā izteikums “imanentizēt eshatonu” nozīmē “mēģinājumu panākt, lai tas, kas pieder aizsaulei, notiktu šeit un tagad”. Fēgelins brīdināja no šādas gnostiskās politikas bīstamības. Savā teorijā viņš definēja subjektīvās īpašās zināšanas jeb gnozi kā tiešu, nepastarpinātu patiesības uztveri vai redzējumu, kas nav pakļaujams kritikai, jo ir īpašas garīgās sabiedrības elites dāvana.

Fēgelins uzrādīja vairākas līdzības starp senākām gnosticismā balstītām kristietības herēzēm un jaunāko laiku politiskajām teorijām – jo īpaši komunismu un nacionālsociālismu. Viņaprāt, tieši gnostiskais impulss balsta progresīvisma skatījumu uz ļaunuma izraisīto saskaņas trūkumu sabiedrībā. Minētais uzskats rada tieksmi pasaules nekārtības pārvarēt ar īpašām zināšanām (gnozi) jeb “gnostiķu spekulācijām”, kā rakstīja Fēgelins. Šis skatījums arī rada vēlmi īstenot politiku, kas iemiesotu šīs spekulācijas, vēsturiskajā laikā izveidojot paradīzi zemes virsū, kas būtu pilnībā brīva no ļaunuma. Lai to panāktu, ļauno pasauli un cilvēci nepieciešams fundamentāli pārveidot un pilnveidot, iejaucoties izredzētai cilvēku grupai (elitei, pārcilvēkiem), kurai ir īpašas zināšanas. Kā īpašas zināšanas var kalpot gan zinātne, gan arī maģija un dažādas ezotēriskas pseidozinātnes. Šādas filozofijas praktizētājiem Rietumu pasaulē galvenais ļaunums neizbēgami ir tradicionālais kristīgais pasaules uzskats par cilvēka grēcīgumu, kā arī dabīgais likums. Progresīvie pasaules pārveidotāji šo pamatu graušanā saskata savus galvenos mērķus cīņā ar “ļaunumu”.[11]

Raksturīgi, ka šādas progresīvas kustības parasti pavada lielākas vai mazākas masu histērijas izpausmes. Minsteres anabaptisti šajā ziņā nebija izņēmums. Ļoti veiksmīgs sludinātājs bija Jana Matisa 25 gadus vecais māceklis Jans Bokelsons (JanBockelson), kurš bija izskatīgs un apveltīts ar oratora talantu. Viņš centās sagatavot Minsteres iedzīvotājus brīdim, kad “pravietis” apsolījis ierasties pilsētā. Drīz vien gandrīz visas anabaptistu kustības sievietes bija gatavas krist pie viņa kājām, izrādot histērisku fanātismu. Tas izsauca vēl nebijušu atbalstu anabaptistu idejām, un histērijas rezultātā kustība kļuva arvien spēcīgāka. Masu neprāta iespaidoti un, iepējams, arī politisku iemeslu mudināti, anabaptistiem pievienojās arī atsevišķi pilsētas elites pārstāvji, no kuriem ievērojamākais bija birģeris Bernds Kniperdolinks (BerndKnipperdollink).[12]

Viņa sieva un sievasmāte izgāja pilsētas ielās sēru tērpos, aicinot sievietes uz vispārēju grēku nožēlu, kas notika visai īpatnējā veidā. Sapulcējās liels bars sieviešu ar izlaistiem matiem, nekārtīgi apvilktām drēbēm un atsevišķos gadījumos pat pusapģērbtas. Viņas metās ar sejām pie zemes, plēsa krūtis, lūkojās debesīs, tad atkal pielēca kājās un lēkāja, griežot zobus un plaukšķinot rokas. Fanātiski tika meklētas dažādas debesu zīmes, kas liecinātu par Jaunās Jeruzalemes iestāšanos; par tādām varēja kļūt gan parasts akmens, gan peļķe uz ielas. Visā pilsētā bija dzirdami histēriski smiekli un raudāšana. Daži vīrieši, lēkājot pa pilsētas bruģi, vicināja rokas un centās pacelties gaisā. Minstere vienas nakts laikā bija zaudējusi prātu. Šajās dienās “pravietis” Jans Matiss ieradās pilsētā, bet daudzi katoļi un luterāņi, nobažījušies par notiekošo trakumu, pilsētu sāka atstāt. Daudzi turīgākie iedzīvotāji mēģināja bēgt no Minsteres, paņemot līdzi savu iedzīvi. Anabaptistu aktīvisti, neapspriežoties ar pilsētas rāti, pārņēma savā kontrolē pilsētas vārtus un nepieļāva mantu izvešanu, jo uzskatīja to par kopienas īpašumu. Attiecīgi jau pašā anabaptistu kustības sākumā tika vardarbīgi un nelikumīgi ierobežotas cilvēku dabīgās tiesības uz privātīpašumu.[13]

Anabaptisti izveidoja jaunu pilsētas pārvaldi, pasludinot Minsteri par anabaptistu pilsētu. Sākotnējās anabaptistu idejas paredzēja garantijas ticības brīvībai un visu kristiešu vienlīdzībai, kā arī atbalstīja nevardarbīgu pretošanos. Tomēr, iegūstot varu, minētās doktrīnas tika atmestas. Izplatījās pārliecība, ka svētajiem jāņem savās rokās zobens un jāiznīcina nešķīstie, lai nodrošinātu savu glābšanos un sekmētu utopiskās miera valstības atnākšanu. Jans Matiss paziņoja: “Tēvs vēlas, lai šī Jaunā Jeruzaleme kopā ar svētnīcu tiktu attīrīta no netīrības.” Attīrīšanās no netīrības paredzēja ar varu no Minsteres padzīt kristiešus, kuri nepiekrita anabaptistu doktrīnai. Ikvienam, kurš palika, tika pavēlēts pakļauties anabaptistu kristībām.[14]

Minsteres revolūcijai pieņemoties spēkā, pilsētu aplenca un mēģināja ieņemt bīskapa Franca fon Valdeka armija, cenšoties atjaunot kārtību un izraidīto personu īpašumtiesības. Uzreiz pilsētu ieņemt neizdevās, un karadarbība ieilga. Anabaptistu vadītājs Jans Matiss šajā bruņotajā sadursmē krita, un varu pilsētā pārņēma viņa māceklis Jans Bokelsons. Viņš sāka saukt Minsteres anabaptistu kopienu par Jauno Izraēlu un Dieva ļaudīm. Uzdodot savu subjektīvo pieredzi par dievišķu atklāsmi, viņš likumīgi ievēlētās rātes vietā izveidoja valdību, ko vadīja viņa iecelti divpadsmit vecākie, tā atdarinot Bībelē aprakstīto seno Izraēlu. Anabaptistu solītā iecietība un sirdsapziņas brīvība neīstenojās. Iepriekšējās, anabaptistu izpratnē “ļaunās” varas laikā represijas pret kādas ticības pārstāvjiem Minsterē nenotika. Šeit redzama vēl viena no progresīvisma iezīmēm – solījumu nesakritība ar darbiem. Lai gan tiek solīta lielāka brīvība, rezultātā rodas tirāniska vara. Sekojot Bokelsona paraugam, atklāsmes vīzijas sāka redzēt arī birģeris Kniperdolinks, kurš paziņoja, ka Dievs viņam pavēlējis nolīdzināt visas pilsētas baznīcu smailes, “lai viss augstais tiktu pazemots”.[15]

Anabaptisti dedzīgi pieņēma sava vadoņa subjektīvās zināšanas (gnozi) bez kritiska izvērtējuma un ķērās pie Jaunās Jeruzalemes īstenošanas. Viņu darbības rezultāti aprakstīti Vestfālenes landtāga ziņojumā par notikumiem Minsterē: “Katedrāle ir tik izpostīta, ka vairs neizskatās pēc skaista Dieva nama, bet drīzāk pēc parastas izpostītas un pamestas ēkas. Tāpat visas pilsētas baznīcas, Dieva nami un klosteri ir nožēlojami izlaupīti un iznīcināti tā, ka Dieva vārds un sakraments tiek piesmieti, un tie, kas namos paliek un dzīvo, vairāk līdzinās zvēriem nekā cilvēkiem”. Anabaptisi iznīcināja ne tikai kristiešu svētbildes un attēlus, bet arī visas grāmatas un dokumentus, kas nāca viņu rokās; tirgus laukumā tika sadedzināti arī mūzikas instrumenti.[16] Šeit saskatāma līdzība ar mūsdienās izplatīto parādību, kad progresīvo grupu organizētos protestos notiek mēģinājumi pārrakstīt vēsturi, kā arī tiek veikta pieminekļu aizvākšana vai aptraipīšana, ēku bojāšana. Progresīvisma izpausmes šajā ziņā visos laikmetos var raksturot ne tikai kā publisku sociālo praksi, bet arī kā iekšēju prāta stāvokli, ko fascinē vardarbība un mēģinājums iegūt kontroli, lai panāktu šo izjūtu praktisku piepildīšanos. Šādu prāta stāvokli raksturo arī nepieķeršanās atmiņām un mīlestības trūkums gan pret sevi, gan citiem. Tas rada ilūziju, ka nepieciešams atbrīvoties no pagātnes liecībām, un pastiprina vēlēšanos uzcelt jaunu utopisko pasauli.

Atlikušie disidenti, kuri neatbalstīja anabaptistu jauno kārtību, tika vai nu nogalināti, vai bija spiesti pamest pilsētu; viņu mantas tika konfiscētas un kļuva par kopīpašumu. Tika ieviesti jauni likumi, kas daļēji atcēla privātīpašumu; visas vērtslietas privātpersonām tika atņemtas.[17] Jaunā anabaptistu valdība pēc savas izpratnes pasludināja drakoniskus likumus, paredzot nāvessodu nesamērīgi daudzos gadījumos – par zaimošanu, necieņu pret valdību, necieņu pret vecākiem, laulības pārkāpšanu, netiklību, alkatību, zādzību, krāpnieciskiem tirdzniecības darījumiem, melošanu, tenkošanu, ķildām un dumpi. Likumi tika izteikti vispārinātā formā, kas atstāja lielas iespējas tos subjektīvi interpretēt. Tā tas praksē arī notika, lai ļaunprātīgi izmantotu likumdošanu anabaptistu vadoņu varas nostiprināšanai.[18]

Progresīvo anabaptistu valdība pakāpeniski iznīcināja visas dabīgajā likumā balstītās tiesības, kļūstot par tirāniju. “Kad pilsēta nonāca viņu rokās,” rakstīja bīskaps Francs fon Valdeks savā oficiālajā ziņojumā, “viņi gāza visus dievbijīgos un kristīgos likumus, taisnīgumu, visus Baznīcas noteikumus, laicīgo valdību un aizstāja tos ar lopisku dzīvesveidu.” Īpašu vietu Minsteres komūnas politikā ieņēma uzbrukums tradicionālajai ģimenei, pārveidojot to par poligāmiju. Uzskata, ka poligāmija Minsterē radās, pateicoties anabaptistu līdera Jana Bokelsona pārāk jutekliskajai fantāzijas pasaulei. Kāds anabaptistu karakalps bija Kniperdolinga mājā redzējis “pravieti” Bokelsonu intīmos sakaros ar Kniperdolinga kalponēm, lai gan viņam jau bija likumīga sieva Leidenē. Karakalps sāka šaubīties par Bokelsona svētumu un pastāstīja citiem par šo notikumu. Bokelsons, lai glābtu savu reputāciju, nolēma ieviest Minsterē poligāmiju, tādā veidā iegūstot attaisnojumu savai rīcībai. Pats fakts, ka viņam izdevās šo senajām Rietumu pasaules tradīcijām pretējo ģimenes formu ieviest pilsētā, norāda, cik tālu bija progresējusi masu psihoze, ļaujot iznīcināt visas iepriekšējās intīmās dzīves aspektus regulējošās koncepcijas un normas.[19]

Akvīnas Toms savulaik skaidroja, ka poligāmija ir pretēja dabīgajam likumam un pazemo sievietes, jo nav iespējamas patiesas un vienlīdzīgas attiecības daudzu seksuālo partneru starpā. Šādā ziņā tikai monogāmās attiecībās starp vīru un sievu var pastāvēt vislielākā draudzība un mīlestība. Savukārt poligāmā vidē draudzība un mīlestība pakāpeniski izzūd no laulības institūcijas un rodas nevienlīdzība sievu starpā. Vēlāk nevienlīdzība rodas arī attiecībā uz bērniem. Viena sieva un viņas bērni iegūst priekšrocības, bet pārējās kopā ar saviem bērniem nonāk kalpības stāvoklī.[20]

Jaunajā likumā tika noteikts, ka ikvienai sievietei obligāti jābūt precētai. Visas iepriekšējās laulības tika pasludinātas par atceltām. Daudzsievība radīja līdz šim vēl nepieredzētus konfliktus sieviešu starpā, kuri norisinājās jaunajās poligāmajās ģimenēs. Lielākos konfliktus pilsētas pārvalde bija spiesta risināt ar konfliktējošo sieviešu ieslodzīšanu Rozentāla klosterī, kurā iekārtoja telpas šādiem gadījumiem. “Pravietis” Bokelsons rādīja piemēru, pats personiski apņemot trīs sievas; viņam sekoja arī pārējie anabaptistu līderi. Kniperdolinks, nodibinot jauno poligāmo ģimeni, pameta savu likumīgo sievu, kura pirms reformām bija bijusi viena no dedzīgākajām Jaunās Jeruzalemes aktīvistēm. Jaunās politikas lielāka atbalsta nodrošināšanai atvēra sešas skolas bērniem, lai izglītotu viņus poligāmu attiecību veidošanā.[21] Anabaptistu “seksuālās izglītības” skolās redzama līdzība ar vēlāku laiku progresīvo valdību mēģinājumiem veikt sociālos eksperimentus, izmantojot bērnu ideoloģisku indoktrināciju izglītības iestādēs.

Ar jauniem likumiem atviegloja laulību noslēgšanu un šķiršanos. Lai paziņotu par savu laulību, pietika ar to, ka pāris divu draugu klātbūtnē pastaigāja pa ielu, sadevušies rokās. Arī šķiršanās aprobežojās ar parastu paziņojumu par attiecību izbeigšanu. Anabaptistu līderiem ar laiku izveidojās diezgan iespaidīgi harēmi; Bokelsonam viņa valdīšanas laika beigās pavisam bija 16 sievas. Dažas no līderu sievām bija tikai 12 gadu vecas. Praksē šīs reformas noveda pie izteiktas sieviešu tiesību pasliktināšanās, jo gandrīz visas vardarbīgi nodibinātās poligāmās laulības bija nelaimīgas. Daudzas sievietes pārņēma depresija, un pieauga pašnāvību gadījumi. Stāvokli vēl vairāk pasliktināja tas, ka pēc jaunajiem likumiem vīram bija ļoti vienkārši atbrīvoties no nevēlamas sievas. Šie poligāmijas likumi praksē izšķīdināja ģimenes vienību un sāka apdraudēt vispārējo sabiedrības labklājību.

Jāatzīmē, ka Bokelsona radikālā ģimenes politika radīja pretiniekus pašu anabaptistu rindās. Ne visi bija tik radikāli, tāpēc aicinājums ieviest vispārēju poligāmiju bija viņiem nepieņemams. Opozīciju vadīja kalējs Mollenheke (Mollenhecke), kurš bija pilsētas arsenāla komandieris. Viņu atbalstīja ap 200 pilsoņu, kuri bija sašutuši par jaunajiem likumiem. Dumpiniekiem pievienojās arī daži dezertieri no bīskapa armijas, jo pēc pārbēgšanas bija rūgti vīlušies Minsteres komūnā, redzot, ka tā kļuvusi par izlaidības un tirānijas vietu. Viņi sapulcējās naktī un mēģināja ieslodzīt visu “praviešu” eliti. Tas daļēji izdevās, tomēr dalībnieku neizlēmības dēļ apvērsums izgāzās un beidzās ar asiņainu izrēķināšanos, kurā lielākā daļa sazvērnieku tika nogalināti. Sodīšana izvērtās par brutālu linča tiesu. Anabaptistu vadoņi izsludināja, ka “ikviens, kuram ir vēlme nogalināt ieslodzīto, var paņemt vienu un viņu nogalināt.”[22]

Mollenhekes vadītās opozīcijas sodīšana ir uzskatāms piemērs pazīstamajam teicienam: “Revolūcija aprij savus bērnus”. Tā arī vēlākos laikos bieži noticis, un apgalvojums pierādījies kā patiess gan Francijas revolūcijā, kad daudzi revolucionārie jakobīņi tika sodīti ar nāvi, gan Krievijas revolūcijā, kad Trockis un daudzi padomju komisāri gāja bojā no citu revolucionāru rokas. Teiciena autors ir Žaks Malē di Pāns (Jacques Mallet du Pan), Ženēvas pilsonis, kurš atbalstīja Francijas revolūcijas zaudētāju pusi. 1793. gadā viņš publicēja eseju “Apsvērumi par revolūcijas būtību Francijā”. Tajā Malē di Pāns trāpīgi atsaucas uz sengrieķu mītu par titānu Kronu, kurš apēda savus bērnus pēc to piedzimšanas, lai neļautu tiem izaugt par viņa pēctečiem. Šis process ir kopējs visām progresīvajām revolūcijām, un tā izpaužas to iekšējās pretrunas. Viens no iemesliem savstarpējām revolucionāru slepkavībām ir cīņa par varu. Otrs iemesls ir tāds, ka dažiem revolūcijas dalībniekiem dabīgā likuma izpratne vēl zināmā mērā ir saglabājusies un tāpēc viņi nespēj atbalstīt pārāk radikālas reformas. Tas savukārt izsauc naidu no ekstrēmo radikāļu puses. Izrēķināšanās metodes ar mērenajiem radikāļiem ir atkarīgas no dotā laikmeta un ideoloģijas īpatnībām.[23]

Pēc Mollenhekes sacelšanās apspiešanas neviens neuzdrīkstējās teikt, ka poligāmas laulības ir nepareizas. Pēc līdzgaitnieku sodīšanas Bokelsona vara pieauga vēl lielākā apmērā. Savas valdīšanas beigu posmā, pirms Minsteres krišanas bīskapa armijas rokās, Bokelsons kļuva arvien brutālāks, piedaloties “ļaundaru” notiesāšanā un ar zobenu personiski izpildot nāvessodus. Viņš apgalvoja, ka esot saņēmis atklāsmi – viņam jākļūst par ķēniņu līdzīgi Izraēla ķēniņam Dāvidam. Līdzgaitnieki viņa subjektīvajai atklāsmei neuzdrošinājās iebilst, un karali Janu kronēja ar zelta kroni, kas bija izgatavots no anabaptistu pretiniekiem konfiscēto dukātu zelta. Karalim bija arī zelta ķēde, pie kuras bija piekārts globuss ar zelta krustu. Viņam ierīkoja greznu pili un izveidoja galmu pēc tā laika Eiropas monarhu parauga.[24] Tāds bija rezultāts revolūcijai, kura sākās ar sprediķi: “Kristietim nevar būt naudas, un viņa sudrabs un zelts ir kopīgs visiem”.[25]

Minsteres anabaptistu komūnas liktenis ir raksturīgs visām progresīvajām revolūcijām. Tās sākas ar utopiskiem sapņiem par praksē neiespējamu vispārēju brīvību, vienlīdzību un brālību, bet beidzas ar apspiešanu, nevienlīdzību un cilvēknīšanu. Anabaptistu komūnā atrodama lielākā daļa Rietumu pasaules progresīvajām sabiedriskajām kustībām raksturīgo elementu, līdz ar to ieskats Minsteres anabaptistu komūnas vēsturē reizē sniedz visai izsmeļošu priekšstatu arī par progresīvisma vēsturi. Bokelsona personību savukārt iespējams salīdzināt ar vēlāko laiku tirāniem, kurus progresīvas revolūcijas novedušas varas virsotnē – Napoleonu, Hitleru, Staļinu un daudziem citiem. Šāds rezultāts ir likumsakarīgs, jo revolūcijas nereti paredz cīņu pret dabīgo likumu. Attiecīgi to radītā sabiedriskā iekārta pakāpeniski sabrūk iekšēju pretrunu un morālā nihilisma rezultātā.

[1] S. Gregg, “The Essential Natural Law”: https://www.essentialscholars.org/natural-law

[2] E. Estevez, “Natural Law” : https://www.investopedia.com/terms/n/natural-law.asp

[3] Catholic Encyclopedia, “Natural Law”: https://www.newadvent.org/cathen/09076a.htm.

[4] S. Gregg, “The Essential Natural Law”: https://www.essentialscholars.org/natural-law

[5] H. Mather, “Natural Law and Liberalism”, University Of South Carolina, Volume 52, 2001, p. 3.

[6]Ibid., pp. 11–12.

[7] K. Kautsky, “Communism in Central Europe in the Time of the Reformation”: https://www.marxists.org/archive/kautsky/1897/europe/ch05d.htm

[8] E. Von Kuehnelt-Leddihn, “Leftism From de Sade and Marx to Hitler and Marcuse”, New York: Arlington House Publishers, 1974, pp. 89–103.

[9] T. D. Pearson, “Luther on Natural Law”: https://www.elca.org/JLE/Articles/472

[10] G. von der Lippe, V. Reck-Malleczewen, A History of the Münster Anabaptists, New York: Palgrave Macmillan, 2008, pp. 140–143.

[11] “The New Science Of Politics”: http://www.artandpopularculture.com/The_New_Science_of_Politics

[12] G. von der Lippe, V. Reck-Malleczewen, A History of the Münster Anabaptists, New York: Palgrave Macmillan, 2008, pp. 137–146.

[13]Ibid., p. 157.

[14] E. R. Steffens, Monsters of Muenster: Lessons from the Apocalyptic Narrative of the Anabaptist Kingdom, Monterey: Ohio University, 2006, pp. 59–60.

[15] G. von der Lippe, V. Reck-Malleczewen, A History of the Münster Anabaptists, New York: Palgrave Macmillan, 2008, p. 55.

[16]Ibid., p. 32.

[17]Ibid., p. XXIII.

[18] E. R. Steffens, Monsters of Muenster: Lessons from the Apocalyptic Narrative of the Anabaptist Kingdom, Monterey: Ohio University, 2006, pp. 59–60.

[19] G. von der Lippe, V. Reck-Malleczewen, A History of the Münster Anabaptists, New York: Palgrave Macmillan, 2008, pp. 73–75.

[20] E. M. Weldon, “Polygamy in Natural Law”: http://www.theuniversityconcourse.com/article/1689.html

[21] C. Prokhorov, “The Munsterite Tragedy”: https://hrcak.srce.hr/file/166016

[22] G. von der Lippe, V. Reck-Malleczewen, A History of the Münster Anabaptists, New York: Palgrave Macmillan, 2008, pp. 70–81.

[23] “Our View: You Say You Want a Revolution”: https://www.durangoherald.com/articles/our-view-you-say-you-want-a-revolution/

[24] G. von der Lippe, V. Reck-Malleczewen, A History of the Münster Anabaptists, New York: Palgrave Macmillan, 2008, pp. 68–91.

[25]Ibid., p. 39.

Starp vakardienu un rītdienu

1998. gada 19. jūnijā Rīgas Latviešu biedrība, Latvijas Zinātņu akadēmija, Latvijas Inteliģences apvienība, Latvijas Rakstnieku savienība, Latvijas Teātra darbinieku savienība un Latvijas Profesoru asociācija rīkoja sanāksmi “Pēdējo mēnešu norises Latvijā un mūsu pašcieņa”. Šajā sanāksmē vēsturnieks Heinrihs Strods, Prof. Dr. habil. his. (1925–2012) nolasīja referātu, kas vēlāk tika publicēts Latvijas Vēstnesī. Teksta pirmajā rindkopā minētie “3. marta notikumi” ir atsauce uz 1998. gada nesankcionētu krievu pensionāru piketu pie Rīgas Domes, kurā piedalījās aptuveni 2000 cilvēku. Piketā notika grūstīšanās un mēģinājums izkliedēt pūli, kas izraisīja Latvijas un Krievijas attiecību saasināšanos. Krievija piemēroja ekonomiskās sankcijas pret Latviju, lai gan oficiāli to noliedza.

Pēc latviešu nacionālās atmodas un latviešu nācijas izveidošanās 19. gadsimta vidū nācijai pastāvējušas trīs politiskas alternatīvas, kas sevišķi atklājās Latvijas valsts dibināšanas posmā. Viena, tā sauktā kreisā alternatīva, Latviju paredzēja kopā ar Krieviju. Arī šodien Latvijā diezgan atklāti runā par šo alternatīvu. Otra, labējā alternatīva, paredzēja savienoties ar Rietumiem, pirmkārt ar Vāciju. Šo alternatīvu paredzēja niedristi. Trešā alternatīva – nacionālās neatkarības alternatīva – prasīja cīnīties tikai zem pašu karogiem un Latvijā uzvarēja, taču 20. gadsimta beigās tā kļuvusi grūti īstenojama. Neraugoties uz to, ka tauta vairākumā neatbalsta pirmo orientāciju, cīņa ar ārzemju palīdzību starp šīm trim orientācijām notiek. Pēc 3. marta notikumiem daudzi cenšas pārvilkt segu par labu orientācijai uz Austrumiem, sevišķi ievērojot, ka Centrāleiropa cenšas tēlot neitrālu draugu, bet situācijas Baltijā īstie arhitekti teritoriāli atrodas tālu.

Lai saprastu mūsu politiķu runas, rakstus un noklusējumus, vienmēr jāuzstāda seno romiešu tiesnešu jautājums “cui bono?”, “cui prodest?” – kam par labu notiek darītais, runātais un nedarītais. Cīņā par šīm Latvijas attīstības alternatīvām 20. gadsimta beigās jāievēro vēl vismaz trīs faktori: pirmkārt, pieaugošā starptautisko jautājumu risināšana neformālā ceļā; otrkārt, tas, ka ideoloģijas diktatūras vietā arvien vairāk stājas naudas diktatūra; un, treškārt, tautu tiesību vietā arvien vairāk nostāda cilvēktiesības. Jaunas metodes rodas arī seno ģeopolitisko plānu īstenošanā.

Blakus mums okupācijas laikā iekaltajam “Drang nach Osten” ir vienmēr pastāvējis arī “Drang nach Westen”.[1] 1990. gados jaunā formā ir atjaunojusies cīņa par kundzību pie Baltijas jūras (Dominium maris Baltici). Šajā cīņā Latvija tās ģeopolitiskā, stratēģiskā stāvokļa dēļ vienmēr ir ieņēmusi pirmo vietu Baltijā visos uzbrukumos no Austrumiem, sākot no 12. gadsimta, kā arī 16., 18. un vēlāk. Arī pašreiz pārdzīvojamais Austrumu spiediens ir tikai viens posms šajā simtiem gadu ilgajā impēriskajā cīņā “Drang nach Westen”. Ja Krievija pret Baltiju šodien nav vismaz liberāla, tad tā joprojām ir impērija. Bet politiski liberāla Krievijas impērija nav iespējama. 1997. gadā Maskavā publicētajā Aleksandra Dugina darbā Ģeopolitikas pamati atklāti rakstīts: “Viena no neatliekamajām Krievijas prasībām ir impērijas savākšana no Vladivostokas līdz Dublinai, kurā krievi spēlētu vadošo lomu, jo tie ir īpašas civilizācijas nesēji.”[2] Autors diezgan atklāti pasaka seno teicienu “Vita Baltici – mors imperii Rossici”.[3] Kaut arī šīs idejas šodien ir bezcerīgi novecojušas, tomēr tās pastāv un izpaužas šīs valsts atbildīgu amatpersonu runās un darbībā.

Nupat Vācijā iznākusi grāmata Karš, kurā Hitlers uzvarēja. Te ir runa par nacistu propagandas karu savu mērķu sasniegšanai. Komunistiskā PSRS savā propagandā ne tikai neatpalika no nacistiskās Vācijas propagandas, bet arī to pārspēja, radot daudzus mītus, kuri pastāv vēl šodien. Viens no komunistu dezinformācijas radītajiem mītiem ir uzskats, ka visas PSRS tautas lielās krievu tautas vadībā cīnījušās pret nacismu, bet pret PSRS cīnījušies tikai fašisti. Arī mēs dažkārt uz savu vēsturi skatāmies ar uzvarētāju brillēm. Patiesībā pret PSRS cīnījās vienpadsmit PSRS tautu slēgtas bruņotas vienības apmēram 1,5 miljonu vīru sastāvā – krievi, ukraiņi, Donas, Kubaņas un Terekas kazaki, azerbaidžāņu leģions, gruzīnu leģions, Ziemeļkaukāzu tautu leģions, tatāru leģions; Ukrainas atbrīvošanas armijā bija ap 180 000 vīru. Krievi bija noorganizējuši 75 policijas bataljonus, no tiem 7 policijas bataljonus Latvijā ar 7641 vīru.[4] Tikai Krievijas atbrīvošanas armijā ģenerāļa Vlasova vadībā bija ap pusmiljona krievu. Katrā Latgales apriņķī darbojās t. s. Krievijas komitejas vlasoviešu un citu brīvprātīgo krievu vervēšanai. Blakus brīvprātīgajiem 75 policijas bataljoniem, ROA un UPA ap 75 000 krievu bija Vācijas armijas palīgdienestā. “Boļševisms ir krievu tautas ienaidnieks,” rakstīja Krievijas komitejas priekšsēdētājs, ģenerālis Andrejs Vlasovs 1942. gada 27. decembrī savā Smoļenskas deklarācijā.[5] Tādā gadījumā latviešu cīņa pret boļševismu arī no nacionālo krievu viedokļa bija pareiza izvēle.

Latviešu nacionālās atbrīvošanās cīņās ir bijušas divas visai netradicionālas aktīvās cīņas formas – cīņa zem viena ienaidnieka svešā karoga pret otru ienaidnieku (Ziemeļu karš, Pirmais pasaules karš, Otrais pasaules karš) un partizānu cīņas, kad atklātas cīņas formas pret okupantiem nebija vairāk iespējamas. Tā tas bija arī Otrajā pasaules karā un pēc tā. Taču latviešu leģiona vērtējumā pastāv vismaz trīs viedokļi. Pirmais ir latviešu tautas vairākuma viedoklis: leģionāri bija mobilizēti un cīnījās par Latvijas neatkarību. Otrais ir krievu komunistu vērtējums: latviešu leģionāri bija brīvprātīgie fašisti un cīnījās par Hitlera uzvaru. Trešais ir Rietumu viedoklis: latviešu leģionāri bija mobilizēti okupētajā teritorijā un bija spiesti cīnīties vērmahta rindās. Sākoties nacistiskās Vācijas un komunistiskās PSRS karam, Anglijas premjers Vinstons Čērčils teica: “Ja Hitlers uzvarēs ellē, es lūgšu parlamentu noslēgt līgumu ar pašu nelabo cīņai pret Hitleru.” Arī mūsu tauta toreiz bija spiesta slēgt līgumu ar vienu ļaunumu cīņai pret otru, lielāku ļaunumu. Taču mūsu leģionu starptautiski dažreiz nosoda, bet PSRS sadarbību ar Vāciju un ASV un Anglijas sadarbību ar imperatoru Staļinu neviens nenosoda, kaut arī, pateicoties Rietumu atbalstam, šis imperators uzvarēja un kļuva par visu laiku lielāko Krievijas imperatoru. Divi secinājumi: 1) pretboļševistisko PSRS tautu vienību cīņu pret komunismu viennozīmīga nosodīšana ir komunisma reabilitācijas mēģinājums; 2) pretboļševistisko cīnītāju nosodīšanas mēģinājums ir komunistu mēģinājums izvairīties no Nirnbergas II.

Vēsture ir viennozīmīgi pierādījusi, ka politisko pārmaiņu rezultātā, mainoties minoritāšu politiskajam un sociālajam stāvoklim no augšas uz leju, minoritātes vienmēr ir bijušas neapmierinātas un protestējušas – sevišķi, ja šīs prasības atbalstījušas šo minoritāšu pamatvalstis. “Čehijas palikusī daļa katrā ziņā jāsagrauj, ja tā uzdrīkstētos veikt vāciešiem nedaudz naidīgu politiku,” savā 1938. gada 21. oktobra slepenajā pavēlē noteica Ādolfs Hitlers.[6] Šie draudi nāk prātā katram Latvijas iedzīvotājam visus pēdējos gadus, dzirdot mūsu lielā Austrumu kaimiņa valstsvīru līdzīgus apgalvojumus savā zemē un ārzemēs. Šāds nacionālisms savienībā ar militārismu un imperiālismu ir vēsturē sen pazīstama trīsvienība. Šī trīsvienība ne tikai radīja impērijas, bet arī tās sagrāva.

Negribēšana pārvērtēt pagātni un bailes rada bīstamas sekas. Mūsdienu pasaulē, sevišķi postkomunisma zemēs, it īpaši jaunajā paaudzē palielinās nelojālo cilvēku īpatsvars – iepretī tradicionālajām vērtībām – pret savu tautu, darba tikumu, ticību Dievam. Jaunie cilvēki nereti meklē jaunu utopiju, jaunu totalitāru ideoloģiju. Modernizētie slāņi ir sastopami ne tikai starp tautām, cilvēku grupām, bet arī dažkārt vienā cilvēkā. Šo viltus modernizāciju pie mums veicina kultūras globalizācija, Eiropas deeiropeizācija. Kad Šarlam de Gollam žurnālisti jautāja, ko viņš domā par nodevēju Petēnu, prezidents atbildēja: “Arī Petēns ir Francija.” Domāju, ka arī mums šodien jāatbild, ka arī Rubiks un senā krievu minoritāte Latvijā ir Latvija. Latvijas inteliģence neatrisinās nekādus jautājumus, ja tā atklāti nerunās un nestrādās ar tautu; ja tā nespēs to pārliecināt, kaut arī patiesībā ejot pret kādu tās daļu. Domāju, ka Latvijas valstij bez Latvijas sabiedrības neiztikt, arī bez Rietumu integrācijas.

Noslēgumā pāris vārdi par mūsu vēstures apziņu un Latvijas vēstures mācīšanu. “Lai kādai tautai iznīcinātu tās nacionālo identitāti, viņai jāatņem tās vēsturiskā pagātne,” rakstīja Gunārs Rode 1983. gadā.[7] Šodienas Latvijas vēstures veidotāju bezatbildība vēstures pētīšanā un mācīšanā agri vai vēlu pārvērtīsies par morālo, saimniecisko un citu bezatbildību. “Katra pilsoņa svēts un neatliekams pienākums ir sacelties un ar visiem spēkiem cīnīties pret tautas brīvības apspiedējiem,” teikts Francijas Republikas satversmē. Ne jau labi ieroči vai apgāde deva pārliecību 20 000 latviešu nacionālo partizānu divpadsmit gadus ilgajai cīņai pret okupantu pārsvaru, nesaņemot nekādu ārzemju palīdzību. To nodrošināja patriotisms un mīlestība pret demokrātisku Latviju. Mēs diezgan droši nosodām agresiju 1940., 1941., 1944./1945. gadā, bet gandrīz vienmēr pieņemam un cenšamies attaisnot agresijas un inkorporācijas rezultātus.

Atšķirībā no Lietuvas, kur Lietuvas vēsture blakus lietuviešu valodai jau gadiem ilgi pasludināta par prioritāti, blakus Igaunijai, kur vidusskolas pēdējās klasēs mācās tikai Igaunijas vēsturi, blakus Krievijai, kur Krievijas vēsture pastāv kā obligāts priekšmets ar gala eksāmenu, mūsu demokrātiskajā valstī skolēni var brīvi izvēlēties, kārtot vai nekārtot eksāmenu vēsturē, nerunājot nemaz par Latvijas vēsturi. Okupantu iesāktā latviešu tautas mankurtizācija ar latviešu vēstures, latviešu literatūras un valodas nemācīšanu turpinās arī neatkarības gados. Latvijas vēsturi nevienam nemāca, un to neviens nezina, ieskaitot daudzus žurnālistus un politiķus, tai skaitā 80 Saeimas deputātus. Latvijas vēstures nezināšanu nav pieprasījusi ne EDSO, ne Rietumu augstie komisāri, bet viņi nav pieprasījuši arī nepieciešamību veidot tautas vēsturisko apziņu.

Nepilsoņiem rodas jautājums, kāpēc viņiem jāzina kaut kas no tās 200 lappušu biezās Latvijas vēstures un tiesību pamatu brošūras, bet Latvijas pilsoņiem šis eksāmens ir pēc izvēles? Šī brošūra, kuru esmu rediģējis, ir īsāka nekā satiksmes noteikumi autovadītājiem. Ja šie eksāmeni Latvijā ir pārāk plaši, jājautā Maksim van der Stūla kungam, vai Nīderlandē pilnīgi visi brauc bez autovadītāja tiesībām. Tāpēc es nepiekrītu apgalvotajam, ka pie mums pastāv “iedzīvotāju vidējam līmenim sakāpinātas eksaminācijas programmas”. Domāju, ka tādus rezultātus, kādi ir naturalizācijas jomā, lielā mērā nosaka faktiska latviešu valodas un vēstures nemācīšana skolās. Lietuvieši un igauņi guvuši lielākus panākumus arī tāpēc, ka viņi lietuviešu un igauņu valodu mācījuši ikdienā gadu desmitus, bet mēs to nedarām vēl šodien pat skolās.

Okupācijas vēstures sastāvā viens no svarīgākajiem tematiem, kuru paredzēts šeit pārrunāt, ir genocīda vēsture. Jau Tautas frontes laikā rakstiski tika ierosināts Būmana kungam organizēt (pēc parauga, kā to 1942. gadā darīja Tautas palīdzība) visu Latvijas pēdējos okupācijas gados arestēto, izsūtīto, nošauto, izsūtījumā mirušo cilvēku sarakstus, izdarot oficiālas aptaujas visos Latvijas pagastos un pilsētās. Tas netika izdarīts. Rezultātā mēs par 7 gadiem atpaliekam no 1942. gadā veiktās genocīda uzskaites. Mēs šodien īsti nezinām, cik Latvijas iedzīvotāju pratināti, sēdināti cietumos, nošauti bez tiesas sprieduma, spīdzināti; cik un kad atgriezušies no izsūtījuma, kādus materiālus un garīgus zaudējumus tie nesuši. Tāpēc bijušie politieslodzītie un cietušie Latvijā pašreiz ir pārliecināti, ka nāve pienāks ātrāk nekā taisnība – zinātniski un politiski.

Okupācijas laiku, vai vēl sliktāk – 20. gadsimtu – nevar sākt pētīt kopumā. Šeit jāveic monogrāfiski pētījumi, ekspertu pētījumi starptautisko tiesību jomā, pretošanās kustības jomā, kolonizācijas jeb t. s. internacionalizācijas un citās jomās. Tikai tad varēs uzcelt okupācijas vēstures celtni un par tās patiesību pārliecināt savu tautu un citas tautas.

Kaut arī Latvijas vēstures izpēte un vēstures apziņas ieaudzināšana nav panaceja visos jautājumos, par Latvijas vēstures okupācijas posma nepētīšanu mēs saņemam smagus iekšpolitiskus un starptautiskus sitienus. Ne Zinātņu akadēmijā, ne Latvijas Universitātē, ne Okupācijas muzejā nekur nepastāv organizēta, profesionāla vēsturnieku grupa, nodaļa okupācijas laika vēstures izpētei. Vēsture tikai tiktāl ir zinātne, ciktāl tā balstās uz neapstrīdamiem vēstures faktiem, kas atspoguļo vēstures īstenības būtību. Okupētās Latvijas vēsturi vēsturnieki nekad neuzrakstīs, pirms nebūs nodibināta Latvijas un Krievijas vēsturnieku komisija ar tiesībām savstarpēji izmantot visus starptautiski pieejamo arhīvu materiālus, kuriem izbeidzies 30 gadu noilguma laiks.

Mūsu valsts atrašanos starp atpalikušākajām postkomunisma valstīm savas okupācijas vēstures apzināšanā un šīs vēstures pārvarēšanā ievērojami ietekmē fakts, ka daudzi mūsu pašreizējie politiķi pārāk tuvu stāvējuši sabrūkošajai komunisma celtnei vai pat tajā dzīvojuši. Viņi uzskata, ka ir cietuši no šī sabrukuma un vēl vairāk cietīs, ja vēsturnieki sāks pētīt šo komunisma celtnes drupu kaudzi. Tāpēc bieži dzirdami saucieni: tikai uz priekšu, uz Eiropu, uz NATO, neļaujot tautai paskatīties uz pēdējā pusgadsimtā noieto ceļu.

Atsevišķi ieteikumi:

1. Šodien notiekošās un agrāk notikušās norises (arī leģionu) skatīt plašākā hronoloģiskā un starptautiskā, teritoriālā kontekstā.
2. Pie Okupācijas muzeja, LU Latvijas vēstures katedras vai Vēstures institūta nekavējoši nodibināt profesionālu vēsturnieku ekspertu grupu no latviešu un trimdas valodnieciski sagatavotiem (latviešu, krievu, vācu, angļu valodā) vēsturniekiem un sākt veidot grāmatu “Latvija Vācijas un PSRS kara laikā”, “Latvijas kolonizācijas vēsture”, “Genocīda vēsture” u. c. uzrakstīšanu.
3. Visās skolās kā obligātu priekšmetu ieviest latviešu valodu un Latvijas vēsturi ar eksāmeniem šajos priekšmetos.
4. Sākt izdot rakstu krājumu “Genocīds un pretošanās Latvijā”.

Latvijas vēsture ir latviešu tautas biogrāfija, bet arī – dzīves skolas teorija. “Pirms tālāk eji, atskaties uz noieto,” rakstīja Rainis.

Dažas pārdomas:

1. Mūsu okupācijas laiku vēstures pārvērtēšanā jādominē kā antinacistiskajai, tā antikomunistiskajai tendencei atbilstoši nacistu un komunistu nodarījumiem Latvijas tautai un zemei. Antinacistiskās kritikas pārspīlēšana noved pie antikomunistiskās kritikas mazināšanās.
2. Vienas tautas genocīda pārmērīga nosodīšana noved pie citu tautu genocīda nenovērtēšanas.
3. Sākumā minētā Austrumu alternatīva Latvijas attīstībā (šoreiz ar Rietumu atbalstu un mūsu politikas neizdarības rezultātā) garīgi sāk gūt pārsvaru, kā rezultātā komunistiskās okupācijas sekas Latvijā, tai skaitā kolonizācija, arvien vairāk tiek leģitimizētas.
4. Pašreizējie notikumi Latvijā kopš 3. marta atspoguļo visā Eiropā jau agrāk 1990. gados novērojamo nacisma nosodīšanas un komunisma reabilitācijas tendenci.

Ar izdevēju atļauju pārpublicēts no LatvijasVēstneša, Nr. 186/187, 26. jūnijs, 1998 (https://www.vestnesis.lv/ta/id/48864).

[1] “Tiecība uz Austrumiem”, “Tiecība uz Rietumiem” (vācu val.).

[2] Александр Дугин, Основы Геополитики, Москва: Арктогея, 1997, c. 171., 188. Sal. ar E. E. C. Thaden, Russification in the Baltic Provinces and Finland, 1885–1914. New Jersey, 1981.

[3] “Baltijas dzīve – Krievijas impērijas nāve” (latīņu val.)

[4] V. Samsons, Suverenitātes ideja likteņgriežos. Rīga, 1990, 191. lpp.

[5] C. Andrejev, Vlasov and the Russion Liberation Movement. Cambridge, p. 207.

[6]Geheime Komandosache. Berlin, 1938. Der Führer und Oberste Befehshaber der Wehrmacht; Der Nazionalsozialismus. Dokumente 1933–1945. Hrsg. Walter Hofa. Fr./M., 1957.

[7] G. Rode, “Noslēptās Latvijas vēstures lappuses”, Kara invalīds, Nr. 28, 1983, 43.–47. lpp.

Vai Satversmes tiesa tiešām liek Saeimai pieņemt Civilās savienības likumu?

Šobrīd Saeimā izskatīšanā atrodas Tieslietu ministrijas izstrādātais un Saeimas Juridiskās komisijas iesniegtais likumprojekts “Civilās savienības likums” (turpmāk – CSL jeb likumprojekts), kurš šā gada 31. martā Saeimā tika izskatīts 1. lasījumā. Savukārt 21. aprīlis ir priekšlikumu iesniegšanas termiņš likumprojekta sagatavošanai izskatīšanai 2. lasījumā.[1]

Viens no svarīgākajiem argumentiem šā likumprojekta pieņemšanas nepieciešamībai ir Satversmes tiesas 2020. gada novembra spriedums par aizsardzību un atbalstu bērna mātes partnerei sakarā ar bērna piedzimšanu.[2] Nedaudz vēlāk – 2021. gada aprīlī – sekoja vēl viens Satversmes tiesas spriedums lietā par mantojuma atstājēja pārdzīvojušo tā paša dzimuma partneri, kuram ar mantojuma atstājēju bija izveidota ģimene.[3]

Šo abu Satversmes tiesas spriedumu rezultātā arī Augstākās tiesas Senāts 2021. gada decembrī ir taisījis augstākā mērā dīvainu spriedumu,[4] kuru arī apskatīšu šajā rakstā.

Īsi rezumējot teikto, Satversmes tiesas spriedumi esot visiem saistoši un tādēļ arī Saeimai un Augstākajai tiesai tie esot jāpilda bez jebkādām ierunām. Nekādu diskusiju. Punkts.

Lai saprastu, vai un ciktāl Satversmes tiesas spriedumi ir obligāti un saistoši, vispirms ir jāizprot Satversmes tiesas likumā ietvertās normas par šīs tiesas spriedumu saistošo spēku, kā arī jāielūkojas (konstitucionālo) tiesu spriedumu uzbūves teorijas pamatos. Pēc tam ir jāizpēta, kas abos minētajos Satversmes tiesas spriedumos patiešām ir obligāts un visiem saistošs (un no kura datuma) un kam ir tikai ieteikuma raksturs. Piebildīšu, ka demokrātiskā valstī katra pilsoņa pienākums ir izprast un arī iespēju robežās piedalīties demokrātijas un tiesiskuma nodrošināšanā savā valstī. Un tas ir pa spēkam tikai labi informētiem pilsoņiem. Arī Satversmes 2. pants skaidri nosaka: “Latvijas valsts suverēnā vara pieder Latvijas tautai”; savukārt Satversmes 64. pants likumdošanas tiesības piešķir ne tikai Saeimai, bet arī tautai. Līdz ar to šajā rakstā aplūkosim to, ko daudzi juristi noklusē.

Satversmes tiesas sprieduma spēks un obligātums

Tā kā Latvijas (vismaz formāli) ir demokrātiska tiesiska valsts, nevis diktatūra, tad arī Satversmes tiesa ir pakļauta likumam. Tā nevar darboties un lemt, kā pašai patīk un kā ienāk prātā. Tādēļ svarīgi ir noskaidrot: 1) ko Satversmes tiesa vispār drīkst lemt savos spriedumos; un 2) kas tieši Satversmes tiesas spriedumā ir obligāti saistošs (un kas nav).

1) KO Satversmes tiesa drīkst lemt savos spriedumos?

Satversmes 85. pantā ir vispārīgi noteikts, ka Satversmes tiesa ir tiesīga atzīt par spēkā neesošiem likumus un citus aktus vai to daļas. Tālāk jau Satversmes tiesas likumā konkrētāk tiek paredzēts, ko un kā šī tiesa var lemt. Mūs interesējošo abu Satversmes tiesas spriedumu kontekstā Satversmes tiesa izskata lietas par likumu atbilstību Satversmei, kā arī par citu normatīvo aktu (piemēram, Ministru kabineta noteikumu) vai to daļu atbilstību augstāka juridiska spēka tiesību normām (aktiem),[5] t. sk. pašai Satversmei.[6]

Atkarībā no tā, kādu lietu izskata Satversmes tiesa, spriedumā ir izlemjams, vai apstrīdētā tiesību norma (piemēram, likuma pants) vai akts (piemēram, viss likums) atbilst vai neatbilst augstāka juridiska spēka tiesību normai (t. sk. Satversmei). Ir izlemjams arī jautājums par to, ko darīt ar konkrēto spēkā esošo un neatbilstošo tiesību normu (aktu) – atzīt to par spēkā neesošu un no kura brīža.[7]

Kā redzams, Satversmes tiesa lemj tikai par tām tiesību normām (aktiem), par kurām ir bijis iesniegts pieteikums un ierosināta lieta. Satversmes tiesa nevar lemt, piemēram, par kādas tiesību nozares vai par visas tiesību sistēmas neatbilstību Satversmei. Tā var lemt tikai par konkrētu tiesību normu (aktu) neatbilstību Satversmei.

Rezumēsim: Satversmes tiesa savā spriedumā attiecībā uz apstrīdēto tiesību normu konstatē: 1) ka konkrētā tiesību norma neatbilst konkrētam Satversmes pantam un 2) ka šī neatbilstošā tiesību norma zaudē spēku ar … (te norāda konkrētu datumu).

Tagad paskatīsimies, ko Satversmes tiesa ir lēmusi abos minētajos spriedumos.

2020. gada 12. novembra spriedums (nolēmuma daļa):

“nosprieda:
1. Atzīt Darba likuma 155. panta pirmo daļu, ciktāl tā neparedz aizsardzību un atbalstu bērna mātes partnerei sakarā ar bērna piedzimšanu, par neatbilstošu Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam un spēkā neesošu no 2022. gada 1. jūnija.2. [..]”.

Tātad: 1) konkrētā tiesību norma, kas neatbilst Satversmei, ir Darba likuma 155. panta pirmā daļa; 2) konkrētā Satversmes norma, kurai neatbilst šis Darba likuma pants, ir Satversmes 110. panta pirmais teikums; 3) konkrētā norma, kas atzīstama par spēkā neesošu, ir Darba likuma 155. panta pirmā daļa; 4) datums, no kura šī Darba likuma 155. panta pirmās daļas norma zaudē spēku, ir 2022. gada 1. jūnijs.

2021. gada 8. aprīļa spriedums (nolēmuma daļa):

“nosprieda:
Atzīt Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 [..] 13. punktu, ciktāl tas attiecas uz mantojuma atstājēja pārdzīvojušo tā paša dzimuma partneri, kuram ar mantojuma atstājēju bija izveidota ģimene, par neatbilstošu Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam un spēkā neesošu no 2022. gada 1. jūnija”.

Tātad: 1) konkrētā tiesību norma, kas neatbilst Satversmei, ir minēto Ministru kabineta noteikumu 13. punkts; 2) konkrētā Satversmes norma, kurai neatbilst šis Ministru kabineta noteikumu 13. punkts, ir Satversmes 110. panta pirmais teikums; 3) konkrētā norma, kas atzīstama par spēkā neesošu, ir iepriekš minētais 13. punkts; 4) datums, no kura šī Ministru kabineta noteikumu norma (13. punkts) zaudē spēku, ir 2022. gada 1. jūnijs.

No abiem spriedumiem redzams, ka Satversmes tiesa nekur nav lēmusi par to, ka Saeimai līdz 2022. gada 1. jūnijam būtu jāpieņem Civilās savienības likums (vai kāds līdzīgs likums). Satversmes tiesai nemaz nav tiesību ko tādu lemt.[8]

2) KAS tieši Satversmes tiesas spriedumos ir saistošs un obligāts?

Satversmes tiesas spriedumi parasti ir uz vairāku desmitu lappušu gari, tādēļ rodas jautājums, vai tiešām pilnīgi viss sprieduma teksts (kas ir, piemēram, uz 35 lappusēm) būs obligāts un saistošs? Protams, ka atbilde ir “nē”. Tāpat kā jebkuram tiesas spriedumam, arī Satversmes tiesas spriedumiem ir noteikta struktūra jeb uzbūve. Spriedums sastāv no: 1) ievada daļas; 2) konstatējošās daļas; 3) secinājumu daļas un 4) nolemjošās daļas. Šim iedalījumam ir nozīme sprieduma saistošā spēka noteikšanā un līdz ar to arī sprieduma izpildē. Svarīgas ir tieši nolemjošā daļa un secinājumu daļa (taču ne visa). Ko par Satversmes tiesas spriedumu saistošo spēku un obligātumu saka Satversmes tiesas likums (tā 32. pants)? Lūk, ko tas saka: Satversmes tiesas spriedumsuntajā sniegtā attiecīgās tiesību normas interpretācija ir obligāta [..].[9] Tas nozīmē, ka Satversmes tiesas spriedumos obligāti ir šādi struktūras elementi:

pats spriedums (nevis kā dokuments, bet reāli nospriestais); un

tajā sniegtā attiecīgās tiesību normas interpretācija.

Ar jēdzienu “spriedums” tiek saprasta Satversmes tiesas sprieduma nolēmumu daļa (skat. augstāk abu spriedumu nolēmumu daļu izvilkumus), nevis viss sprieduma teksts no pirmās līdz pēdējai lapai. Tieši sprieduma nolēmumu daļa ir obligāta un tai piemīt likuma spēks.[10] Kā iepriekš parādīju, abu Satversmes tiesas spriedumu nolēmumu daļās nav nekas teikts par to, ka likumdevējam jāpieņem kaut kāds īpašs likums, nedz arī, ka likumdevējam būtu jānodrošina viendzimuma partneru ģimenes attiecību tiesiskais regulējums.

Vārdi “tajā sniegtā attiecīgās tiesību normas interpretācija” norāda uz sprieduma secinājumu daļu, kurā ietverta attiecīgās tiesību normas interpretācija. Tas ir tādēļ, ka sprieduma secinājumu daļā noteikti atrodas sprieduma nolēmumu daļas pamatojums; secinājumu daļu mēdz arī dēvēt par motīvu daļu.[11] Svarīgi atzīmēt, ka Satversmes tiesas likums diezgan skaidri norobežo, kuri no sprieduma secinājumu daļas argumentiem ir saistoši: tie ir Satversmes tiesas sniegtie tiesību normu satura konkretizējumi.[12] Abos mūsu aplūkotajos Satversmes tiesas spriedumos šīs konkretizējamās tiesību normas ir: 1) Darba likuma konkrētais pants, un 2) Ministru kabineta noteikumu konkrētais punkts. Ne vairāk un ne mazāk; proti, nekāds Civilās savienības likums (vai kaut kas tamlīdzīgs) un nekāda viendzimuma partneru ģimenes attiecību atzīšana kā tāda neveido nekādu Darba likuma vai Ministru kabineta noteikumu normu konkretizāciju. Īsāk sakot, lai Satversmes tiesa varētu konkretizēt Darba likuma konkrētā panta un Ministru kabineta noteikumu konkrētā punkta saturu, tai nekādā veidā nav bijis nepieciešams nodarboties ar tiesībpolitiku un likt Saeimai pieņemt visaptverošu tiesisko regulējumu viendzimuma pāru ģimenes attiecību atzīšanai un aizsardzībai.

Jāņem vērā arī tas, ka sprieduma secinājumu daļa nav viendabīga. Tā sastāv no dažāda rakstura un atšķirīga svara argumentiem. Tieši šo argumentu dažādais veids un svars visā šajā jautājumā ir vissvarīgākais aspekts.[13] Nedaudz ielūkosimies divās būtiskākajās argumentu grupās:[14]

Sprieduma secinājumu daļa

Galvenie tiesas sprieduma argumenti jeb nesošie motīvi (ratio decidendi)[15]
Sprieduma argumenti, kuriem nav izšķirošas nozīmes (garām ejošas piezīmes jeb obiter dicta,[16] blakus motīvi, kā arī kļūdainie motīvi)

Galvenie argumenti: Kā jau teicu iepriekš, Satversmes tiesas spriedumā saistoša ir nevis visa secinājumu daļa, bet gan tikai tas secinājumu daļas segments, kurā tiesa ir sniegusi apstrīdēto tiesību normu satura konkretizējumu un tādā veidā šī argumentācija ir ļoti cieši saistīta ar sprieduma nolēmumu daļā nolemto. Kā tas izskatās abos mūsu aplūkojamajos Satversmes tiesas spriedumos? Pirmajā spriedumā tās ir tās sprieduma secinājumu daļas vietas, kurās Satversmes tiesa interpretē konkrēto Darba likuma pantu. Otrajā spriedumā tās ir tās sprieduma secinājumu daļas vietas, kurās Satversmes tiesa interpretē konkrēto Ministru kabineta noteikumu punktu.

Pārējie sprieduma secinājumu daļas argumenti nav saistoši un tādēļ Satversmes tiesas sprieduma obligātums uz tiem neattiecas.

Argumenti, kuriem nav izšķirošas nozīmes: šī argumentu grupa nav obligāta un saistoša. No shēmas Nr. 1 ir redzams, ka šajā argumentu blokā galvenokārt ietilpst trīs argumentu paveidi:

Tiesas izdarītās garāmejošās piezīmes (latīņu val. – obiter dicta). Klasiskajā formā obiter dicta parasti saka, kas būtu, ja būtu tā, kā šobrīd nav. Šādiem obiter dicta nav saistošas juridiskas nozīmes konkrētas lietas izlemšanā un tiem nav saistoša spēka attiecībā uz citām tiesām un iestādēm.[17]

Blakus argumenti. Tie parasti tuvāk paskaidro galvenos argumentus, taču arī bez tiem spriedums nezaudētu savu jēdzienisko kodolu. Citiem vārdiem sakot, bez blakus argumentiem varētu iztikt; arī bez tiem spriedums nekļūtu nesaprotams vai nepilnīgs. Latvijā šobrīd atsevišķi nemēdz izdalīt blakus argumentus un garāmejošās piezīmes (obiter dicta); tie tiek iekļauti vienā kategorijā. Turklāt Satversmes tiesa blakus argumentus parasti izklāsta sprieduma beigu daļā, pirms apsvērumiem par tiesas sprieduma nolēmumu daļas sekām.[18] Tātad tos principā ir iespējams identificēt pēc to izvietojuma vietas sprieduma tekstā (par to skat. zemāk).

Kļūdainie argumenti. Šajā kategorijā var būt tādi argumenti, kas ir kļūdaini un kas ietekmē visa sprieduma pareizību; taču var būt arī kļūdaini argumenti, kuri sprieduma pareizību kopumā neietekmē,[19] bet tikai samazina sprieduma autoritāti. Diemžēl, analizējot abus iepriekš minētos Satversmes tiesas spriedumus, tajos ir redzami kļūdaini argumenti, kas saistīti ar nepareizu Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu terminoloģijas izmantošanu un citēšanu. Tā kā šis nav tikai tieslietu profesionāļiem domāts raksts, tad sīkāk šīs Satversmes tiesas kļūdas neatspoguļošu. Pateikšu tikai to, ka šīs kļūdas ir novedušas pie nepareiza sprieduma taisīšanas attiecībā uz jēdzienu “ģimene”.

Es gribētu vēl atsevišķi izdalīt arī tādus argumentus, kurus vispār par argumentiem nosaukt būtu grūti. Pie šīs kategorijas es pieskaitu tiesnešu personīgos viedokļus un uzskatus (vai citu juristu viedokļus un uzskatus, kurus tiesneši ierakstījuši spriedumā). Parasti tie spriedumā nekādi netiek argumentēti. Mūsu aplūkojamajos abos Satversmes tiesas spriedumos arī var atrast šādus tiesnešu veiktus uzskatu jeb viedokļu ierakstus. Piemēram, pirmā Satversmes tiesas sprieduma secinājumu daļā mēs varam izlasīt sekojošas rindas, kas ir iekopētas no Satversmes komentāriem: “Viens no personas privātās dzīves elementiem ir dzimumuzvedība. Personu dzimumuzvedības brīvība ir aizsargājama neatkarīgi no tā, kādā formā tā izpaužas vai kāda ir personas seksuālā orientācija. Privātās dzīves ietvaros cilvēkam tiek nodrošināta iespēja nodibināt dažāda rakstura attiecības, tostarp arī seksuālas. Dzimumuzvedības brīvība nodrošina cilvēka kā bioloģiskas būtnes izpausmi, kā arī cilvēka personības dabisku attīstību (sk. Danovskis E., Ruķers M., Lībiņa-Egnere I. 96. panta komentārs. Grām.: Balodis R. (zin. red.). Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VIII nodaļa. Cilvēka pamattiesības. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2011., 255. lpp.)”.[20] Atverot šos Satversmes komentārus (255. lpp.), ir redzams, ka lielākā daļa no šiem Satversmes tiesas izmantotajiem “argumentiem” ir vienkārši Satversmes komentāru autoru viedokļi, kuriem minētajā Komentāru grāmatā nav ne atsauču, nedz arī nopietnas analīzes (t. i., nav saprotams, kā Komentāru autori līdz šādiem viedokļiem ir nonākuši). Tādējādi mēs redzam un saprotam, ka Satversmes komentāru autoru (trīs norādīto personu – E. Danovska, I. Lībiņas-Egneres un M. Ruķera) uzskati, viedokļi vai vienkāršas domas nevar kļūt par visiem obligātiem un saistošiem juridiskiem argumentiem tikai tādēļ, ka tie ir ierakstīti Satversmes tiesas sprieduma secinājumu daļā.

Tagad palūkosimies, pie kuras no neobligāto un nesaistošo argumentu kategorijas ir pieskaitāmi Satversmes tiesas argumenti par to, ka likumdevējam būtu jānosaka viendzimuma partneru ģimenes attiecību visaptverošs tiesiskais regulējums. Jo, tieši balstoties uz šo Satversmes tiesas argumentu, Saeima lielā ātrumā steidz līdz šā gada 1. jūnijam pieņemt Civilās savienības likumu.

Tātad, pirmajā spriedumā Satversmes tiesas teiktais skan šādi: “Lai noteiktu viendzimuma partneru ģimenes attiecību tiesisko regulējumu un sociālās un ekonomiskās aizsardzības un atbalsta pasākumus ar atbilstošu formu un saturu, likumdevējam nepieciešams veikt padziļinātu un kompleksu izpēti. Turklāt viendzimuma partneru ģimenes attiecību tiesiskais regulējums var būtiski ietekmēt visu tiesību sistēmu. Tāpēcšā tiesiskā regulējuma un sociālās un ekonomiskās aizsardzības pasākumu izstrādāšanai un noteikšanai likumdevējam ir nepieciešams saprātīgs laiks”.[21]

Otrajā spriedumā Satversmes tiesa ierakstīja šādi: “Ģimenes attiecību tiesiskajam regulējumam un ģimenes ekonomiskās un sociālās aizsardzības un atbalsta pasākumu tiesiskajam regulējumam jāveido vienota un saskanīga tiesiskā regulējuma sistēma. Tādēļ Ministru kabinetam ir jāgādā, lai pēc viendzimuma partneru ģimenes attiecību tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā Ministru kabineta noteikumos ietvertais ģimenes ekonomiskās un sociālās aizsardzības un atbalsta tiesiskais regulējums būtu saskanīgs ar jauno ģimenes attiecību tiesisko regulējumu, kā arī atbilstošs vispārējiem tiesību principiem un citām Satversmes normām, starptautiskajām un Eiropas Savienības tiesībām.”[22]

Pirmkārt, uzkrītoši ir tas, ka Satversmes tiesa dod norādes Saeimai par to, kādus likumus tai būs pieņemt. Šāda pilnvarojuma Satversmes tiesai nedz Satversmē, nedz likumos nav. Otrajā spriedumā Satversmes tiesa jau iet pat tik tālu, ka pārliecinošā konstatējuma formā norāda “[..] lai pēc viendzimuma partneru ģimenes attiecību tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā Ministru kabineta noteikumos ietvertais ģimenes ekonomiskās un sociālās aizsardzības un atbalsta tiesiskais regulējums būtu saskanīgs ar jauno ģimenes attiecību tiesisko regulējumu”. Kā redzams, Satversmes tiesa ir pilnīgi pārliecināta, ka likumdevējs noteikti pakļausies tās vēlmēm un norādījumiem “no augšas”, bez ierunām pieņems šādu jaunu regulējumu un tas noteikti stāsies spēkā.

Taču šeit jāsaka: “Stop”! Ir jāpārbauda, kur tieši Satversmes tiesas spriedumā atrodas šis tiesnešu vēlmju apraksts pavēles formā. Jā, tieši tā: tas atrodas nevis sprieduma nolemjošajā daļā (tekstu skat. augstāk), kas ir saistoša un obligāta, bet gan sprieduma secinājumu daļā nesaistošo jeb blakus argumentu kategorijā. Īsi sakot, visas šīs tiesnešu vēlmes pieskaitāmas pie tā sauktajām garāmejošajām piezīmēm (obiter dicta), tas ir, “kas būtu, ja būtu tā, kā šobrīd nav”. Šādiem obiter dicta,kā iepriekš jau tika norādīts, nav saistošas juridiskas nozīmes konkrētas lietas izlemšanā un tiem nav saistoša spēka attiecībā uz citām tiesām un iestādēm. Turklāt, raugoties arī no izvietojuma vietas sprieduma secinājumu daļas tekstā, ir redzams, ka šī “vēlmju simfonija” ir ierakstīta “sprieduma beigu daļā pirms tiesas apsvērumiem par sprieduma nolēmumu daļas sekām” (tātad, parastajā obiter dicta izvietojuma vietā).

Jājautā: kādu spēli Satversmes tiesa pašlaik izspēlē ar likumdevēju? Vazā deputātus “aiz deguna”? Palīdz vienu politisko ideoloģiju pārstāvošajiem deputātiem “piespiest” pakļaut savām interesēm citu politisko strāvojumu deputātus? Kādēļ norisinās visas šīs politiskās, ideoloģiskās spēles, kurām nav nekāda sakara ar tiesas spriešanu konkrētā lietā? Lai to labāk saprastu, ir uzmanīgi jāizlasa Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2015. gada spriedums lietā “Oliari un citi pret Itāliju”.[23] Šajā lietā Eiropas Cilvēktiesību tiesa konstatēja Eiropas Cilvēktiesību Konvencijas 8. panta (tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību) pārkāpumu viendzimuma pāru kopdzīves regulējuma trūkuma dēļ Itālijā. Pievērsiet uzmanību: Latvijā viendzimuma pāru prasības Dzimtsarakstu nodaļās reģistrēt viņu “laulību” aizsākās tieši 2015. gadā.[24] Nespējot caur administratīvo tiesu sistēmu panākt sev vēlamo rezultātu, kādam acīmredzot radās doma Latvijā izveidot tieši tādu pašu situāciju, kāda tika konstatēta Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumā attiecībā uz Itāliju. Kāda tad 2015. gadā bija šī īpašā Itālijas situācija? Pirmkārt, Itālijas Konstitucionālā tiesa jau iepriekš bija atzinusi, ka Itālijā ir nepieciešama viendzimuma pāru tiesisko attiecību atzīšana no likumdevēja puses (tādējādi Itālijas likumdevējs vienkārši nebija izpildījis savas Konstitucionālās tiesas doto uzdevumu). Otrkārt, dažādas Itālijas tiesu varas instances bija nonākušas pie līdzīgiem secinājumiem kā Konstitucionālā tiesa. Treškārt, saskaņā ar sabiedriskajām aptaujām lielā daļā Itālijas sabiedrības bija vērojams atbalsts viendzimuma pāru tiesisko attiecību atzīšanai.[25] Vai lasītāju šajā brīdī nepārņem déjà vu sajūta? Vai Latvijas notikumu scenārijs nelīdzinās toreizējai situācijai Itālijā? Tikai ar vienu atšķirību – Latvijā, iepretim Itālijai, šī situācija izskatās speciāli radīta un jau iepriekš kaut kur izlemta. Tas, protams, rada ļoti nepatīkamu sajūtu par Latvijas tiesu sistēmas profesionalitāti un neatkarību, t. sk. neatkarību no politiskajiem procesiem un ideoloģiskajiem strāvojumiem valstī.

Tomēr šīs “izrādes” režisori un Satversmes tiesa nav ņēmuši vērā vairākus apstākļus, kuri Latviju jūtami atšķir no 2015. gada Itālijas un kuri skaidri izriet no minētā Eiropas Cilvēktiesību tiesas sprieduma. Pirmkārt, konkrētajā Itālijas lietā, kuru skatīja Cilvēktiesību tiesa, bija pavisam citi juridiskie apstākļi, nekā abās Latvijas Satversmes tiesā izskatāmajās lietās. Otrkārt, Itālijas Konstitūcijas normas, par kurām bija izteikusies Itālijas Konstitucionālā tiesa, ir savādākas nekā mūsu Satversmes normas. Treškārt, brīdī, kad Cilvēktiesību tiesa skatīja minēto lietu, Itālijas Parlaments bija jau gandrīz pieņēmis likumu par viendzimuma pāriem. Ceturtkārt, lai kā necenstos aptauju rīkotāji un parakstu vācēji, t. sk., Manabalss.lv platformā, Latvijā lielākā daļa sabiedrības tomēr neatbalsta vai arī nav izteikusi savu atbalstu viendzimuma pāru tiesisko attiecību atzīšanai, jo īpaši, piešķirot šādām attiecībām “ģimenes” juridisko statusu un konstitucionālo aizsardzību.

Bet kā ir ar trešo Itālijas īpašās situācijas elementu – dažādu tiesu varas instanču secinājumiem? Šo trešo faktoru Latvijā tagad steigšus cenšas mākslīgi radīt Augstākās tiesas Senāts. 2021. gada decembrī Senāts taisīja spriedumu kādā lietā, kurā pieteicēji kā argumentu bija minējuši sekojošo: “Arī Latvijā konstatējami tādi apstākļi, kādus Eiropas Cilvēktiesību tiesa atzina par juridiski nozīmīgiem lietā “Oliari un citi pret Itāliju”.[26] Tālāk, izskatot kasācijas sūdzību, Augstākā tiesa nonāk pie secinājuma un attiecīgi arī norāda zemākas instances tiesām sekojošo “tiesai [domāta apgabaltiesa, kur skata pieteikumu par Civilstāvokļa aktu reģistrācijas nodaļas atteikumu reģistrēt divu viendzimuma personu ģimenes attiecības] būtu jākonstatē, vai pieteicēju attiecības ir atzīstamas par ģimenes attiecībām [..]. Izšķirošais ir tas, ka divas pilngadīgas personas brīvi ir paudušas gribu uzturēt ģimenes attiecības. [..] Līdz brīdim, kad likumdevējs būs izveidojis atbilstošu tiesisko regulējumu, šāds spriedums, ar kuru ir konstatēts, ka konkrētu personu attiecības ir atzīstamas par ģimenes attiecībām Satversmes 110. panta izpratnē, arī aizstās valsts īstenotu šo attiecību reģistrāciju [..]”.[27]

Uzreiz jāatzīmē divas svarīgas lietas. Pirmkārt, skatot lietu par civilstāvokļa aktu reģistrāciju, administratīvajām tiesām ir jāpaliek savos tiesiskajos rāmjos un līdz ar to jāievēro valstī spēkā esošie likumi, kuri skaidri nosaka, kuras civiltiesiskās attiecības vispār ir iespējams reģistrēt. Šeit jāsaprot, ka civilstāvokļa reģistrācija ir administratīvas dabas pasākums, taču, lai kaut ko vispār reģistrētu, tam ir jābūt paredzētam civiltiesību normās, piemēram, Civillikumā. Nevar kā “civilstāvokli” reģistrēt kaut ko, kas citos likumos (piemēram, Civillikumā) nav konkrēti paredzēts. Civilstāvokļa aktu reģistrācijas likuma 1. pants skaidri nosaka, ka Latvijā civilstāvokļa aktos var reģistrēt laulības noslēgšanas, dzimšanas un miršanas faktu; neko citu civilstāvokļa aktos reģistrēt likums neatļauj.

Šeit ir jāsaprot, ka gan laulības noslēgšana, gan personas dzimšana vai miršana juridiski ir noteikti Civillikumā. Savukārt civilstāvokļa aktos reģistrē tikai šo triju civiltiesisko notikumu faktu kā tādu. Civilstāvokļa akts ir fakts vai notikums personas dzīvē, kas rada, izmaina vai izbeidz ar personas radniecību saistītās ģimenes un citas mantiskās un nemantiskās tiesības un pienākumus.[28] Tas, kā tālāk saprast vārdus “ar personas radniecību saistītāsģimenes un citas mantiskās un nemantiskās tiesības un pienākumus”, ir noskaidrojams Civillikuma (tātad privāttiesību) kontekstā. Līdz ar to tas, ko savā spriedumā piedāvā konstatēt Augstākā tiesa – konkrētu personu attiecības atzīt par ģimenes attiecībām – iziet ārpus administratīvo tiesu kompetences (vēlreiz uzsveru: “ģimene” ir privāttiesiskas dabas jēdziens). Tādējādi Augstākās tiesas Senāts iziet ārpus savas kompetences robežām, iesniedzoties privāttiesiskajā jomā.

Otrkārt, Augstākā tiesa visā nopietnībā paredz, ka likumdevējam esot obligāti jāpieņem likums, kas ļautu viendzimuma personām tieši reģistrēt savas attiecības. Taču, kā jau redzējām, nekas tāds no abiem Satversmes tiesas spriedumiem neizriet. Tātad Augstākā tiesa pilnīgi patvaļīgi iet vēl tālāk par Satversmes tiesu. Kurš tai atļāva un to pilnvaroja šādi rīkoties? Neviens.

Ko darīt?

Noslēgumā jācenšas atbildēt uz jautājumu: “Ko darīt likumdevējam? Vai tiešām Saeimai jāpieņem Civilās savienības likums?”

Lai atbildētu uz šo jautājumu, likumdevējam – t. i., šajā gadījumā, Saeimai – ir jāapzinās, ka tikai viņam ir tiesības noteikt tiesībpolitiskas dabas jautājumus un par tiem lemt. Neviens nav piešķīris tiesām konstitucionālas pilnvaras iestāties likumdevēja vietā, kā arī dot likumdevējam norādes par to, kādi likumi un cik ilgā laika posmā tam būtu jāpieņem. Starp citu, pati Satversmes tiesa to lieliski apzinās. Par to liecina fakts, ka tiesas “uzdevums” likumdevējam pieņemt viendzimuma pāru tiesisko regulējumu un atzīt viņus par ģimeni, ir ietverts sprieduma secinājumu daļas nesaistošajā daļā – kā obiter dictum. Tiesa lieliski saprata, ka tai nav tiesību kaut ko tādu ierakstīt sprieduma nolemjošajā daļā. Šī neveiklā “viltība” no Satversmes tiesas puses acīmredzot ir tikusi izdarīta ar domu: neviens jau nesapratīs, kuras sprieduma daļas ir saistošas un kuras ne; tādēļ likumdevējs noteikti iekritīs šajās “lamatās” un darīs visu, lai “izpildītu” Satversmes tiesas spriedumu pilnā apjomā (no pirmās līdz pēdējai lappusei).

Likumdevējam būtu jāatmet bērnišķīgais naivums un beidzot jāapzinās, ka visa šī Satversmes tiesas sprieduma pieņemšanas sāga, pēc visa spriežot, ir politiski un ideoloģiski iestudēts pasākums, kurā kā spēlētājs darbojas ne tikai Satversmes tiesa. Šis politiskā teātra cienīgais iestudējums ir veidots pēc Cilvēktiesību tiesas sprieduma lietā Oliari un citi pret Itāliju scenārija. Tiem juristiem, kuri daudzmaz regulāri lasa Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumus, tas ir skaidrs un acīmredzams. Līdz ar to jājautā, vai likumdevējs patiešām ļaus iedzīt sevi stūrī, noticot visas šīs patētiskās izrādes “mākslinieciskā scenārija” traģiskumam un likteņa nolemtībai – pieņemt Civilās savienības likumu. Varbūt tomēr Saeimas locekļi sapratīs šo viltību un rīkosies tā, kā bija solījuši saviem vēlētājiem priekšvēlēšanu kampaņas laikā – un, protams, arī tā, kā būtu labāk visas sabiedrības kopējam labumam ilgtermiņā.

[1] Informāciju par likumprojektu un tā virzību skat. šeit: https://titania.saeima.lv/LIVS13/saeimalivs13.nsf/webAll?SearchView&Query=([Title]=*Civilās+savienības+likums*)&SearchMax=0&SearchOrder=4&so=1

[2] Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra spriedums lietā Nr. 2019-33-01 “Par Darba likuma 155. panta pirmās daļas atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam”. Pieejams šeit: https://www.satv.tiesa.gov.lv/web/viewer.html?file=https://www.satv.tiesa.gov.lv/wp-content/uploads/2019/12/2019-33-01_Spriedums-3.pdf#search=

[3] Satversmes tiesas 2021. gada 8. aprīļa spriedums lietā Nr. 2020-34-03 “Par Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 “Noteikumi par valsts nodevu par īpašuma tiesību un ķīlas tiesību nostiprināšanu zemesgrāmatā” 13. punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 91., 105. un 110. pantam”. Pieejams šeit: https://www.satv.tiesa.gov.lv/web/viewer.html?file=https://www.satv.tiesa.gov.lv/wp-content/uploads/2020/07/2020-34-03_spriedums.pdf#search=

[4] Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta 2021. gada 10. decembra spriedums lietā Nr. [..], SKA-[B1]/2021.

[5] Satversmes tiesas likuma 16. panta 1. un 3. punkts.

[6] Satversmes tiesas likuma 16. pantā ir uzskaitītas arī citas lietas, kuras izskata Satversmes tiesa.

[7] Satversmes tiesas likuma 31. panta 10. un 11. punkts.

[8] Satversmes tiesa abu savu spriedumu nolēmumu daļu pamatojusi ar Satversmes tiesas likuma 30.–32. pantu, no kuriem neviens nedod Satversmes tiesai šādas tiesības lemt par to, kādi likumi un ar kādu saturu ir jāpieņem Saeimai.

[9] Satversmes tiesas likuma 32. panta otrā daļa.

[10] J. Neimanis, Satversmes tiesas procesa tiesības. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2019., 267. lpp. Salīdzinājumam, Vācijas Federālās Konstitucionālās tiesas spriedumu gadījumā ar jēdzienu “spriedums” saprot nevis sprieduma tekstu kopumā, bet gan tikai sprieduma nolēmumu daļu un ar to saistītos nesošos motīvus (sprieduma secinājumu jeb motīvu daļā). Tas, ko Vācijas Federālā Konstitucionālā tiesa pasaka blakus tam (obiter dictum), nepieder pie paša sprieduma. Skat.: M. Hong, “Sicher, es geht um Verfassungsrecht: zu obiter dicta und “stare decisis””, VerfBlog, 2015/3/29, https://verfassungsblog.de/sicher-es-geht-um-verfassungsrecht-zu-obiter-dicta-und-stare-decisis/

[11] Turpat, 267., 268. lpp.

[12] Turpat, 268. lpp.

[13] Turpat, 268. lpp.

[14] J. Neimanis, Satversmes tiesas procesa tiesības. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2019, 268. lpp.; V. Bukovskis, Civīlprocesa mācības grāmata. Rīga, 1933, 441. lpp.; Heusch in: Burkiczak/Dollinger/Schorkopf, Kommentar zum BVerfGG, 1. Aufl. 2015, § 31 [Bindungswirkung und Gesetzeskraft].

[15]Ratio decidendi (latīņu val.) – sprieduma pamatojums; princips, nosacījumi, uz kuriem pamatojas spriedums.

[16]Obiter dicta (latīņu val., dsk.) – starp citu pateiktais; garām ejot pateiktais; pa ceļam pateiktais.

[17] L. Schulz, “Funktionen des obiter dictum”, Zeitschrift für Internationale Strafrechtsdogmatik (ZIS), 10/2018, S. 403, 405.

[18] Satversmes tiesas tiesnesis, Dr. iur. Jānis Neimanis izdala tikai galvenos argumentus (ratio decidendi) un blakus argumentus, kurus dēvē par obiter dicta. Skat.: J. Neimanis, Satversmes tiesas procesa tiesības. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2019, 268. lpp. No tā var secināt, ka viņš sapludina vienā kopīgā kategorijā blakus argumentus un garāmejošās piezīmes (obiter dicta). J. Neimanis arī norāda, ka blakus argumentus (obiter dicta argumentus) nevar uzskatīt par obligāti saistošiem. To nosaka šo argumentu tikai pakārtotais raksturs tiesas sprieduma nolēmumu daļai.

[19] V. Bukovskis, Civīlprocesa mācības grāmata. Rīga, 1933, 441. lpp.

[20] Skat. Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra sprieduma lietā Nr. 2019-33-01 “Par Darba likuma 155. panta pirmās daļas atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam” 12.2. punktu. Pieejams šeit: https://www.satv.tiesa.gov.lv/web/viewer.html?file=https://www.satv.tiesa.gov.lv/wp-content/uploads/2019/12/2019-33-01_Spriedums-3.pdf#search=

[21] Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra sprieduma lietā Nr. 2019-33-01 “Par Darba likuma 155. panta pirmās daļas atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 110. panta pirmajam teikumam” secinājumu daļas 15. punkts.

[22] Satversmes tiesas 2021. gada 8. aprīļa sprieduma lietā Nr. 2020-34-03 “Par Ministru kabineta 2009. gada 27. oktobra noteikumu Nr. 1250 “Noteikumi par valsts nodevu par īpašuma tiesību un ķīlas tiesību nostiprināšanu zemesgrāmatā” 13. punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 91., 105. un 110. pantam” 15. punkts.

[23] Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2015. gada 21. jūlija spriedums lietā Oliari un citi pret Itāliju (lieta Nr. 18766/11 un Nr. 36030/11).

[24] Šos faktus skat.: Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta 2021.gada 10.decembra spriedums lietā Nr. [..], SKA-[B1]/2021, 1. punkts.

[25] Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2015. gada 21. jūlija sprieduma lietā Oliari un citi pret Itāliju (lieta Nr. 18766/11 un Nr. 36030/11) 185. punkts.

[26] Skat. Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta 2021. gada 10. decembra sprieduma lietā Nr. [..], SKA-[B1]/2021 4.6. punktu.

[27] Turpat, 22. un 23. punkts.

[28] Civilstāvokļa aktu reģistrācijas likuma 2. pants.

Karš un aborts jeb krieva bērns

Kad uzzināju par Krievijas iebrukumu Ukrainā, man, tāpat kā daudziem citiem, acīs saskrēja asaras. Kā tas iespējams? Kas notiks tālāk? Visa pasaule bija šokā. Kad pirmais apstulbums bija pāri, cilvēki vēl nepiedzīvotā vienotībā metās darīt visu iespējamo un neiespējamo, lai palīdzētu Ukrainai un tās tautai. Ziedoja līdzekļus, koncertēja, protestēja, piegādāja humāno palīdzību. Nebija neviena, kas stāvētu malā. Laikam tādu vienotību Latvijā nebiju piedzīvojusi kopš Atmodas laikiem. Neatceros, kur biju lasījusi, ka karš izceļ cilvēkā labāko un sliktāko. Es jutos priecīga, ka mēs spējam izvilkt no sevis labāko, lai palīdzētu citai tautai.

Taču tad šī palīdzības sniegšana pēkšņi ieņēma tādu virzienu, ko personīgi izjutu kā pļauku sejā. “Panorāmā” dzirdēju ziņu, ka tiek veiktas izmaiņas Ukrainas civiliedzīvotāju atbalsta likumā, lai ukraiņu bēgles bez formalitātēm varētu saņemt valsts apmaksātu abortu. Nebūs nepieciešama policijas izziņa un ārstu konsultantu slēdziens, nebūs obligāts 72 stundu pārdomu laiks. Veselības ministrs Daniels Pavļuts par šo lēmumu sacīja, ka viņš kā politiķis un kā vīrietis uzskata, ka tas ir tikai un vienīgi sievietes lēmums, kā viņa rīkojas attiecībā uz savu ķermeni, īpaši, ja tas, kas noticis, ir noticis kara rezultātā, un ka mums nav teikšanas par to ne kā laicīgai varai, ne kā vīriešiem. Īpaši vīriešiem esot jāvairās paust viedokli par to, kā šādā situācijā būtu jārīkojas (citēju, atstāstot no ziņu ieraksta). Ziņu sižetā piebilda, ka šo pakalpojumu varēs saņemt arī tās bēgles, kuras apmetušās kādā citā valstī, kur šādu pakalpojumu nevarot saņemt, piemēram, Polijā.

Acīmredzot tieši uz to reaģēja arhibīskaps Zbigņevs Stankevičs, kurš atzīmēja, ka krievu karavīru izvarošanas rezultātā ieņemtie bērni ir pelnījuši tiesības dzīvot. Taču tīmeklī tas izraisīja sašutuma vilni. Rakstniece Monika Zīle to nodēvēja par sātana padomu. Dāvis Stalts par to tvītoja, ka uzstāt uz bērna saglabāšanu pēc izvarošanas ir antihumāni un pretīgi. Lauris Reiniks teica, ka cilvēkam ir jābūt ļoti aptumšotam un cietsirdīgam, lai ko tādu teiktu. (Žēl, ka viņi neieklausījās Veselības ministra padomā vīriešiem par šo jautājumu neizteikties). Pārējos komentārus tie, kas vēlas, var atrast saitē.[1]

Šo ziņu sakarā es vēlētos atzīmēt, ka grūtniecība laikam ir vienīgā tēma, kurā neviens neprasa kompetenci un zināšanas no tiem, kuri grib izteikties; tiek uzskatīts, ka pati dzemdes esamība cilvēku nodrošina ar pietiekamu zināšanu apjomu. Tādā gadījumā visi cilvēki varētu droši izteikties, piemēram, par zarnām, jo abiem dzimumiem tās ir. Taču attiecībā uz zarnām laikam domājam, ka, jā, zarnas gan visiem ir, bet, kā tās funkcionē, priekšstats tomēr varētu būt visai nepilnīgs. Taču vīriešus ginekologus vai akušierus gan vajadzētu diskreditēt, jo viņiem nav dzemdes. Es gan teiktu, ka, lai izteiktos par abortu veikšanu kara bēglēm, ir nepieciešams vismaz minimāls priekšstats par vairākām lietām:

1) ir jāsaprot, kas ir izvarošana karā un ar ko tā atšķiras no izvarošanas miera laikā;
2) ir jāsaprot, kādas pēc kara beigām ir kara izvarošanas sekas sabiedrībā;
3) ir jāzina kaut vai pavisam nedaudz, kāda ir izvarošanas upuru psiholoģiskā reakcija un kas palīdz atveseļoties;
4) ir jāsaprot, kā norisinās grūtniecība un kādas ir cilvēka attīstības stadijas;
5) ir jāsaprot, kas ir aborts un kā tas tiek veikts.

Ar saprašanu es šeit domāju kaut vai vispārīgu priekšstatu par šiem jautājumiem, kas tomēr prasa iedziļināšanos. Uzskatu, ka vīrietis par to var izteikties tikpat labi kā sieviete, ja vien viņš ir pietiekami zinošs. Tāpat es domāju, ka daļai sieviešu nav ne jausmas, kā funkcionē viņu reproduktīvie orgāni. Patiesībā, neļaujot vīriešiem izteikties par nedzimušajiem bērniem, droši vien tiek pieņemts, ka visas sievietes būs par abortu atļaušanu un tikai vīrieši būs pret tiem. Tomēr tā nav. Es neesmu vīrietis, esmu iznēsājusi un dzemdējusi bērnus, esmu pret abortu jebkuros apstākļos un šajā rakstā paskaidrošu, kāpēc. Vismaz nevarēs teikt, ka man nav dzemdes un tāpēc jāklusē.

Taču, pirms runāt par abortiem, gribu runāt par karu, lai mani neapsūdzētu, ka es nesaprotu, kas notiek karā. Varbūt es nesaprotu pilnībā, bet es noteikti esmu par to domājusi un mēģinājusi saprast.

Domāju, ka starp tiem Latvijas iedzīvotājiem, kuri apzinātā vecumā vēl ir dzīvojuši PSRS, būs daudz tādu kā es, kuri dzīvoja Otrā pasaules kara ēnā un kurus gatavoja iespējamajam karam. Televīzijā bija ļoti daudz filmu par “Lielo Tēvijas karu”. Manā bērnībā notika PSRS karš Afganistānā. Es dzīvoju netālu no Salaspils nāves nometnes memoriāla, kura uzraksts “Aiz šiem vārtiem vaid zeme” bērnībā man iedvesa šaušalas. Pusaudža vecumā es izlasīju autoru kolektīva grāmatu Salaspils nāves nometnē, un man pēc tam rādījās murgi. Vēlīno padsmit gadu vecumā es apzinājos, ka vairāk par visu es vēlos saprast, kāpēc vieni cilvēki kļūst ļauni un ļoti ļauni, un dēmoniski ļauni, bet citi ne. Likās, ka karos atrodams visu ļaunumu koncentrāts. Taču tad nāca sadzīviskas rūpes, ģimene, bērnu dzimšana, dzīve likās skaista un bezrūpīga un karu jautājums kaut kur izgaisa. Līdz brīdim, kad no Rīgas pārvācos dzīvot uz laukiem.

Pirmais satricinājums bija, kad, iepazīstot apkārtni ap mājām, burtiski pāris kilometrus no tām uzdūros Sarkanās armijas karavīru apbedījumam. Vienkārša zemes ceļa malā. 500 krituši krievi Latvijas zemē. Es viņus saskaitīju. Uz pieminekļa bija rakstīts: “Večnaja slava gerojam”. Apbedīšanas gads – 1944. Nodomāju, ka te droši vien bijušas kādas kaujas. Taču, ar bērniem pabraukājot pa tuvāko apkārtni, atklāju, ka šādi kapi ir visur. Pirmais pasaules karš. Otrais pasaules karš. Glītie individuālie vācu kapi. Kopīgie sarkanarmiešu kapi. Atradu pat 1705. gadā kritušus zviedrus. Visur, visur, kur vien aizbrauc, – kapi, kapi, kapi.

Aleksandra Grīna romānā Dvēseļu putenis Artūrs piedzīvo tādu kā sapni vai vīziju, kur kritušie nāk pie viņa ar tukšām sejām. Varbūt man ir dzīva iztēle, bet es šo mirušo klātbūtni ļoti izjutu un kara ļaunums šķita ārkārtīgi nomācošs. Toreiz lasīju Džonatana Litela romānu Labvēlīgās, un tas visu padarīja gandrīz vai reālu. Tur bija epizode, kurā vācu karavīri ieiet ukraiņu mājā. Mājā ir grūtniece. Viens no viņiem grūtnieci uzšķērž, izņem no viņas dzemdes bērnu, kurš ir dzīvs, un nosit to, triecot ar galvu pret sienu. Par šo rīcību bija šokēti pat vācieša līdzgaitnieki. Pie šīs epizodes vēl atgriezīšos.

Lasīju arī Svetlanas Aleksijevičas grāmatas par sievietēm un bērniem Otrajā pasaules karā.[2] Viņa raksta par karu Afganistānā. Man bija gana daudz informācijas, kā krievi uztvēra vāciešus, bet gribēju arī zināt, kā vācieši uztvēra krievus. Nebija nekāds brīnums, ka manās rokās nonāca anonīmas vācu sievietes dienasgrāmata, kas publicēta pēc kara ar nosaukumu Sieviete Berlīnē.[3] Grāmatā stāstīts, kā Berlīnē ienāca sarkanarmieši un kāds liktenis piemeklēja vācu sievietes. Izvarošanu skaits sasniedza tādus mērogus, ka anonīmā berlīniete nolēma atrast kādu sarkanarmiešu virsnieku, kurš viņu pasargātu, un izstrādāja stratēģiju, kā panākt, lai viņu izvaro tikai šis viens krievs – nevis visi, kas iet garām.

Es nezinu, kurā brīdī tas notika, bet, to visu lasot, sapratu, ka izvarošana karā nav tas pats, kas izvarošana miera laikā. Izvarošana miera laikā ir sievietes personīgā traģēdija, bet karā tā pieņem tādus mērogus, ka sāk ietekmēt sabiedrības dzīvi un cilvēku attiecības vispārīgi. Turklāt izvarotajām sievietēm ir ļoti maz iespēju saņemt līdzjūtību, jo tādā vai citādā mērā cieš visi. Trūkst iekšējo resursu, ko veltīt vēl arī upura saņemto pārestību līdzpārdzīvošanai. Lēnām apjautu, ka izvarošana karā ir militāra stratēģija, kas tiek piekopta, lai pazemotu pretinieku – lai viņu salauztu. Kad vīrieši dodas karā un atstāj mājās sievietes, pretiniekam rodas lieliska izdevība padarīt ienaidnieka sievu un meitu grūtu, lai tad, kad viņš atgriežas no frontes, ģimene būtu izpostīta. Kara izvarošanu baisums slēpjas tajā, ka miera laikā izvarotājs ir viens vai sliktākajā gadījumā vairāki, bet to nav simtiem un tūkstošiem. Miera laikā izvarotājs nevar nesodīts klīst apkārt un iet iekšā jebkurā mājā. Viņš nevar aizvest upuri sev līdzi vai ievākties upura mājā. Miera laikā pat ļoti smagu noziegumu gadījumos, ko veic grupā, būs cilvēki un iestādes, kas to agrāk vai vēlāk apturēs. Karā neviens nepasargās. Valda pilnīga visatļautība. Notiks tas un tik ilgi, cik viņi gribēs. Nav, kur paslēpties. Nav, kur aizbēgt. Viņi ir visur, un viņi dara, ko grib.

Jā, es esmu daudz domājusi par karu. Taču laikam vissmagāk man ir bijis lasīt liecības par pēdējiem diviem militārajiem konfliktiem (noteikti tie nav vienīgie, vienkārši es vairāk nezinu), kuros izvarošana kara laikā bija plaši pielietota kā iebiedēšanas un etniskās tīrīšanas instruments. Viens bija Bosnijas karš (1992–1995) un otrs – Ruandas pilsoņu karš (1990–1994). Pēc aptuvenām aplēsēm Bosnijā tika izvarotas no 12 000 un 50 000 sieviešu, kā arī ap 3000 vīriešu un zēnu. Ruandā skaitļi ir vēl drūmāki: pēc aptuvenām aplēsēm no 100 000 līdz 250 000 tūkstošiem. Pēc abiem konfliktiem tika izveidota Starptautiska krimināltiesa, lai tiesātu par kara noziegumiem. Tādēļ arī izvarošanas fakti, salīdzinot ar senākiem kariem, ir labi dokumentēti. Sievietes ne tikai izvaroja, viņas apzināti sakropļoja un aplipināja ar AIDS (Ruandas gadījumā), lai tādējādi nolemtu lēnai nāvei. Bosnijas gadījumā viņas turēja nometnēs un izmantoja kā seksa verdzenes.[4] Izvarošana bija tikai viens elements šo sieviešu ciešanās, kas līdzinās lipīgam, melnam purvam. Par to lasot vien, jau grimsti bezcerībā un nesaproti, kā viens cilvēks var ko tādu otram nodarīt. Ceri ieraudzīt ļaunuma dzimšanas vietu, notvert to un iznīdēt, bet nevari – tas izslīd starp pirkstiem un izbēg, atstājot aiz sevis asiņainu sliedi.

Ne Bosnijā, ne Ruandā neviens nerūpējās par to, lai šīm sievietēm būtu pieejams aborts, līdz ar to, protams, šo izvarošanu rezultātā piedzima tūkstošiem bērnu. Tomēr dzimšanu skaits pēc izvarošanas ir salīdzinoši mazs. Tas, manuprāt, ir tāpēc (nezinu gan, vai pareizi), ka sievietes reproduktīvā sistēma ir ļoti jūtīga pret stresu. Tai pietiek ar, piemēram, eksāmeniem vai lielu garīgu piepūli, vai fizisku slodzi, lai ieslēgtu taupības režīmu un pārstātu ovulēt – it kā ķermenis pieņemtu, ka tam nepietiks spēka bērnu iznēsāt. Par stresu, ko rada kara darbība, nemaz nerunāsim. Kādas kara laika medmāsas rakstītajā uzgāju pat terminu “kara amenoreja”, kas nozīmē, ka sievietei kara laikā mēnešreizes vispār pazūd. Tomēr, lai cik daudz sieviešu kara laikā būtu neauglīgas, uz tik lielu skaitu vienmēr būs arī tādas, kas tomēr paliks stāvoklī. Pēc aptuvenām aplēsēm izvarošanas rezultātā Bosnijā piedzima 2000–4000 bērnu, bet Ruandā – līdz 20 000 bērnu.

Nemaz nav nepieciešams tālāk pētīt, lai saprastu, ka vietās, kur Ukrainā šobrīd iegājis krievu karaspēks, notiek tieši tas pats, kas noticis jau daudzās citās vietās un citos karos. Ļaunums savā būtībā nav radošs. Tas atkārto vienu un to pašu. Pēc tam, kas atklājās, kad krievus padzina no Bučas, bail pat domāt, kas atklāsies, kad viņi tiks padzīti no citām Ukrainas vietām. Tomēr ticību, ka viņi noteikti tiks padzīti, es gribu sevī turēt dzīvu. Kamēr rakstu šīs rindas, Ukrainā notiek briesmīgi noziegumi, par kuriem mēs vēl nezinām, bet tie noteikti notiek. Mēs uzzināsim un būsim šokā. To paredzot un nojaušot, sirds nevar līdzjūtībā nesažņaugties. Gribas kaut ko darīt, lai šo sieviešu likteni atvieglotu, dziedinātu, palīdzētu vērst uz labu. Tieši tāpēc Latvijas Veselības ministrija ir izsludinājusi šo lēmumu – garantēt ukrainietēm, kas izvarošanas rezultātā ir ieņēmušas krieva bērnu, bezmaksas abortu.

Es tik gari stāstu par karu, jo vēlējos parādīt, ka esmu mēģinājusi iedziļināties un saprast, kas tajā notiek. Kad es saku, ka esmu pret abortu arī kara laikā veiktas izvarošanas gadījumā, tas nav tāpēc, ka runāju nedomājot un pavirši. Es arī esmu sašutusi un satriekta. Es saprotu sievietes, kas notriepa ar sarkanu krāsu kājas un, uzvilkušas galvā maisus, stāvēja pie Krievijas vēstniecības. Jā, tas bija ļoti spēcīgs un pamatots protests pret to, kā krievu karavīri izturas pret sievietēm. Vēstījums bija ļoti jaudīgs. To es noteikti varu atbalstīt, bet es tik un tā esmu pret abortu, pat pēc izvarošanas, un tagad es gribētu pastāstīt, kāpēc.

Vispirms es gribu teikt, ka es ticu Veselības ministra un visu citu šāda soļa aizstāvju labajiem nodomiem. Es ticu, ka viņus vada līdzjūtība, nevis cietsirdība vai ļaunums. Visi jūtas bezpalīdzīgi un šokā, tomēr tieši tāpēc ir jāizvairās runāt muļķības.[5] Nevarētu teikt, ka es līdz galam saprotu aborta aizstāvju nostāju, jo tādi argumenti, kas tikai nosoda pretēja viedokļa paudējus, nekādā ziņā neparāda, uz ko balstās pats viedoklis. Lai kaut ko varētu atspēkot, ir jāsaprot, kā tas tiek pamatots.

Es nespēju saprast, kā abortu atbalstītāji pamato aborta nepieciešamību izvarošanas gadījumā, jo “izvarošana – tātad aborts” tiek piedāvāts kā kaut kas pats par sevi saprotams un neapspriežams. Ja pareizi saprotu abortu atbalstītājus un viņu izteikto pārmetumu cietsirdībā visiem, kas iestājas pret, viņu skatījumā liegt tiesības uz abortu nozīmē vienlaikus noliegt, ka pret sievieti ir pastrādāts šaušalīgs noziegums. Viņuprāt, sievietei tiek uzkrauts “izvarotāja bērns”, ko viņa nespēs mīlēt.[6] Izteikto šausmu sajūtu par izvarošanas rezultātā iestājušos grūtniecību, iespējams, rada arī kāda zemapziņas nojauta, ka nevienam bērnam nevajadzētu rasties vardarbības rezultātā, ka bērns ir mīlestības auglis, un, ja šī vardarbība ir bijusi, tad grūtniecība ir kaut kas nenormāls. Tāpat arī šī viedokļa piekritēji acīmredzami balstās pieņēmumā, ka aborts izvarotai sievietei palīdzēs tikt galā ar traumu.

Te man jāsaka, ka abortu noraidītāji nekad nav uzskatījuši, ka izvarošana nebūtu noziegums. Tas ir otrais smagākais noziegums, ko pret sievieti var pastrādāt, ja pirmo vietu rezervējam sievietes slepkavībai. Taču viņi arī uzskata, ka ieņemtais bērns ir tāds pats izvarotāja upuris kā sieviete, un, ja uz to paskatās šādi, tad traģisku situāciju nekādi nevar uzlabot, stiprākajam nozieguma upurim dodot tiesības nogalināt vājāko šī paša nozieguma upuri. Nekāds taisnīgums tādā veidā netiek atjaunots. Šāda pozīcija var likties nepieņemama, it īpaši, ja nedzimušo bērnu neuzskata par bērnu, taču nevar noliegt, ka tā ir racionāla un loģiska. Tā nav cietsirdīga un ļauna. Tas nav mēģinājums sievieti sodīt. Tas ir mēģinājums nepadarīt traģēdiju vēl lielāku. Lielākā bīstamība jau slēpjas tajā apstāklī, ka, atbalstot abortu izvarošanas gadījumā, mēs uzreiz arī apgalvojam, ka cilvēka dzīvības neaizskaramība ir atkarīga nevis no viņa paša vērtības, bet gan no viņa ieņemšanas apstākļiem.

Atgādināšu par epizodi Litela grāmatā, kur ukraiņu mājā ienāk vācu virsnieks, uzšķērž grūtnieci un nosit pret sienu viņas bērnu. Tur nebija rakstīts, no kā ukrainiete gaidīja bērnu. Vīrs taču bija frontē. No kā viņai bērns? Varbūt viņa bija izvarota, un tas bērns bija no vācieša. Un ja tā būtu? Vai tad būtu morāli pieņemami izņemt bērnu no dzemdes un nosist pret sienu? Jā, grūtnieces uzšķēršanu laikam tomēr visi uzskatīs par nehumānu rīcību, un, lai bērnu izņemtu dzīvu un nosistu pret sienu, viņa tomēr būtu jāuzšķērž, tāpēc tāds variants atkrīt. Bet, lai mēs varētu grūtnieci neuzšķērst, ir jāiekļūst dzemdē, jānogalina bērns un tad jāizvelk tas ārā. Vai tad tas būtu pieņemami? Litelam ir vēl viena epizode ar ebreju slaktiņu, kur vācu karavīri nespēj noticēt, kad viņiem liek nogalināt ebreju bērnus, bet komandieris apelē pie tā, ka savs humānisms ir jāpārvar nācijas interešu dēļ un ka visi šie jaukie bērniņi izaugs par pretīgiem žīdiem, kas tikai savairosies un apdraudēs vācu tautu. Nemaz nešaubos, ka tieši ar šādiem apsvērumiem krievu karavīri spēj šobrīd sabombardēt un sašaut jebko, pat vietas, kur uzrakstīts “BĒRNI”. Bet ko īsti gribam panākt mēs, atpestījot ukrainietes no krievu bērniem? Kas ir tas sliktākais? Man bail, ka ar šādu nostāju mēs izrādīsimies tādi paši kā vācieši, kas šāva ebreju bērnus un zīdaiņus, kā krievi, kas bombardēja ukraiņu dzemdību namu, jo gribam krieva bērna nāvi un sakām, ka atstāt šo bērnu dzīvu ir nehumāni un pretīgi.

Bērniem, kas piedzima izvarošanas rezultātā pēc Bosnijas un Ruandas kariem, drīz būs 30 gadu. Kara izvarošanu apraksti bija šaušalīgi. Un šo kādreizējo bērnu un tagadējo pieaugušo stāsti par savu dzīvi un attiecībām ar savām mātēm bija bezgala skumji un grūtsirdīgi – izņemot tos gadījumus, kad viņi tika adoptēti. Ļoti maz laimes. Ļoti daudz asaru. Karš viņiem vēl nav beidzies. Pēc kara Bosnijā bija ļoti daudz infanticīda gadījumu. Sievietes kopumā šos bērnus nemīlēja. Viņi bija sabojājuši savām mātēm dzīvi. Viss bija tieši tā, kā to prognozē aborta atbalstītāji: viena daļa sieviešu bērnus nemīlēja, nerūpējās par viņiem, viņi auga negribēti.

Tikai problēma jau nebija aborta nepieejamībā. Aborts tikai ļauj sabiedrībai nerādīt sievietei savu aizspriedumaino seju un iestāstīt, ka viņa pati to gribēja. Sievietes nemīlēja savus bērnus, jo viņas pašas ārkārtīgi cieta. Ne vairs no ienaidnieku vardarbības, bet gan no savējiem. Dzīvojot ļoti tradicionālās sabiedrībās šī vārda sliktajā nozīmē, viņas sastapās ar izstumšanu un noraidījumu. Nevis mātes sirds nespēja iemīlēt bērnu, bet gan sabiedrība ap viņām nespēja neuzskatīt izvarošanas upuri par apkaunojumu sev. Pazemota kara laikā un pazemota pēc kara, ko sieviete var bērnam iedot? Ko bērns var just, ja apkārtējie viņu pazemo par to, ka viņš nepazīst savu tēvu? Vai aborts būtu bijis risinājums? Un ko jūt vīrietis, kurš atgriežas no frontes, bet viņa sievai ir bērns no ienaidnieka? Kā viņš tad izturas pret sievu? Bet, ja māsai vai mazajai meitai? Tad varbūt aborts tomēr ir vajadzīgs vīrietim, lai viņš nejustos aizskarts? Turklāt aborta piedāvājums atrisina situāciju, ja karš ilgst dažas nedēļas, bet nedrīkst nedomāt par to, kas notiks, ja karš ieilgs, aborts nebūs pieejams kara dēļ un bērns piedzims kara laikā. Un ko tad mēs teiksim? Vai vispār mēs kādreiz aizdomājamies, ka arī mūsu sabiedrībā ir cilvēki, kas ir ieņemti izvarošanas rezultātā un kas dzird sakām, ka tādiem nemaz nebija jāpiedzimst?[7]

Katra sieviete šāda veida traumu pārdzīvo savā veidā. Daudz kas ir atkarīgs no vecuma, dzīves pieredzes un iekšējiem resursiem, taču jebkurā gadījumā pēc seksuālas vardarbības ir nepieciešama psiholoģiska palīdzība. Traumu nevar padarīt par nebijušu, taču ir jāmēģina piecelties un dzīvot tālāk. Lielākā daļa izvaroto sieviešu Bosnijā un Ruandā to vairs nespēja neatkarīgi no tā, vai bija palikušas stāvoklī, vai ne. Un tas ir pats šausmīgākais. Es īpaši spilgti atceros, ko teica viena 15 gadus veca musulmaņu meitene pēc tam, kad viņu bija izvarojuši serbu karavīri: “Viņi nozaga manu dvēseli.” Viņa nerunāja par savu ķermeni. Viņa jutās tā, it kā būtu pazaudējusi dvēseli.

Nezinu, vai pēckara liecības var salīdzināt ar mākslas filmām, taču poļu režisorei Annai Fonteinai ir filma Nevainīgās (Les innocentes).[8] Tās sižets ir balstīts patiesos notikumos, taču scenārijā noteikti ir arī daudz izdomāta, tāpēc likt to vienos svaru kausos ar tiesas materiāliem, protams, nevar, un es to apzinos. Filma stāsta tieši par kara izvarošanas pārvarēšanu. Galvenās varones ir poļu mūķenes, kuras kara laikā, krievu karavīriem iebrūkot klosterī, tiek izvarotas. Vairākas no viņām paliek stāvoklī. Katra no mūķenēm savu grūtniecību izdzīvo citādi. Filmā nav neviena aborta, ir virkne kļūdainu un nežēlīgu izvēļu, taču beigās mūķenes atrod veidu, kā dzīvot tālāk ar saviem bērniem, un tieši tas viņām ļauj atgūt prieku par dzīvi. Es negribu sīkāk stāstīt, lai nesabojātu skatīšanās prieku tiem, kas nolems to darīt, taču atrisinājums bija tieši spējā pieņemt notikušo. Turklāt filma tuvplānā parāda arī seksuālu vardarbību piedzīvojušas sievietes emocionālās reakcijas, kas no vienas puses ir ļoti atšķirīgas, bet no otras – vienādas tajā ziņā, ka sievietei ir grūti aptvert, kas ar viņu ir noticis un kā uz to reaģēt.

Tas viss mani mudina domāt, ka aborts izvarošanas gadījumos ir vajadzīgs nevis tāpēc, ka sieviete nevarēs bērnu pieņemt, bet gan tāpēc, ka sabiedrība, kurā dzīvojam, nevar šos bērnus pieņemt. Bet, ja man jautātu, kāpēc es šo visu rakstu, es teiktu, ka kaut kādā ziņā, kopš man ir bērni, es jebkuru bērnu pasaulē daļēji izjūtu kā savu. Man ir bērni, un doma par jebkādu abortu mani sāpina. Arī doma par sieviešu ciešanām mani sāpina. Es gribēju pateikt tikai to, ka sieviešu ciešanu dziedināšanai nav nepieciešams upurēt bērnus.[9] Ko jūs teiktu ukraiņu sievietei, kas atzītos, ka ir izvarota un gaida bērnu, ka viņai ir nozagta dvēsele? Kā jūs šo dvēseli atdotu? Piedāvājot bezmaksas abortu?

Domāju par to, ko teiktu es. Droši vien tas varētu būt kaut kas tāds: “Viņi atnāca, visu tavā dzīvē sabradāja un iznīcināja. Viņi cerēja, ka tevi salauzīs un pazemos, ka tu nekad vairs necelsies, ka tev nekad vairs nebūs dzīves, ka viņi aprīs visu. Bet viņi nezināja, cik stipra tu esi. Viņi nezināja, ka tevi nevarēs salauzt. Ja tu padosies, viņi būs panākuši savu. Viņiem būs taisnība. Neļauj viņiem uzvarēt tevī! Nepadodies! Kur ir tavs niknums? Kur ir tavs spīts? Cīnies pretī! Cīnies par savu dzīvi! Tās nav beigas. Tu vari būt laimīga. Un viņi tur neko nevarēs padarīt. Uzaudzini savu bērnu par Ukrainas patriotu. Lai viņi aplaužas! Viņi domāja, ka tu nespēsi, bet tu parādi pigu un izaudzini tādu krietnu cilvēku, kāda esi tu pati. Ieaudzini viņā labāko, kas tevī ir. Tā tu viņus pieveiksi. Tu varēsi. Un es tev palīdzēšu.”

[1]https://tautaruna.nra.lv/slavenibas/378399-kritize-stankevica-viedokli-par-izvaroto-meitenu-abortiem/

[2] Svetlana Aleksijeviča, Sievietes karā, Rīga: Latvijas mediji, 2018; Pēdējie liecinieki, Rīga: Latvijas mediji, 2021, Cinka zēni, Rīga: Jumava, 2014. Par savām grāmatām šī baltkrievu autore sacīja: “Es nerakstu par karu. Es rakstu par cilvēku karā.”

[3] Anonīms, Sieviete Berlīnē, Rīga: Adria, 2005.

[4] Tiem, kas vēlas uzzināt par šo jautājumu vairāk, atliek tikai iegūglēt atslēgvārdus “Bosnia war rape”, īpaši “Visegrad camp” vai “Rwanda war rape”, izlēks daudz un dažādu rezultātu, tai skaitā intervijas ar sievietēm, kas izvarošanu piedzīvojušas.

[5] Ministrs paziņoja, ka tikai sievietes ziņā ir lemt par savu ķermeni un to nevar darīt vīrieši vai laicīga vara. Pirmkārt, laicīga vara to dara arī šobrīd un Latvijā. Ja tā nebūtu, grūtniecības pārtraukšana būtu atļauta līdz pat dzemdībām (un ir valstis, kur tā arī ir). Lai arī grūtniecības pārtraukšanas termiņu mēģina parasti pamatot ar zinātniskiem uzskatiem par augļa attīstību vai dzīvotspēju, zinātne visur ir viena, bet termiņi, līdz kuram var veikt abortu, dažādās valstīs ir dažādi un vairāk atspoguļo nevis zinātniskus uzskatus, bet to, cik sabiedrība ir konservatīva. Latvijā aborts ir atļauts līdz grūtniecības 12. nedēļai. Ja parēķinām, ka sieviete par savu grūtniecību uzzina 4. vai 5. grūtniecības nedēļā, viņai atliek kādas 7 vai 8 nedēļas, kurās lemt par savu ķermeni. Tāpat arī noteikums, ka vīrieši nevar lemt, kas sievietei ir jādara, acīmredzot attiecas tikai uz gadījumiem, kad vīrietis apgalvo, ka bērns ir jāsaglabā. Ja vīrietis izsakās par sievietes tiesībām uz abortu, tad viņam nav jāklusē. Tāpat arī vīrieši, kas sievietēm abortus veic, netiek uzskatīti par nekompetentiem un apklusināmiem.

[6] Šīs idejas es neizdomāju pati. Tās pasmēlos komentāros pie arhibīskapa Zbigņeva Stankeviča Facebook ieraksta kara izvarošanas bērnu dzīvības aizstāvībai.

[7] Britu psihiatre Ruta Seiferte pievērš uzmanību faktam, ka reizēm izvarošana sabiedrību aizvaino vairāk nekā pašu izvarošanas upuri. Pilnu rakstu vērts izlasīt šeit: https://www.trtworld.com/perspectives/genocidal-rape-and-the-invisible-children-of-bosnia-48312

[8] Šobrīd skatāma arī Tet interneta televīzijā.

[9] Daži no resursiem par karā ieņemto bērnu likteņiem Bosnijā: https://www.theguardian.com/world/2015/jul/12/alen-muhic-bosnia-war-baby
https://www.youtube.com/watch?v=tZIY6oUO17M Children of Bosnian wartime rape victims search justice
https://www.dw.com/en/bosnias-invisible-children-of-rape-demand-rights/av-44740891
https://www.nbcnews.com/id/wbna8007740
https://deeply.thenewhumanitarian.org/womenandgirls/articles/2017/11/24/20-years-after-bosnian-war-rape-survivors-still-live-with-trauma
un Ruandā:
https://www.bbc.com/news/world-africa-48673713
https://www.reuters.com/article/us-rwanda-genocide-aids-feature-idUSKCN1RN00C
https://www.washingtonpost.com/sf/world/2017/06/11/rwandas-children-of-rape-are-coming-of-age-against-the-odds/
https://edition.cnn.com/interactive/2019/04/africa/rwandan-daughters-cnnphotos/

Krievijas kultūras pieredze un fašisms

Varētu piekrist tiem politologiem un sociālās dzīves analītiķiem, kuri 2022. gada 24. februāra rītā konstatēja: mēs esam pamodušies citā, negaidītā realitātē. Sākoties Krievijas agresijai Ukrainā, ir sabrukusi līdzšinējā, vairāk vai mazāk par racionālu uzskatītā pasaules kārtība, mēs pat nespējam prognozēt, kas varētu notikt rīt, nav izslēgtas atomkara briesmas. Vienlaikus jāvaicā, vai Rietumu pasaule pārāk ilgi nav gulējusi letarģiskā miegā, atradusies cītīgi producētu iedomu un ilūziju gūstā, neatlaidīgi un nekritiski piedēvējot visai cilvēcei (jebkurai sabiedrībai, arī Krievijai) pasaules redzējuma formas un domāšanas īpatnības, kas raksturīgas tikai Rietumu civilizācijai.

Gribētos oponēt šobrīd Rietumos populārajam sauklim: tas ir Putina karš! Jā, Putins un viņam tuvās militāristu un spēka struktūru aprindas varēja izraisīt karu, taču neviens karš nav iespējams, ja to neatbalsta plašāka sabiedrības daļa. Par to, akcentējot vainas aspektu, savā 1944. gada 28. jūlija runā izteicās arī Vinstons Čerčils: “Ja visa zeme pieļāva, ka pār to valdīja tirāns (A. Hitlers – R. K.), tad vainot par to nevar tikai tirānu.” Kā to apliecina Levadas sabiedriskās domas pētījumu centra (Maskava) veiktās aptaujas, pozitīva attieksme pret Krievijas agresiju Ukrainā ir aptuveni 70% iedzīvotāju (pēc citiem datiem aprīļa sākumā jau 83%). Par karojošu nacistu V. Žirinovski vairākkārt ir balsojuši miljoni Krievijas vēlētāju. Aktīvi karu atbalsta Krievijas Pareizticīgās baznīcas vadība.

Aplūkojot Krievijas kultūras pieredzes un fašisma saistību, centīšos argumentēti apstiprināt pamattēzi: Krievijas agresīvā darbība arī mūsdienu pasaulē sakņojas gadsimtos kultivētajā militārismā un citās dominējošas kultūras orientācijās.

Lai noskaidrotu Krievijas militārisma iespējamo saistību ar kultūru, jāveic padziļināta kultūras kā sociāla fenomena analīze, jāpēta etnosa pasaules redzējuma un domāšanas specifika. Līdz ar to iezīmējas arī pētījuma galvenais uzdevums – atsegt vēsturiski noteiktā praksē un pārliecībās sakņoto, universālo Krievijas kultūrvēsturisko struktūru (mīta formas, lielie naratīvi, specifiska ikdienas apziņa, reliģija, filosofija) kopsakaru, kura kontekstā izgaismotos arī atsevišķas “krievu pasaules” īpatnības.

Saprotams, ka šāds uzdevums prasa arī noteiktu kultūras teorētisku izpratni. Reizē ir skaidrs, ka neko neatrisināsim, balstoties uz joprojām populāro pieņēmumu, ka “kultūra ir viss, ko radījis cilvēks”, proti, nacionālā kultūra ir viss, ko radījusi aplūkojamā nācija. Šāda “definīcija” arī agresijas un kultūras attiecību analīzē vienkārši nedarbojas.

Jēdziens “kultūra” iezīmē vienu no mūsdienu filosofijas mezglpunktiem. Kultūru kā cilvēka spēju un cilvēciskās pasaules kultivāciju var aplūkot no visdažādākajiem skatpunktiem – no filosofiskā, reliģiskā, vēsturiskā, socioloģiskā, politiskā, etnogrāfiskā utt.

Mūsdienīga kultūras interpretācija nobrieda I. Kanta filosofijas kontekstā (pats Kants kultūras problēmu netematizē). I. Kants Rietumu filosofijā iedibināja jaunu paradigmu (tā dēvēto Kopernikam līdzīgo pavērsienu), pievēršot uzmanību cilvēciskās subjektivitātes konstituējošajām aktivitātēm. Šo aktivitāšu rezultātā cilvēks būtībā “producē” pasauli, t. i., tā kļūst par “parādību pasauli”.[1] Kanta filosofijā mēs nepārprotami varam saskatīt pasaules fenomenoloģiska aplūkojuma aizsākumus, turklāt Rietumu filosofija, pēc raksta autora pārliecības, savā būtībā pakāpeniski transformējas par kultūras filosofiju. Nav pārsteidzoši, ka šo pasaules izpratnes un interpretācijas līniju turpmāk izvērš neokantieši. Divdesmitā gadsimta pirmajā pusē tā spilgtāko iemiesojumu gūst neokantieša (atsevišķās izpausmēs – fenomenologa) Ernsta Kasīrera (Cassirer) simbolisko formu filosofijā.[2] Tieši spējā radīt simbolisku realitāti Kasīrers saskata cilvēka būtību atšķirībā no jebkuras citas dzīvas radības.

Sabiedrības attīstības gaitā veidojas katrai tautai un cilvēku kopumam raksturīgas dzīvesformas, kas sevī ietver gan attieksmi pret pasauli, gan emocionalitātes un pasaules izzināšanas un izpratnes veidus. Cilvēks rīkojas saskaņā ar šīm formām – viņš zina, ka jādara tieši tā un ne citādi. Turklāt nav pat svarīgi, vai viņš apzinās, ka rīkojas saskaņā ar kādu regulatīvu formu (normu). Šīm formām piemīt īpaša uzskatāmība, tās pārstāv, aizstāj savā nedalāmībā simtiem un tūkstošiem cilvēcisko attiecību un sakaru. Tās, būdamas pieredzes un rīcības postulāti, kļūst par kaut ko līdzīgu pasaules saprašanas un apguves instrumentiem. Šādi veidojumi, sākot ar rīcības formām un beidzot ar savdabīgiem apziņas pirmtēliem, kas nosaka cilvēka attiecības ar pasauli, citu cilvēku un Dievu, regulē mūsu eksistenci visdažādākajās jomās. Bez šādām formām nav iespējama sabiedrības eksistence, tās ir objektīva realitāte, tās vienkārši ir. Svarīgi piebilst, ka daudzos izpausmes veidos šīm formām piemīt arī represīvs raksturs, tās diktē noteiktu rīcību. Atbilstoši šo formu kopumam (veselumam) un specifikai veidojas noteiktas noturīgas sabiedriskās attiecības sociuma ietvaros, arī konkrētas sabiedrības attieksme pret ārpasauli (agresivitāte, pacifisms, izolacionisms, orientācija uz sevi utt.).

Sekojot E. Kasīrera, M. Vēbera un K. Gīrca filosofiskajai tradīcijai,[3] kultūru varētu domāt (nevis viennozīmīgi definēt) kā simbolisku realitāti, kā “cilvēka austu nozīmju tīklu” (K. Gīrcs), universālu veselumu, jēgas vienību, kas katram reģionam, vēsturiskajam laikmetam, etnosam piešķir neatkārtojamību (savdabību), tādējādi padarot to par “kolektīvu personību”. Izceļot šo veseluma, jēgas vienības (jēgveidojumu tīkla) aspektu, kultūru iespējams interpretēt kā cilvēcības formu, eksistences veidu un tehnoloģiju, kas realizējas noteiktās mentalitātes formās, eksistenciālajos arhetipos (cilvēka darbības un pasaules skatījuma pirmtēlos) un visā to lietu un parādību kopumā, kuru varētu saukt par konkrēti vēsturisko “cilvēcisko pasauli”.

Atzīmēsim, ka 20. gadsimta strukturālisms (Levī-Stross (Levi-Strauss)) orientējās uz centieniem izskaidrot cilvēka rīcību, pastāvīgi rekonstruējot simboliskos kodus, kas izraisa noteiktu rīcību. Šie kodi ir pārsubjektīvi eksistējošas diferences sistēmas, kuras cilvēks varētu arī neapzināties. Rīcības subjektīvā motivācija strukturālismam galu galā ir nesvarīga.

Iespējams, ka dažiem apgalvojumiem, kas sastopami šeit piedāvātajā kultūras izpratnes teorētiskajā izklāstā, būtu nepieciešama konkretizācija, īpaši akcentējot tos aspektus, kas noteiktā elementu konstelācijā varētu raisīt agresīvu rīcību.

Viens no šādiem iepriekš izteiktajiem apgalvojumiem bija: kultūru var interpretēt kā “kolektīvu personību”. Šāds apgalvojums visai nepārprotami saistās ar diskusijām par “kolektīvās identitātes” iespējamību. Ir jāatzīst, ka jebkura “kolektīva identitāte” ir sava veida teorētisks konstrukts, taču šādu konstruktu pamatā (ja vien tie nav ideoloģiska pasūtījuma produkts) var būt reālas pieredzes formas, kuras kļūst par instrumentiem, mehānismiem cilvēcības fenomena uzturēšanai. Atcerēsimies, ka līdzīgu konstruktu – “ideālformas” savulaik sekmīgi izmantoja Makss Vēbers sociālo procesu analīzē. “Ideālforma”, “kultūra kā kolektīva personība” nekādā ziņā nenozīmē centienus jebkuru personu, sociālo grupu pakļaut vienotam un absolūtam mēram. Runa ir par tāda teorētiskā rīka izmantošanu, kas labāk varētu iezīmēt kādas kultūras specifiku, neizslēdzot novirzes no dominējošās kultūrformas.

Piebildīsim, ka nacionālā savdabība (identitāte) vispilnīgāk un nepārprotamāk atklājas aktuālajā sociālajā praksē.

Bieži vien nacionālās identitātes saknes tiek meklētas (un arī atrastas) aizvēsturiskā senatnē. Kā piemērus te varētu minēt kaut vai klasiskos Marsela Granē (Granet) apcerējumus Ķīnas kultūras izpētes jomā vai K. Levi-Strosa (Lévi-Strauss) arhaisko sabiedrību analīzei veltītos darbus. Makss Vēbers ir pārliecināts, ka visi svarīgākie pasaules uzskata jautājumi sakņojas ticībā, un tāpēc pasaules uzskata problemātika lielā mērā sakrīt ar reliģisko apziņu, kuras izpētei viņš pievērš uzmanību visu mūžu. Veicot kristietības, jūdaisma, senās Ķīnas un Indijas reliģiju izpēti, arī Vēbers meklē pirmformas, kurām varētu būt noteicoša loma atbilstošo kultūru attīstībā gadsimtu un pat gadu tūkstošu ritumā. Tomēr, summējoties specifiskiem sociālās prakses elementiem, jebkurā laikmetā nacionālajā identitātē var aizsākties būtiskas izmaiņas. To konstatē arī Vēbers, analizējot protestantiskās ētikas ietekmi uz kapitālisma attīstību Jaunlaiku kultūras kontekstā. Pēc Vēbera domām, protestantiskā apziņa rada “vēsturisku indivīdu”, t. i., vēsturiski pastāvošu parādību kompleksu.[4] Vēl vairāk, šī apziņa, kļūstot par būtisku Rietumu sabiedrības daļas identitātes elementu, atstāj vēsturisku ietekmi uz visu šās sabiedrības turpmāko attīstību. Sekojot Vēberam, varētu pieļaut, ka arī krievu Pareizticīgā baznīca ir radījusi un turpina radīt “vēsturisku indivīdu”.

Domājam, ka pārliecību par vairāk vai mazāk noturīgas nacionālās identitātes esamību apliecina arī ievērojamā 20. gadsimta kulturologa un vēsturnieka Franca Borkenava (Franz Borkenau) izteikumi, pārdomājot ebreju kultūras un identitātes būtību gadsimtu tvērumā. Borkenavs raksta: “Ebrejiskā identitāte sadursmē ar moderno dzīvi nesabruka, kā tas notika ar citu Millets[5] etniskajām identitātēm. Vienalga, ticīgi vai neticīgi, ebreji gandrīz visur saglabāja savu raksturu un savu kā ebreju kontinuitāti”.[6] Atbildot uz pazīstamā 20. gadsimta angļu vēsturnieka A. Toinbija pārmetumiem cionismam, Borkenavs vēl saasinātākā veidā akcentē ebreju spēju saglabāt savu patību. “Kamēr Toinbija nosodošie spriedumi par cionismu un ebrejiem vispār attiecas uz dažām mūsdienu ebreju dzīves virspusējām iezīmēm, nacisti sagrozīja un sātaniskoja kādu citu nesalīdzināmi dziļāku aspektu – stūrgalvību, ar kādu ebreji pastāvēja uz to, lai jebkuros apstākļos paliktu ebreji”, raksta Borkenavs.[7] Piebildīsim, šobrīd V. Putins un krievu nacisti sātanisko ukraiņu vēlmi palikt ukraiņiem.

Kaut arī lielākā daļa 20. un 21. gadsimta sākuma perioda kulturologu ir pārliecināti par īpaši strukturētas nacionālās identitātes esamību, pastāv arī pretējs viedoklis, kas uzsver, ka jebkādas sarunas par kolektīvu identitāti būtu jānoraida kā “nacionālistiskas” un “ideoloģiski aizdomīgas”. Vācu autors R. Krekels (R. Kreckel) šajā sakarībā raksta: “Tikai indivīdi var izveidot identitāti. Grupas to nevar. Arī sabiedrībām (vai “nācijām”) nepiemīt nekāda īpaša identitāte.”[8] Aplūkojot R. Krekela izteikumus iepriekš minēto autoru atzinumu un argumentu kontekstā, varētu domāt, ka Krekela uzskatu ietekmējis pārspīlēts politkorektums (šā raksta autoriem nekas nav iebilstams pret adekvātām politkorektuma formām). Noteiktas nacionālās identitātes formas savu realitāti neskaitāmas reizes (arī saistībā ar militāru agresiju) ir apliecinājušas arī mūsdienu pasaulē (20., 21. gadsimtos).

Mūsdienu aktuālo politisko procesu (21. gadsimta pirmās desmitgades) kontekstā īpaši izceļas Krievija ar tās ilgstoši piekopto militārisma unvalsts terorisma praksi, kas gan laika intervāla, gan vēriena ziņā tālu pārspēj franču “lielā terora” uzbangojumus. Valsts terors Krievijā ir plaši pētīts fenomens gan pašā Krievijā, gan arī pārējā pasaulē. Tas guvis pamatīgu atspoguļojumu krievu rakstnieka A. Solžeņicina darbos (Gulagaarhipelāgs), angļu vēsturnieka R. Konkvista pētījumos (Lielais terors) un daudzu citu autoru apcerējumos. Nepretendēju sniegt jaunu informāciju par šo daudz pētīto tēmu. Gribētos norādīt vien uz dažiem aspektiem, kas militārisma un valsts terorisma sakarībā saistās ar krievu kultūru kā “kolektīvo personību”, resp. nacionālo identitāti. Nav tā, ka par šo tēmu nebūtu runāts, taču politkorektums uzstājīgi prasa šādas sarunas pieklusināt. Tāpēc būtu labāk ļaut par to runāt pašiem krievu autoriem. Norādīsim kaut vai uz krievu politologa D. Oreškina atzinumiem (protams, līdzīgas domas pauž arī citi autori). Pēc viņa pārliecības, Krievija daudzējādā ziņā ir Zelta ordas mantiniece un Krievijas ekspansionistiskās politikas saknes meklējamas arī Zelta ordas vērtību orientācijās, t. i., būt nemitīgā kustībā, sagrābt citu etnosu teritorijas (daudzos gadījumos bezjēdzīgi) un tās pārvaldīt utt.[9] Tas iezīmē Krievijas īpašo un traģisko situāciju arī mūsdienu pasaulē, kas universālā nozīmē izpaužas kā nespēja pievērsties sev, savas valsts celtniecībai, bet gan nemitīga gatavība izdarīt lēcienu uz ārpasauli. Sociālie pētījumi liecina, ka tikai neliela Krievijas sabiedrības daļa būtu gatava atdot Japānai Otrā pasaules kara beigās Krievijas sagrābtās japāņu salas (svešas iekarotas teritorijas krievu kultūrapziņā kļūst par “roģinu”). Domājams, ka tieši impērisms kā augstākāvērtība ir faktors, kas Krievijā ļauj uzturēt agresīvu militārismu līdz pat šai dienai.

Totalitāras regulācijas sakarībā gribētos atzīmēt vēl kādu salīdzinoši jaunu parādību: vairākas pasaulē plaši pazīstamas Krievijas nevalstiskās organizācijas (piem., “Memoriāls”) ir pasludinātas par ārvalstu aģentiem. Tas varas pārstāvju rīcību būtiski pietuvina valsts terorismam, kas vērsts gan pret savu tautu, gan ārpasauli, vedinot domāt par Krievijas kultūras īpatnībām, kas šādu rīcību pieļauj. Šā raksta tapšanas laikā Krievijā jau aizliegta jebkura opozicionāra darbība, par protestiem pret karu Ukrainā draud visbargākie sodi.

Lai adekvātāk izvērtētu mūsdienu Krievijas ideoloģisko orientāciju un no tās izrietošo praksi, būtu jāaplūko kategorijas, naratīvus un sociālās prakses elementus, kas ilgstoši (brīžiem gadsimtu gaitā) ir bijuši nozīmīgi Krievijas kultūrā, nosakot tās savdabību un praktisko rīcību. Pirmkārt, būtu aplūkojamas tādas kategorijas un naratīvi kā – “krievu pasaule”, “dzīlestauta”, “Krievijas īpašais ceļš”, Zelta ordas mantojums, fašisms un nacisms. Arī mūsdienu Krievijas ekonomikas specifika kļūst saprotamāka, ja to skata kultūras kontekstā. Tā kā sevi neuzskatu par Krievijas ekonomikas un vēstures speciālistu akadēmiskā nozīmē, mans pētījums galvenokārt balstīsies uz ļoti plašu sekundārās literatūras klāstu, turklāt visupirms uz krievu autoru darbiem. Tādā rakursā aplūkotās problēmas un izteiktās domas, protams, nepretendē uz īpašu oriģinalitāti, drīzāk tās varētu aktualizēt un atgādināt sen zināmas atziņas, kas vai nu ideoloģisku apsvērumu vai politkorektuma dēļ ilgāku laiku ir noklusinātas.

Raksta turpinājumā pievērsīsimies vienam no iepriekš minētajiem terminiem – “fašisms”, kas krievu cilvēka (arī ideologa) apziņā nav tikai apzīmējums politiskām vai ideoloģiskām realitātēm un tām atbilstošai praksei, bet gan ir grandiozs naratīvs kā ļoti daudzu vēstījumu un sociālo atmiņu (brīžiem šausminošu atmiņu) savijums. Pievērsties tieši šīs kategorijas analīzei liek arī notikumi Ukrainā un tas, ka krievu redzējumā lielākā Ukrainas iedzīvotāju daļa ir pārtapusi par fašistiem.

Krievijas politiskajā praksē un arī ikdienas valodā bieži vien jāsastopas ar krievu kultūrai un valodai nepiederoša cilvēka skatījumā dīvainu vārda “fašisms” lietojumu. Ar šo vārdu kā lamuvārdu no krievu puses daudzkārt ir apzīmēti arī latvieši. Katrā ziņā šis termins krieviskajā apziņā ir visa pasaules ļaunuma iemiesojums.

Lai aptvertu šā vārda specifiku krieviskajā izpratnē, nedaudz aktualizēsim termina “fašisms” saturisko piepildījumu. Lai cik tas liktos dīvaini, zinātniskajā literatūrā joprojām nav vienprātības par šā termina būtību.

Šķiet, šeit nebūtu jēgas pakavēties pie termina izcelsmes. Vispārzināms, ka tas kā simboliska forma (saišķis ar tajā iestiprinātu cirvi) sakņojas Romas kultūrā, aicinot uz spēku un vienotību. Raugoties uz fašismu vēsturiski, jāatzīst, ka sākotnējā attīstības stadijā to vairākās Eiropas valstīs atbalstīja plašas, turklāt atšķirīgas iedzīvotāju grupas: strādnieki, zemnieki, intelektuāļi, rūpnieki (aina dažādās valstīs ir atšķirīga). Jāpiezīmē, ka ne vienmēr un visur fašistiskā kustība ir bijusi saistīta ar antisemītismu. Piemēram, Itālijā liela loma fašisma izveidē un popularizācijā visā Eiropā bija ebrejietei Margeritai Sarfati; vērā ņemams arī tas, ka sākotnēji fašisms attīstījās kā kreisi sociālistiska kustība.

Fašismu kā sociālu parādību raksturo spēcīga centrālā vara, kas nepieļauj opozīcijas izveidošanos, autoritārs vadonis, militarizācija, agresīva ārpolitika, represijas pret politiskajiem pretiniekiem, pārspīlēts nacionālisms vai pat nacionālā pārākuma ideoloģija.

Ir teorētiķi, kuri domā, ka par vienotu fašisma jēdzienu runāt ir, ja ne neiespējami, tad vismaz neauglīgi. Raksturīgs piemērs šādam skatījumam ir starptautiski atzītā vācu pētnieka Bernda Martina uzskati. “Fašisms kā augstākstāvošs pamatjēdziens tātad labākajā gadījumā ir piemērots, lai apzīmētu trīs dabiski radušos, Vācijā, Itālijā un Japānā vispārēji par fašismu saukto kustību fāzes. Turpretim kā aptverošs jēdziens režīmu fāžu apzīmēšanai izteikums nav auglīgs un nevar būt atbilstošs pilnīgi atšķirīgiem kundzības nodrošinājumiem. Tāpēc vēsturiskajai īstenībai, kā arī toreizējo režīmu Berlīnē, Romā un Tokijā vēsturiskajai pašsaprotamībai atbilstošāk būtu atteikties no novazātā fašisma jēdziena,” raksta B. Martins.[10] Atšķirībā no Martina pasaulē pazīstamais vēsturnieks, Konrāda Adenauera prēmijas laureāts, Ernsts Nolte runā par fašistiskām kustībām Eiropā, attiecinot fašisma jēdzienu arī uz krievu boļševismu.[11] Nolte savos 1960. gados publicētajos darbos argumentēti demonstrē fašistisko kustību pamatstruktūru līdzību ar boļševismu. Kad Nolte astoņdesmitajos gados ierunājās par “Gulaga arhipelāga prioritāti attiecībā pret Osvencimu”, sekoja asi noraidoša reakcija no pasaules “progresīvo” vēsturnieku puses (pirmais balsi pacēla J. Hābermāss).

Krievijā (PSRS) pēc Otrā pasaules kara “uzvara pār fašismu” kļuva par vienu no galvenajiem ideoloģiskajiem naratīviem, par eksistenciālu kategoriju. Neiespējami iedomāties, ka pat tā saucamā “Hruščova atkušņa” vai Gorbačova “perestroikas” laikā plašākā sabiedrībā (arī akadēmiskajās aprindās) varētu aizsākties diskusija par “padomju fašismu”. Padomju cilvēks kā antifašists un fašisma uzvarētājs bija svēti un neskarami jēdzieni.

Putina agresīvo darbību rezultātā pēdējās desmitgadēs fašisma un boļševisma salīdzinājuma tēma pamazām ienāk krievu disidentu diskursā (G. Kasparovs, V. Novodvorskaja, A. Šutovs, V. Suvorovs, M. Vellers u. c.). Tā aktualizējās līdz ar Krimas aneksiju un iebrukumu Donbasā. 2022. gada 24. februāris piešķīra balsi ilgstoši slāpētajam vārdam, un simtiem un tūkstošiem ļaužu visā pasaulē (visupirms Krievijā) ļāva pateikt to, ko viņi jau sen ir sapratuši: Krievijā kopš 1917. gada boļševistiskā apvērsuma ir valdījis totalitārs režīms, ko pamatoti var pielīdzināt fašismam (iespējams, briesmīgāks par dažām citām fašisma versijām).

Neraugoties uz radikālo izteiksmes veidu, Krievijā šiem pielīdzinājumiem trūkst akadēmiskas konkrētības. Daudzos gadījumos tie atgādina lāstus un lamuvārdus. Taču ir mainījies šo lāstu adresāts, kas gan vēl nav guvis pietiekami skaidras un noteiktas aprises: līdz galam nav atbildēts jautājums, kas iemieso krievu fašismu – tauta ar tās specifiskajām eksistenciālajām un vērtību orientācijām, valsts pārvalde, čeka, partija, militārās struktūras, citas instances vai arī noteiktu instanču kopums?

Par krievu fašismu šobrīd pilnā balsī runā daudzi pasaulē pazīstami Krievijas intelektuāļi: vēsturnieki, filosofi, sabiedriskās domas pētnieki, ekonomisti. Atsevišķos gadījumos viņiem pievienojas pat militāro aprindu un popkultūras pārstāvji.[12] Īpaši pieminami būtu bijušie Krievijas varas pārstāvji: G. Javlinskis, A. Čubaiss u. c., kuri ne tikai Krievijas staļinisko, bet arī pašreizējo režīmu nesaudzīgi raksturo kā fašistisku veidojumu. Pēc Javlinska domām, Putina Krievijā iedibināta fašistiska, “korporatīvi mafioza sistēma”.[13] Politiķis tiecas arī noskaidrot, kāpēc šāda sistēma mūsdienu Krievijā varēja izveidoties. Līdzās ekonomiskiem un politiski organizatoriskiem faktoriem Javlinskis kā ļoti būtisku min apstākli, ka “netika dots valstisks vērtējums Staļina režīmam”.[14] Viņš aicina saprast, ka putiniskais fašisms “nav viena vai dažu cilvēku pasākums, un tāpēc par to, ko dara ar Ukrainu, ir atbildīga visa Krievijas sabiedrība”.[15] Nedaudz pretrunīgi sacītajam izskan Javlinska atziņa, ka Krievijā nav sabiedrības šā vārda īstā nozīmē, t. i., Krievijā nav sabiedrības kā vairāk vai mazāk autonomi funkcionējošu un totalitārai varai nepakļautu elementu kopuma, nav varas horizontāles. Tā vietā pastāv totalitāri organizēta varas vertikāle, kas arī ir viena no dažādu fašismu pamatiezīmēm. Līdz ar to Javlinska izteikumā par Krievijas sabiedrības atbildību termina “sabiedrība” vietā adekvātāk būtu likt terminu “tauta” (tādā pat nozīmē, kā tiek domāta vācu vai japāņu tautas atbildība Otrā pasaules kara sakarībā) .

Krievijas intelektuāļu vidē ir sākušās sarunas arī par krievu fašisma vēsturisko ģenēzi. Šajā sakarībā ļoti interesantas ir filosofa, literatūrkritiķa un rakstnieka D. Bikova atziņas. Pēc viņa pārliecības, krievu fašisma specifiskās saknes rodamas jau Ivana Bargā valdīšanas laikā, kad tiek iznīcināta pirmā un vienīgā demokrātija Krievzemes vēsturē – Novgorodas republika. Bikovs uzskata, ka krievu totalitārismu (fašismu) raksturo trīs pamatiezīmes, kas lielos vilcienos iezīmē arī jebkura fašisma pamatprincipus:

– nacionālās izredzētības ideja;

– nemitīga iekšējā ienaidnieka meklēšana un iznīcināšana;

– specdienesti kā režīma galvenais balsts.[16]

D. Bikovs ļoti akcentē fašisma psiholoģiskos aspektus. Pēc viņa domām, fašismu būtiski raksturo kādas sociālās grupas, kliķes pārākuma apziņa attiecībā pret citām sociālajām grupām.

Sekojot jau minētā vācu vēsturnieka B. Martina atzinumiem, varētu teikt, ka šāds termina “fašisms” lietojums ir nekonkrēts un neauglīgs. Līdzīgus “fašismus”, labi pameklējot, varētu atrast jebkurā vietā un vēsturiskajā laikmetā. Tomēr, lai arī cik neprecīzs Bikova gadījumā būtu termina lietojums, viņa minētie pamatprincipi pārliecinoši iezīmē kultūrformas, kas gadsimtu gaitā caurauž krievisko pasaules redzējumu un sociālo praksi.

Atzīmēsim vēl dažu ietekmīgu Krievijas politiķu un ekspertu viedokļus un izteikumus, kuros pievērsta uzmanība Putina režīma sociālajai praksei, vērtējot to kā fašistisku.

Anatolijs Čubais: viens no Gorbačova “perestroikas” galvenajiem arhitektiem jau 2010. gadā saskatīja fašisma atdzimšanu Krievijā un brīdināja par to sabiedrību: “Fašisma radītās briesmas vēl nav pilnībā parādījušas sevi, un es uzskatu, ka tās ir briesmas, kas var saraut Krieviju gabalos”.[17] Sākoties Krievijas iebrukumam Ukrainā, politiķis ir devies emigrācijā.

J. Felštinskis: “Šodienas Krievija ir fašistiska valsts, ko pārvalda drošības iestāžu darbinieki”, saka šobrīd ASV dzīvojošais krievu vēsturnieks.[18] “Pašreizējā vēsturiskajā etapā Krievijā valda VDK/FDD ( Federālā drošības dienesta) virsnieku hunta. Viņi ir sagrābuši augstākos valsts, administratīvos, ekonomiskos un saimnieciskos amatus. Ja ne visu lielo uzņēmumu, banku un kompāniju vadītāji ir FDD virsnieki, tad tādi ir vadītājiem pieliktie vietnieki, kas kontrolē biznesu savas organizācijas interesēs,” turpina Felštinskis.[19]

Kā redzams, paužot kategorisku nosodījumu krievu fašismam (un jebkuram fašismam), minētie sabiedriskās domas analītiķi un politiķi nepretendē veikt akadēmisku termina “fašisms” analīzi. Neraugoties uz to, viņiem ir izdevies veiksmīgi iezīmēt krievu totalitārisma uzbūves un prakses pamatprincipus.

Apkopojot iepriekš veikto analīzi, varētu konstatēt, ka krievu fašismu raksturo čekas, partokrātijas un militāro aprindu diktatūra, iedzīvotāju pārvalde pēc vertikālās varas struktūras uzbūves principa un specifiski (mafiozi) organizēta ekonomika. Svarīgi saprast, ka krievu fašisms kā specifisks sociāls fenomens varēja veidoties un pastāv arī šodien tikai ilgstošā laika periodā radušos vērtīborientāciju un kultūras pamatformu kontekstā (to konkretizēsim turpmāk).

Nepretendējot uz fašisma problēmas universālu risinājumu, atzīmēsim, ka mūsu pētījumā svarīgāka ir termina “fašisms” konkrētā lietojuma prakse un šās prakses saistība ar vēsturiskām krieviskā pasaules redzējuma formām. Fašisma jēdziens savu krieviski iekrāsoto saturu un kultūras mezglupunkta statusu ieguva saistībā ar Vācijas iebrukumu Krievijā Otrā pasaules kara laikā, kas nostādīja Krieviju sabrukuma, pat iespējamas iznīcības priekšā. Pirms tam vārds “fašisms” īpašas negācijas Krievijā neraisīja, kādu brīdi Krievija pat bija nacionālsociālistiskās Vācijas sabiedrotā. Abas valstis vienoja kopīgi asinsdarbi Polijā. Molotova–Rībentropa pakts sadalīja Eiropu ietekmes zonās. Situācija mainījās, Krievijai no sabiedrotā kļūstot par agresijas upuri. Līdz ar katastrofālajām neveiksmēm frontē, zaudējumiem, visas tautas ciešanām, mainījās arī attieksme pret vārdu “fašisms”. Tas kļuva par ļaunuma iemiesojumu kosmiskos mērogos, iezīmējot opozīciju kultūrapziņā; fašisms kā absolūts ļaunums ir pretstats jēdzieniem labais, dzīvība, cilvēks, krievs utt. Bija saprotams, ka cilvēcības vārdā fašisms ir jāiznīcina. Kara norisē konkrētais, redzamais fašists bija vācietis. Iļja Ērenburgs nerimstoši aicināja iznīcināt vāciešus – pretīgos necilvēkus ar zaļām spāres acīm. Nogaliniet, izvarojiet, viss pieder jums. “Mums nav nekā jautrāka par vācieša līķi”, iedrošināja “antifašists” Ērenburgs.[20] (Šķiet, ka šobrīd daudziem Putina “antifašistiskās militārās operācijas” dalībniekiem un atbalstītājiem “nav nekā jautrāka” par ukraiņa līķi). Piebildīsim, ka vienkāršais krievu karavīrs nav teorētiķis, viņš neprāto par fašismu – fašists ir vācietis, un viņš to nogalina. Pakāpeniski un nemanot notiek fundamentāla apziņas transformācija, kuras sekas ir uzskatāmi vērojamas vēl šodien: apzīmējums “fašisms” ir pārtapis par etnisku kategoriju (šodien briesmīgākie “fašisti” izrādās ukraiņi).Turklāt laika gaitā (līdz pat mūsdienām) šis jēdziens krieviskajā kultūrapziņā ir savijies ar cita, svešā negatīvu uztveri. Pasaule ir sadalījusies krievos un viņu sabiedrotajos “antifašistos” un visos pārējos – fašistos, t. i., tajos, kas nepakļaujas krievu “atbrīvošanai” un “antifašistu” diktātam.

Šajā sakarībā interesanti un reizē šausminoši ir vērot Krievijas propagandistu darbību. “Militārā operācija”, kuras gaitā iet bojā tūkstošiem cilvēku, tiek pasludināta par humānu, turklāt, galvenais, par antifašistisku pasākumu. Kā liecina pēdējā laika (marta beigas, aprīļa sākums) socioloģiskās aptaujas (dati publicēti dažādos medijos), šo “antifašismu” nu jau atbalsta vairāk nekā 80% Krievijas iedzīvotāju. Kaut kas tāds Orvelam, droši vien, pat sapņos nerādītos. Izskatās, ka, apkarojot “fašismu”, nedaudz mulst pat kremļa propagandisti. Margarita Simonjana ir pārsteigta, ka “liela Ukrainas sabiedrības daļa ir “banderovieši” un “nacisti””.[21] Ļoti viegli šo “pārsteigumu” būtu izskaidrot kā profesionālu liekulību. Tā tas droši vien arī ir. Tomēr daudz svarīgāk ir saprast, ka šo liekulību iespējams pārdot miljoniem Krievijas pilsoņu – “antifašistu”, kas sava “antifašisma” vārdā ir gatavi nolikvidēt vai puspasaules. Krievu “antifašistus” nesatrauc vairāk nekā četri miljoni ukraiņu bēgļu (viņu uztverē fašisti, banderovieši). Savulaik vāciešus īpaši nesatrauca nacistu koncentrācijas nometnes (daļai vāciešu par tām nebija adekvātas informācijas). Miljonus krievu nesatrauc mierīgo iedzīvotāju slaktiņi Bučā un Irpiņā, pat mazu bērnu izvarošana (tie tak ir “meli”, turklāt fašisms ir jāizravē ar visām saknēm), tas viss taču tiek darīts krievu pasaules kā nākotnes laimes valstības vārdā, tās ir “antifašistiskas” darbības.

Vērojot sabiedriski politiskos procesus pasaulē, ar satraukumu nākas konstatēt, ka periodā pēc Otrā pasaules kara ievērojama Rietumu sabiedrības daļa (tostarp intelektuāļi) ir ļāvusies krievu “antifašisma”, t. i., fašisma hipnozei. Visai iedarbīgs ir bijis vēstījums par padomju varu kā tautas varu Padomju Savienībā. Padomju režīma slavināšanā iesaistījās daudzi ievērojami Rietumu intelektuāļi, kuru vidū īpaši izcēlās Ž. P. Sartrs un E. Blohs. Un tikai retais pamanīja, ka Padomju Savienība nav un nekad nav bijusi valstu savienība, bet gan Maskavas totāli pārvaldītu teritoriju kopums, ka pēc Satversmes sapulces padzīšanas boļševiku pārvaldītajās teritorijās nekad vairs reāli nav pastāvējusi demokrātiski vēlēta padomju vara, bet gan ieviesta boļševiku militāra diktatūra. To pamanīja vien atsevišķi Rietumu inteliģenti; Karls Jasperss atzīmēja, ka viņš neiebilstu pret padomju varu, ja vien tā kādreiz vispār būtu iedibināta.[22]

Dīvainu pozīciju attiecībā pret Krieviju ieņem tā saucamā Rietumu kreisā kustība (kreisās partijas). Ja sākotnēji tām ir bijusi kaut kāda saistība ar darbaļaužu interesēm (šķiet, Rietumu kreisie nav pamanījuši, ka viņu apjūsmotā “darbaļaužu valsts” sen jau pārvērtusies miljardieru – oligarhu valstī), tad laika gaitā to kreisums aizvien vairāk transformējas atbalstā krievu fašismam. Īpaši spilgti to nākas vērot šobrīd, kad Krievija cenšas veikt Ukrainas aneksiju, turklāt jau pāris desmitgades atklāti sludinot tēzi par Ukrainas valsti kā vēsturisku pārpratumu, kuru pēc iespējas drīzāk ir jānovērš (V. Surkovs, A. Dugins, V. Putins u. c.). Formāli nosodot Putinu (krievu tauta, protams, nevar būt vainīga), Rietumu kreisie visu atbildību par Ukrainas karu uzliek Rietumu valdībām. Kopējā korī sevišķi izceļas vācu kreisie (S. Vāgenknehte[23], G. Lētša[24] u. c), taču Putina atbalstītāju netrūkst pat ASV akadēmiskajās aprindās. Pēc Vašingtonas Universitātes profesores M. Larielas (Laruelle) domām, Putina režīmu nekādā ziņā nedrīkst dēvēt par fašistisku (tas gan tika teikts 2018. gadā).[25]

Pārsteidzošā kārtā Putina Krievijas atbalstītāju vidū pamanāmi arī nopietni politiķi un sabiedriskās domas eksperti. Bijušais Vācijas sociāldemokrātu vadītājs O. Lafontēns ir pārliecināts, ka Krievijas iebrukumu Ukrainā izraisījusi Rietumu nevēlēšanās ņemt vērā Putina intereses (pašu iebrukumu Lafontēns gan nosoda).[26] Izbrīnu raisa arī spožā intelektuāļa un politiķa Klausa fon Donanji (Dohnanyi) pozīcija Krievijas agresijas sakarā. Pēc Donanji domām, ar Putinu nav pietiekoši daudz runāts, viņš nav pārliecināts par Rietumu labajiem nodomiem (iepriekšējās desmitgadēs un arī tagad); arī Krievijas agresiju Ukrainā eksperts vēlētos izbeigt diplomātiskā ceļā.[27] Raksturīgi, ka, uzsākot sarunu par Krievijas agresīvajām darbībām pasaulē, Rietumu eksperti nekavējoties atceras Dostojevski, Tolstoju un Čaikovski (to dara arī Lafontēns).

Vērtējot Krievijas agresīvās darbības, ļoti bieži tiek pausta neizpratne. Apzinoties to, ka termins “neizpratne” ir diplomātijas instruments, vienlaikus derētu apjēgt, ka attiecībās ar Krieviju “neizpratne” atklāj būtisku Rietumu kultūrapziņas stāvokli. Jau gadsimtiem ilgi Rietumi cenšas izprast Krieviju, to neizprot, taču savos centienos to izprast, Krievijas realitātei neadekvāti piemēro Rietumu racionalitātes principus. Tiek radītas murgainas teorijas par krievu cilvēka “plašo dvēseli”, Dieva meklētājiem utt. Rietumu cilvēks nesaprot, ka “krievu pasauli” nevar traktēt, vadoties pēc vienotiem universāliem principiem. Ir jāsaprot, ka ir darīšana ar principiāli citu civilizāciju un kultūru, kura respektē tikai spēku un varu. Nav iespējams dialogs ar Čingishana un Hitlera hibrīdu Putinu un viņa domubiedriem.

Agresija pret pasauli gadsimtu gaitā ir bijusi noteicošā Krievijas eksistences forma. Dialogs ar Putinu nav iespējams, tāpat kā savulaik nebija iespējams dialogs ar Hitleru. Iebrukums Ukrainā ir iezīmējis plaisu starp divām atšķirīgām civilizācijām, un šo plaisu nebūs iespējams pārvarēt tik ilgi, kamēr vien pie varas būs Čingishans–Putins un viņa domubiedri un Krievijā nebūs veikta principiāla defašizācija. Tomēr kā ir ar Dostojevski, Čaikovski un daudziem citiem visā pasaulē atzītiem un mīlētiem krievu kultūras pārstāvjiem? Nenoliedzami tā ir Krievijas un visas pasaules kultūras daļa, daudzos gadījumos atšķirīga, tomēr tuva Rietumu pasaulei. Reizē ir jāsaprot, ka tā Krievijā vienmēr ir bijusi mazākuma daļa, turklāt pārinterpretēta boļševisma gaumē. Pasternakam, Mandelštamam, Bulgakovam, Brodskim un daudziem citiem boļševistiski tvertajā pasaulē vietas nebija.

Pētot mūsdienu krievu fašisma īpatnības, būtu jāpievēršas vēl kādai smagai un vienlaikus delikātai tēmai – Nirnbergas procesam. Šis process lielā mērā pielika punktu Otrajam pasaules karam, iedibināja oficiālu naratīvu šā kara atainojumam. Rietumos lielākoties tiek runāts par antihitlerisko koalīciju, Krievijā to visbiežāk dēvē par antifašistisko koalīciju. Arī interneta resursi latviešu valodā galvenokārt vēstī, ka “1941. gada oktobrī izveidojās antifašistiskā koalīcija, valstu savienība, kas vērsta pret fašistiskajām valstīm”.[28] Ja koalīcija “vērsta pret fašistiskajām valstīm”, tad arī Krievija pašsaprotami ir “antifašistiska”, neraugoties uz neseno draudzību ar fašistisko Vāciju, neraugoties uz principiāli fašistiski organizēto valsts pārvaldi, staļinisko teroru un citu valstu aneksiju. Šāda veida “antifašisms” piešķir savdabīgu indulgenci darbībām nākotnē: poļu virsnieku slepkavības Katiņā un citur, tūkstošiem izvarotās sievietes Vācijā, masveida deportācijas, Gulaga nometnes, utt. – tās visas ir “antifašistiskas” darbības. Uzskatāmi varam vērot, kā vārds, apzīmējums vēsturiski kļūst par ontoloģisku realitāti, kultūrformu, Krievijas sabiedrībā radot nesatricināmu pārliecību, ka Krievija kopumā un jebkurš tās pilsonis a priori ir antifašists (izņēmums varētu būt kāds, kurš vēršas pret valdības politiku). Arī laikā, kad notiek aktīva karadarbība Ukrainā, ievērojama daļa Krievijas iedzīvotāju neprasa šo darbību argumentētu pamatojumu. To atsver putinisko propagandistu sejas televīzijas ekrānos, kas piedāvā visam pāri stāvošo skaidrojumu, izslēdzot jebkuru turpmāko jautājumu – tā ir cīņa pret fašistiem un banderoviešiem.

Jāteic, ka no vārda “fašisms” suģestējošā lietojuma un iedarbības nav pasargāti pat Rietumvalstu pārstāvji. Pavisam nesen, sākoties Ukrainas karam, Anglijas premjerministrs Boriss Džonsons (tieši Anglija sniedz neatsveramu palīdzību Ukrainai) uzrunā Krievu tautai aicināja atcerēties kopīgo cīņu pret fašismu.[29]

Skaidrības labad būtu jāprecizē, kā Padomju Savienība, resp. Krievija antihitleriskās koalīcijas ietvaros “cīnījās pret fašismu”. Objektīvi vērtējot, Padomju Savienība sniedza grandiozu ieguldījumu fašistiskās Vācijas sagrāvē, Eiropas atbrīvošanā no nacistu okupācijas. Tā palīdzēja izgaisināt Hitlera maniakālo ideju par pasaules lielas daļas pakļaušanu un “jaunas kārtības” iedibināšanu tajā (līdzīgas idejas šobrīd pārņēmušas Putinu un viņam pietuvinātās aprindas). Cīņa pret Hitleru Krievijai bija arī cīņa uz dzīvību un nāvi par tās kā nacionālas valsts eksistenci (šeit neaplūkosim jautājumu par to, ka Krievija aktīvi gatavoja iebrukumu Vācijā un Eiropā kopumā). Šajā gadījumā aktuāls ir jautājums: vai Padomju Savienība cīnījās pret fašismu un to uzvarēja?

Uz jautājumu gribētos atbildēt ar dažām aksiomām:

– fašisms (šajā gadījumā krievu) nevar uzvarēt fašismu;

– Padomju Savienība nekad nav cīnījusies pret fašismu, bet gan labākajā gadījumā pret savu neseno sabiedroto Hitleru un fašistisko Vāciju;

– Padomju Savienība ārpus savas teritorijas nav atbrīvojusi nevienu kvadrātmetru zemes;

– iepriekš minētajai aksiomai pakļaujas cita aksioma: patiess atbrīvotājs no atbrīvotajām teritorijām aiziet, turpretim Padomju Savienība jebkuras “atbrīvotās” teritorijas (īpaši apspriežams būtu Austrijas gadījums) vienmēr ir paturējusi totālā kontrolē.

Līdz pat Padomju Savienības sabrukumam jebkuri centieni izvairīties no šīs kontroles ir beigušies ar militāru agresiju (Polijā, Ungārijā, Čehoslovākijā). Otrā pasaules kara beigās Padomju Savienības okupētās (“atbrīvotās”) Japānas salas joprojām nav atdotas Japānai.

Iepriekš pausto atziņu kontekstā gribētos izteikt dažus apsvērumus Nirnbergas procesa sakarībā. Tas apstiprina sen zināmu patiesību: uzvarētājus netiesā. Ne brīdi nevēlos apšaubīt, ka vācu nacistiskie noziedznieki saņēma pelnīto sodu. Diemžēl Nirnbergā tiesas priekšā netika saukts fašisms kā tāds. Nevienu neinteresēja krievu fašistu pastrādātās zvērības. Jau tas, ka fašistus tiesā fašisti, zināmā mērā padarīja Nirnbergas procesu par farsu. Tāpēc nav pārsteidzoši, ka pasaulē daudzkārt ir izskanējis aicinājums sarīkot Nirnbergas procesu II, kurā tiktu izvērtēti arī krievu fašisma noziegumi.

Aktuāls ir jautājums, kā mūsdienu Krievijai varētu palīdzēt izrauties no fašistiskās eiforijas, kas saistībā ar karu Ukrainā guvusi psihiskas slimības mērogus. Protams, ir jāpalīdz Ukrainai noturēties pret nepārprotamo Krievijas ideoloģisko un militāro agresiju. Taču varētu domāt, ka vislielākā dāvana Krievijas sabiedrībai no civilizētās pasaules puses būtu konsekventi veikta psihoterapija, kas liktu agresīvu ilūziju pārņemtajiem Krievijas iedzīvotājiem saprast, ka tieši viņi ir fašisti, ka viņu neapvaldītās fantāzijas, viņu ideoloģija apdraud visas pasaules pastāvēšanu.

Savā attieksmē pret “krievu pasauli” Rietumu civilizācijai vajadzētu būt konsekventai, lietas būtu jāsauc savos vārdos un nedrīkstētu savu pārliecību pārdot par Krievijas gāzi vai naftu. Varētu cerēt, ka turpmākajos gadsimtos arī Krievija spētu pārtapt par demokrātisku sabiedrību (ar specifiskām iezīmēm, kas tikai bagātinātu pasaules kultūru).

“Krievu pasaules” adekvāta interpretācija ir nepieciešama arī Latvijai. Tas varētu palīdzēt atteikties no ilūzijām, ka daļēja piekāpība Krievijas agresīvajām prasībām mazinātu starpvalstu spriedzi un palīdzētu risināt aktuālās ekonomiskās problēmas.

Latvijas skolās tiek stāstīts par holokaustu. Līdzās šai informācijai būtu nepieciešams arī kurss par krievu fašismu un “krievu pasaules” agresīvi nacistisko virzību.

Lielai daļai Krievijas iedzīvotāju ir stipri svešs jēdziens “Otrais pasaules karš”. Tikpat kā nekas nav zināms par sabiedroto ieguldījumu uzvaras kaldināšanā. Tā vietā mēdz runāt par Lielo tēvijas karu, kurā Padomju Savienība praktiski viena pieveikusi nacistisko Vāciju. Šāda kara interpretācija ir veicinājusi militāristisko dvingu Krievijā, kuras rezultāts ir saukļi “uz Berlīni”, “mēs varam atkārtot” un bērnu ratiņi tanka formā. Arī šajā gadījumā agresīvās eiforijas mazināšanai ir nepieciešama adekvāta informācija, kuru piegādāt Krievijas sabiedrībai būtu aicināti gan Rietumu, gan arī pašas Krievijas intelektuāļi.

Publikācija ir pārstrādāta daļa no lielāka darba, kurā autors analizē Krievijas kultūras formas (arī filosofiju), attiecīgajā kontekstā atklājot arī krievu totalitārisma un militārisma iedabu.

[1] Skat. I. Kants. Tīrā prāta kritika, A 383–387.

[2] Skat. Ernsts Kasīrers. Apcerējums par cilvēku. Fonds “Intelekts”, 1997.

[3] Skat. Makss Vēbers. Reliģijas socioloģija. Rīga: LU Filozofijas un socioloģijas institūts, 2004. Klifords Gīrcs. Kultūru interpretācija. Rīga: AGB, 1998.

[4] Turpat, 27. lpp.

[5]Millet – jēdziens (no turku valodas), kas apzīmē konfesionālās kopības, kuras dzīvoja saskaņā ar saviem likumiem Otomanu impērijā. Borkenavs šo vārdu netulko.

[6] Franz Borkenau. Ende und Anfang. Klett-Cotta, 1991, S. 542.

[7] Turpat, 543.

[8] R. Kreckel, Soziale Integration und nationale Identität // Berliner Journal für Soziologie. 1994, Nr. 4, S. 14.

[9] Skat. Дмитрий Орешкин, Ордынский след в российской политической культуре.https://www.youtube.com/watch?v=jUfc2_-dgxE&t=2708

[10] Martin Bernd, Zur Tauglichkeit eines übergreifenden Faschismus-Begriffs. In: Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 29. Jg. 1981, S. 48–73.

[11] Skat. Ernst Nolte, Die faschistischen Bewegungen. DTV, München, Originalausgabe, 1966.

[12] Skat., piemēram, https://www.youtube.com/watch?v=4MLs-xbGli4

[13] Skat. https://www.youtube.com/watch?v=c9G4FkV0Mxg&t=484s

[14] Turpat.

[15] Turpat.

[16] Skat. https://www.youtube.com/watch?v=a03o7BcTfFg

[17]https://www.delfi.lv/news/arzemes/anatolijs-cubaiss-fasisms-var-saraut-krieviju-gabalos.d?id=34120283

[18]https://www.delfi.lv/news/arzemes/felstinskis-krievija-ir-fasistiska-valsts-ko-parvalda-fdd.d?id=46331747

[19] Turpat.

[20] Skat. Илья Эренбург, Убей, 24.07.1942.; https://www.youtube.com/watch?v=7CwxH0nEDdU

[21] Skat. https://www.youtube.com/watch?v=H__0HE0bdqQ

[22] Skat. Karl Jaspers, Die Atombombe und die Zukunft des Menschen. München, 1962;

[23] Skat. https://www.youtube.com/watch?v=hFMMeqC8fuY; https://www.youtube.com/watch?v=HEzT9HKj6D8&t=3s

[24] Skat. https://www.youtube.com/results?search_query=gesine+loetsch+wir+werden+die+neuen+r%C3%BCstungs+spirale

[25] Skat. https://www.ponarseurasia.org/10088/

[26]https://www.youtube.com/watch?v=XRZCOLoCjpY

[27]https://www.youtube.com/watch?v=_X3J2B5jsb4&t=1144s

[28] Skat., piemēram, http://www.pavelsjurs.lv; http://uzdevumi.lv

[29] Skat. https://www.youtube.com/watch?v=q1dT_TuT-JY

Laika preferences faktors ekonomikā, politikā un personības izaugsmē

“Kas gan ir laiks? Kas gan spētu to vienkārši un īsi izskaidrot?
Kas spētu aptvert to kaut vai domās, lai varētu izteikt vārdos?
Bet kas gan mūsu sarunās ir vēl tuvāks un zināmāks par laiku? […]
Kas tad ir laiks? Ja neviens man to nejautā, es zinu,
bet, ja es vēlos izskaidrot to kādam, kas jautā, es nezinu.”
Svētais Augustīns, Atzīšanās (Confessiones)[1]

Mūsu dzīvē gadās tik acīmredzamas un vienmēr klātesošas lietas, ka mēs tās vienkārši nepamanām. Viena no šādām lietām ir, piemēram, gaiss, kuru mēs elpojam. Kamēr mēs tādu vai citu iemeslu dēļ nesākam ciest no gaisa trūkuma, mums bez īpašas prāta piepūles nav viegli apjēgt, ka visapkārt ir šāds īpatnējs gāzu maisījums. Ja pastāvētu saprātīga zivs, kurai būtu palaimējies nekad netikt izmestai krastā, arī tai būtu īpaši jāpiepūlē smadzenes, lai apjēgtu ūdens eksistenci. Īpaši jāatzīmē, ka gan gaiss, gan ūdens attiecīgajām būtnēm ir absolūti vitāli svarīgi, – un tieši tie to visuresošā rakstura dēļ visbiežāk paliek nepamanīti.

Tas, ko nupat sacīju, attiecas ne tikai uz dažādām materiālām substancēm, bet arī uz psiholoģiskām un socioloģiskām parādībām. Par vienu no šīm parādībām – gandrīz pilnīgi nepamanītu, taču vitāli svarīgu gan katram no mums, gan visai sabiedrībai kopumā – es vēlētos pastāstīt šajā rakstā.

Reiz, kad man bija septiņi gadi, vecvecmāmiņa apsolīja aizvest mani uz kino, lai noskatītos tikko iznākušu piedzīvojumu filmu. Toreiz interneta vēl nebija; kinoteātru programmas tika publicētas laikrakstos un afišu veidā izlīmētas uz afišu stabiem un stendiem. Taču jau pie kino kases mūs sagaidīja skumja ziņa: izrādījās, ka visas šīs filmas izrādes todien kaut kādu tehnisku iemeslu dēļ bija atceltas. Vecvecmāmiņa mierināja: nekas, nākamnedēļ noteikti aiziesim uz citu kinoteātri un noskatīsimies šo filmu tur. Taču man tā bija īsta traģēdija; tikai kauna sajūta palīdzēja man savaldīt asaras un nesākt raudāt turpat uz vietas, citu cilvēku acu priekšā. Es taču biju tik ļoti cerējis noskatīties šo filmu tagad un tūlīt, un ar tādu nepacietību gaidījis seansa sākumu! Un ko gan septiņgadīgam bērnam nozīmē “pēc nedēļas”?! Septiņu gadu vecumā nedēļa ir kā vesels gads pieauguša cilvēka laika uztverē. Septiņgadīgam bērnam viena nedēļa ir kā milzīgs Everests, aiz kura paslēptie nākotnes notikumi ir neredzami, neapjaušami un nereāli. Skaidrs, ka no vecvecmāmiņas solījuma tobrīd nekādu mierinājumu neguvu.

Šobrīd, kad jau pieaugušā vecumā atceros šo notikumu, varu tikai nostalģiski pasmaidīt. Ja es šādā situācijā nonāktu tagad, laikam sajustu tikai mērenu saērcinājumu par ceļā uz kinoteātri izniekoto laiku, bet neko vairāk. Taču toreiz manai bērna sirsniņai tā bija īsta, reāla traģēdija.

Un tagad – uzmanību: esmu pilnīgi, simtprocentīgi pārliecināts, ka katra lasītāja bērnībā ir bijuši ja ne identiski, tad būtībā līdzīgi atgadījumi. Un pat nemēģiniet man iestāstīt pretējo: es jums vienkārši neticēšu. Jo šī iezīme – nepacietība un vēlēšanās dabūt visu “tagad un tūlīt” – ir universāla un raksturīga visiem Homo sapiens sugas bērniem. Vēl viena svarīga atziņa: bērnam pieaugot, viņš kļūst arvien pacietīgāks un ir gatavs arvien biežāk un ilgāk gaidīt savu vēlmju piepildīšanos. (Šeit un turpmāk es runāju tikai par tiem bērniem un pieaugušajiem, kuru garīgā attīstība notiek normas robežās un kuriem nav izteiktu psihisku slimību vai patoloģiju.). Šī parādība ir tik universāla un visuresoša, ka absolūtais vairākums cilvēku to nepamana un nodzīvo visu mūžu, par to pat neiedomājoties. Un tas īstenībā ir pārsteidzoši, jo šī parādība ir varens dzinulis, kas burtiski vada un ietekmē ne tikai mūsu pašu ikdienas uzvedību, bet arī visas cilvēces vēstures gaitu un veselu civilizāciju veidošanos (protams, ka vēstures stundās skolā mums neviens par to neko nestāstīja).

Laika preferences jēdziens un pakāpes

Šo parādību sauc par laika preferenci (tulkojums no angļu val. “time preference”). Pārdomājot ideju vēsturi Rietumu pasaulē, esmu izdarījis interesantu novērojumu: lai gan filozofi un zinātnieki laika fenomenu analizēja jau ļoti sen (skat. raksta epigrāfā citētos sv. Augustīna vārdus), īpaša interese par laiku uzplaiksnīja 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā. Esmu ilgi par to domājis – kādēļ tieši šajā laikposmā? – un lūdzis vairāku gudru cilvēku viedokli, taču ne es, ne viņi racionāli izskaidrot šo faktu pagaidām nevaram. Lūk, daži šīs tendences piemēri. 1895. gadā Herberts Velss publicēja zinātniski fantastisko romānu Laika mašīna. 1905. gadā Alberts Einšteins pirmoreiz nāca klajā ar speciālo relativitātes teoriju, kas izskaidro attiecības starp telpu un laiku. Un periodā no 1884. līdz 1900. gadam austriešu ekonomikas profesors un Austrijas finanšu ministrs Oigens fon Bēms-Bāverks (Eugen von Böhm-Bawerk, 1851–1914) veica šādu pašu “revolūciju” arī ekonomikas zinātnes jomā, vairākās publikācijās definējot laika faktoru ražošanas procesā un ekonomikā vispār.

No Bēma-Bāverka rokām “stafetes lāpu” pārtvēra austriešu ekonomikas skolas dibinātājs Ludvigs fon Mīzess (Ludwig von Mises, 1881–1973). Savā 900 lappušu traktātā Cilvēka rīcība (Human Action) Mīzess definē ekonomiku kā lielākas, visaptverošākas zinātniskas disciplīnas – prakseoloģijas – atzaru. Prakseoloģija ir teorētiska mācība par to, kā cilvēki vispārīgi rīkojas. Tā neaizvieto morāli un ētiku, bet aplūko to pašu priekšmetu citā plaknē: morāles un ētikas priekšmets ir cilvēka rīcības jābūtība (t. i., kā ir un kā nav jārīkojas), savukārt prakseoloģija pēta esību: to, kā cilvēki reāli rīkojas dažādās situācijās. Ekonomika ir prakseoloģijas atzars, kurš pēta to, kā cilvēki izmanto šīs pasaules ierobežotos resursus savu mērķu sasniegšanai. Laika preferences fenomenam Cilvēka rīcībā ir veltītas veselas divas nodaļas.[2] Protams, laika preference ir vispārēja un universāla parādība, kas darbojas ne tikai ekonomikā (šā vārda šaurajā nozīmē), taču ekonomistu atziņas par šo fenomenu ir derīgas arī politikas, psiholoģijas, socioloģijas un citās sfērās.

Ja cilvēks vēlas kaut ko “tagad un tūlīt”, tad viņam šajā ziņā ir augsta laika preference. Ja viņš ir gatavs pacietīgi gaidīt labāku rezultātu, viņa laika preferences līmenis ir zems. Protams, tāpat kā jebkuru psiholoģiskas dabas parādību, laika preferenci nav iespējams izteikt precīzās mērvienībās, taču tas arī nemaz nav vajadzīgs: kā atzīmēja jau Aristotels, katrai izziņas jomai ir savs precizitātes līmenis un humanitāro vai sabiedrisko zinātņu jomās būtu absurdi prasīt tādu pašu precizitāti kā matemātikā.[3] Ir pilnīgi pietiekami apzināties, ka laika preferences līmenis var būt augstāks vai zemāks; turklāt tas var laika gaitā mainīties, celties un kristies atkarībā no dažādiem faktoriem. Tas ir pietiekami, lai šo parādību varētu analizēt – tostarp, kā mēs drīzumā redzēsim, arī ar vizuālu grafiku palīdzību.

Laika preference var būt augsta vai zema noteiktā situācijā. Iedomājieties, ka jums kaut kur ārpus mājām pēkšņi sāk stipri sāpēt galva un jūs ieejat aptiekā, lai nopirktu kārbiņu ar ibuprofēna tabletēm. Provizors paskaidro, ka šīs zāles maksājot 3,50 eiro, taču pēc divām dienām aptieku tīkls sākšot akciju, kuras laikā šādas pašas zāļu kārbiņas cena tikšot samazināta līdz vienam eiro. Ko jūs darīsiet? Dosities prom, lai atnāktu atpakaļ pēc divām dienām, nopirktu ibuprofēnu daudz lētāk un ieekonomētu divarpus eiro? Protams, ka ne: jūs esat gatavs samaksāt prasīto summu un pat divtik daudz, – jo katra minūte galvassāpju jums sagādā ciešanas un tabletes jums ir vajadzīgas pēc iespējas ātrāk. Šajā konkrētajā situācijā jums ir ļoti augsta laika preference, kuru ir paaugstinājis īpašais papildfaktors – galvassāpes. Vēlāk, kad sāpes norimstas, jūs aizbraucat uz savu mazdārziņu un aplūkojat siltumnīcā augošos tomātus. Tomāti jau izskatās sarkani, taču jūs izvēlaties tos nenoplūkt un ļaut tiem nogatavoties vēl dažas dienas. Tātad jūs esat gatavs gaidīt labvēlīgāka rezultāta iestāšanos un tas nozīmē, ka šajā konkrētajā situācijā jūsu laika preferences līmenis ir zems.

Laika preference var būt augsta vai zema arī noteiktas personas apziņā un rīcībā. Abstrahējoties no īpašām individuālām situācijām (tādām, kā nupat minētie stāsti par ibuprofēnu un tomātiem), mēs varam pietiekami droši novērtēt viena vai otra cilvēka laika preferences līmeni kopumā – t. i., kā viņa rakstura īpašību. Piemēram, viens otram kaimiņos dzīvo četri cilvēki: Jānis, Pēteris, Uldis un Kārlis. Jānis mēdz jau pirmajās dienās pēc algas saņemšanas notriekt lielāko tās daļu spēļu automātos vai nodzert pie bāra letes (kā dēļ viņu ir pametusi sieva ar bērniem). Pēteris ir kaislīgs ceļotājs un gleznu kolekcionārs. Viņš dzīvo saprātīgi un labi pelna, taču krāt naudu viņam nepatīk: liela daļa no viņa ienākumiem aiziet ceļojumu aģentūrām, aviokompānijām un mākslas galerijām. Uldis ar ģimeni dzīvo labi, bet pieticīgi; viņš regulāri atliek naudu krājkontā, lai beigās sanāktu jaunai automašīnai un dzīvokļa remontam. Visbeidzot, Kārlis ir tipisks skopulis: viņš tērē tikai izdzīvošanai nepieciešamo minimumu, bet visu pārējo saliek krājkontā vai vienkārši zeķē – “nebaltām dienām”. Pēc visa iepriekš teiktā lasītāji jau paši spēs nešaubīgi noteikt, kāda laika preference piemīt katram no šiem četriem vīriem: Jānim tā ir ļoti augsta, Pēterim – augsta, Uldim – zema, bet Kārlim – ļoti zema.

Laika preferencei var būt arī kolektīva dimensija; tā var būt augsta vai zema arī noteiktām tautām un kultūrām. Piemēram, augsta laika preference valda tur, kur sensenās tēvutēvu paražas uzliek cilvēkam stingru pienākumu visos savos ārkārtas ienākumos (ārpus ikdienā nomedītā vai savāktā) nekavējoties dalīties ar pārējiem cilts vai klana locekļiem, – tā tas tradicionāli ir bijis vismaz pie dažām Austrālijas aborigēnu grupām. Savukārt zema laika preference valda tajās kultūrās, kurās strādīgums un mērenība tiek atzīti par tikumiem, – tā ir tā pati Maksa Vēbera apdziedātā protestantu darba ētika – un materiālo resursu iekrāšana vai ieguldīšana ir normāla ikdienas parādība. Graudi ir savākti apcirkņos, bet nauda ir vai nu ielikta krājkontā saglabāšanai, vai samaksāta kalējam jauna uzlabota arkla izgatavošanai, vai arī ieguldīta uzņēmuma akcijās dividenžu iegūšanai.

Slinkuma aksioma un citi cilvēka rīcības pamatlikumi

Paraudzīsimies uz laika preferenci vispārēji un teorētiski kā uz vienu no cilvēka rīcības faktoriem. Viena no Ludviga fon Mīzesa definētajām cilvēka rīcības aksiomām (kas ir pamatojama gan apriori racionāli, gan empīriski), ir labākās alternatīvas aksioma. Jebkura mūsu rīcība vienmēr ir mēģinājums aizvietot mazāk apmierinošu situāciju ar labāku, t. i., tādu, kas mūs apmierina vairāk. Arī tad, ja jūs atpūšaties horizontālā pozā un pagriežaties no vieniem sāniem uz otriem vai vienkārši pakasāt sev degungalu – pat šādos sīkumos jūsu rīcības mērķis ir novērst kaut kādu ķermenisku diskomfortu un sasniegt lielākas labsajūtas stāvokli. Šo patiesību jau Viduslaikos – sen pirms Mīzesa – noformulēja sv. Akvīnas Toms savā darbā Summa contra Gentiles: ja rīcības subjekts ir pilnīgi vienaldzīgs pret dažādām alternatīvām, tad viņam nemaz nav pamata izvēlēties vienu no tām – un tātad vispār kaut ko darīt.

Nākamo aksiomu, kuru apstiprina mūsu ikdienas pieredze, varētu nosaukt par piepūles ekonomijas jeb “slinkuma” aksiomu. Cilvēks pēc savas dabas ir slinks radījums un vienādos apstākļos vienmēr izvēlēsies mazāku piepūli; atpūta ir vispārīgi patīkamāka par darbu. Šī patiesība ir visa cilvēces tehniskā progresa dzinulis; televizora pults, lifts un ūdensvada krāns ir tās tuvākie un acīmredzamākie iemiesojumi. Iedomāsimies, ka jums ir ieradums regulāri mērot kājām veselu kilometru (un pēc tam tikpat daudz atpakaļ), lai aizietu līdz saldējuma kioskam un palutinātu sevi ar īpaši gardu saldējumu. Kādu jauku dienu tieši tāds pats kiosks tiek ierīkots tieši jūsu durvju priekšā: tas pats uzņēmums, tā pati saldējuma kvalitāte, tās pašas cenas. Protams, ka vispārējos apstākļos jeb ceteris paribus (“visiem pārējiem apstākļiem esot tādiem pašiem” – latīņu val.) jūs vairs neiesiet uz tālo kiosku un pirksiet saldējumu tepat savas mājas priekšā. Jā, var būt arī sevišķi gadījumi: piemēram, ja saldējuma pārdevējs ir jūsu labs paziņa un jūs izmantojat šo iespēju, lai ar viņu papļāpātu. Šādos gadījumos ir jākonstatē, ka lietas apstākļi vairs nav identiski, jo jums ir papildu rīcības motivācija jeb pamudinājums (incentive – angļu val.), lai turpinātu regulāri mērot kājām šos liekos divus kilometrus.

Tikpat svarīga ir arī ierobežoto resursu aksioma: mēs dzīvojam ierobežotu resursu un iespēju pasaulē. Tā ir patiesība, kuru mums sniedz mūsu ikdienas pieredze. Turklāt jāatceras, ka “resursi” nav tikai nauda, nafta, koksne vai elektrība. Galvenie un primārie cilvēka rīcībā esošie resursi ir, pirmkārt, viņa ķermenis un, otrkārt, laiks un laiktelpa. Un tie neapšaubāmi ir ierobežoti: jūs nevarat vienlaikus aizņemt to pašu fizisko telpu, kur jau atrodas cits cilvēks. Jūs nevarat vienlaicīgi lasīt šo rakstu savā istabā Rīgā un baudīt zemūdens peldēšanas jaukumus Franču Polinēzijā. Ja runājam par naudas resursiem, tad pat Īlonam Maskam un Bilam Geitsam ar visiem viņu miljardiem banku kontos ir tieši tik daudz naudas, cik ir, un ne vairāk.[4]

Robinsona Krūzo zvejas traleris jeb laika preference darbībā

Tagad atgriezīsimies pie mūsu pirmās aksiomas: kad cilvēks kaut ko dara, viņš cenšas aizvietot mazāk apmierinošu situāciju ar labāku un apmierinošāku. Tātad viņš vēlas, lai labumu būtu vairāk un lai tie būtu kvalitatīvāki (“labums” šeit ir saprotams visplašākajā, t. i., ne tikai materiāli ekonomiskajā nozīmē). Taču jebkāda mērķa sasniegšanai ir nepieciešams noteikts laika periods. Un, tā kā laiks arī ir ierobežots resurss, kuru tērēt neviens īpaši nevēlas, jebkurš cilvēks ceteris paribus vienmēr vēlēsies iegūt labumus pēc iespējas ātrāk – t. i., īsākā, nevis garākā laika sprīdī (atcerēsimies arī nupat minēto “slinkuma aksiomu”). Citiem vārdiem sakot, mūsu acīs labums šodien ir vērtīgāks, nekā tas pats labums rīt. Tas ir pamatprincips un izejas punkts jebkuram no mums bez izņēmuma. Vēlreiz uzsveru: ceteris paribus – jo dažnedažādi ārēji un iekšēji faktori mēdz šā principa darbību stipri ietekmēt un pagriezt to vienā vai otrā virzienā. Bet, jebkurā gadījumā, ja cilvēks ir gatavs gaidīt un šodienas labuma vietā izvēlēties tādu pašu labumu rīt, tad tas var būt tikai tādēļ, ka nākotnes labums no viņa viedokļa ir vērtīgāks par tagadnes labumu.[5]

Lūk, piemērs: Robinsons Krūzo uz neapdzīvotas salas atrod maisiņu ar kviešu graudiem. Viņam ir izvēle starp divām alternatīvām: vai nu samalt šos graudus miltos, sacept plāceņus un beidzot kārtīgi paēst, vai arī uzkaplēt lauku, iesēt šos graudus zemē un pēc ilgas pacietīgas gaidīšanas ievākt ražu, iegūstot vēl vairāk kviešu, nekā pašlaik. Ekonomikas terminoloģijā pirmo rīcības variantu sauc par patērēšanu, bet otro – par ražošanu. Rūpes par savu nākotni un ilgtermiņa izdzīvošanu liek Robinsonam izvēlēties otro variantu: viņš apzināti atsakās no savu vēlmju tūlītējas apmierināšanas (t. i., atliek patērēšanu) un dod priekšroku nevis graudiem šodien, bet gan lielākam tādu pašu graudu daudzumam dažus mēnešus vēlāk (tātad ražošanai). Tas nozīmē, ka šiem nākotnes graudiem Robinsona acīs ir lielāka vērtība, nekā tiem, kas šobrīd ir viņa rīcībā. Šis ir zemas laika preferences piemērs.

Taču varētu būt arī otrādi – teiksim, ja kviešu maisiņa atrašanas brīdī Robinsons jau reāli un burtiski mirtu badā un saprastu, ka, ja viņš šos graudus neapēdīs tūlīt pat, tad viņa dienas vai stundas būs skaitītas. Šādā gadījumā viņš izvēlētos pirmo variantu, jo šiem kviešu graudiem viņa acīs būtu daudz lielāka vērtība, nekā nākotnē sagaidāmajiem graudiem – pat ja otro būtu kvantitatīvi daudz vairāk. Šis ir augstas laika preferences piemērs.

Jāapzinās, ka, lai cik zems ir laika preferences līmenis, tas vienmēr ir pozitīvs; tas nekad nevar noslīdēt līdz nullei. Cilvēks nevar pilnīgi atlikt patērēšanu uz bezgalīgu vai pārmērīgi ilgu laiku, jo tas nozīmētu ātru un drošu nāvi: katram no mums taču ir obligāti jāēd, jādzer, jāģērbjas un kaut kur jādzīvo. Pat patoloģiskākais skopulis nevar tikai krāt un krāt, jo arī viņam ir kaut kad jāpaēd.

Iedomāsimies, ka tas pats Robinsons Krūzo vēlas saķert sev zivis pārtikai. Kamēr viņš domā par gaidāmo zveju, viņu ķer tropiskās saules dūriens un pēkšņa prāta aptumsuma dēļ viņa laika preference noslīd līdz nullei (vai bīstami tuvu tai). Laika dimensija Robinsonam pēkšņi vairs nav svarīga; viņu interesē tikai gaidāmo zivju daudzums: jo vairāk, jo labāk! Un Robinsons sāk murgot par to, ka viņš ar savām rokām uzbūvēs īstu, lielu zvejas traleri, saķers ar to tonnām zivju, tās sakūpinās un pēc tam dzīvos paēdis un cepuri kuldams. Pat pieņemot, ka uz neapdzīvotās salas ir atrodami visi dabas resursi tralera izgatavošanai (sākot ar dzelzs rūdu), vienam pašam Robinsonam noteikti nepietiktu pat tūkstoš gadu, lai savu trako ieceri realizētu un varētu noķert kaut vienu vienīgu zivtiņu! Protams, nevienam cilvēkam nav iespējams nodzīvot tūkstoš gadus – taču Robinsons tobrīd par to nedomā. Par laimi, palmas ēna un strauta ūdens ātri vien atvēsina nabaga jūrnieka galvu, viņš attopas, pabrīnās par savu īslaicīgo neprātu un sāk rīkoties saprātīgi. Viņš sāk pīt vienkāršu, primitīvu zvejas tīklu, ar kuru nekādas zivju tonnas diemžēl nav iespējams noķert. Ar šo tīklu Robinsons savai maltītei iegūs varbūt tikai kādas trīs vai četras zivis – bet šovakar pat, nevis pēc tūkstoš gadiem! Tātad Robinsona laika preference šajā situācijā pēc īslaicīga patoloģiska krituma ir atkal pacēlusies līdz saprātīgam līmenim.

Laika preference un ārējie faktori: cerības un šausmas

Kādi vēl faktori ietekmē cilvēku laika preferences līmeni vienā vai otrā virzienā? Vispirms jāmin tādi objektīvi apstākļi, kas ir nākotnē sagaidāmi, bet no paša cilvēka gribas nav atkarīgi. Šāds apstāklis laika preferences līmeni vai nu paaugstina, vai pazemina, atkarībā no tā, vai tas no paša cilvēka (vai sabiedrības) viedokļa ir pozitīvs (t. i., labs) vai negatīvs (t. i., slikts). Svarīga piebilde: tā kā laika preference ir psiholoģiska parādība, pašiem cilvēkiem, protams, ir jāapzinās, ka šāds pozitīvs vai negatīvs faktors ir ar lielu varbūtības pakāpi sagaidāms.

Ja gaidāmais notikums ir pozitīvs – piemēram, cilvēks skaidri zina, ka drīzumā saņems lielu mantojumu, – tad nākotnē gaidāmās mantas vērtība viņa acīs krītas, salīdzinot ar pašreizējo mantu (jo viņš apzinās, ka tā viņam tik un tā būs un ka tās būs daudz). Ja pašreiz maciņā esošā nauda līdz šim tika taupīta kaut kam nopietnam, tad tagad, apzinoties laimīgo nākotnes garantiju, to var atļauties tērēt intensīvāk. Līdz ar to laika preferences līmenis ceļas, un cilvēkam ir pastiprināta rīcības motivācija patērēt vairāk, nekā iepriekš. Kad mantojums beidzot ir saņemts un gaidāmā nākotnes bagātība ir kļuvusi par reālo tagadnes bagātību, laika preference sāk kristies. Salīdzinot ar pagātni, cilvēks ir vairāk motivēts iekrāt, nevis tērēt. Tas pats notiktu, piemēram, ja visai tautai kaut kad noteiktā dienā tiktu piesolīta zelta manna no debesīm, līdzīgi kā Bībelē (Vecajā Derībā). Laimīgā notikuma gaidās laika preference pieaugtu, bet pēc laimīgā notikuma – kristos.

Ja gaidāmais notikums ir negatīvs, bet ne simtprocentīgi nāvējošs – piemēram, asteroīda kritiens, zemestrīce, plūdi, tehnogēna katastrofa, revolūcija, karš, ārzemju okupācija, nekontrolēts bēgļu vai migrantu pieplūdums, marksistu nākšana pie varas, – ir iespējami divi scenāriji atkarībā no tā, kādas ir cilvēku cerības ne tikai izdzīvot, bet arī saglabāt kaut kādu mantu pēc katastrofas.

Pirmais scenārijs darbojas tad, ja cilvēkiem paliek cerība vismaz kaut ko saglabāt: piemēram, pārsūtot daļu mantas uz ārzemēm, ierokot zemē meža vidū vai pat noslēdzot apdrošināšanas līgumu, kas nosedz šāda veida katastrofu sekas. Šajā gadījumā process notiek diametrāli pretējā virzienā, salīdzinot ar laimīga notikuma gaidām (skat. iepriekš). Nākotnes manta kļūst vērtīgāka par pašlaik esošo (kurš gan to zina: varbūt tajā drūmajā nākotnē tā varēs izglābt dzīvību?) un laika preference krītas. Cilvēki ir vairāk motivēti krāt, nevis patērēt.

Šobrīd, kad rakstu šīs rindiņas, atceros raksta sākumā jau minētās vecvecmāmiņas draudzeni. Šīs draudzenes vīrs bija ļoti turīgs uzņēmējs, kuram starpkaru periodā Rīgā piederēja fabrika. 1940. gadā, padomju okupācijai sākoties, viņš zaudēja gan fabriku, gan savu dzīvokli – tas viss tika nacionalizēts – un tikai brīnumainā kārtā netika nošauts. Jau iepriekš, sajūtot draudīgās vēsmas, šis laulātais pāris nemetās pirkt greznumlietas un notriekt naudu Rīgas naktslokālos. Gluži otrādi: viņi ātri, kamēr vēl bija iespējams, noguldīja daļu naudas Šveices bankā, bet par pārējo iegādājās zelta monētas, kuras iemanījās prasmīgi paslēpt. Pēc tam sekoja izsūtījums uz Sibīriju, un šīs monētas – aiz oderes iešūtas un citviet noglabātas – ļāva abiem to saimniekiem nenomirt no bada un sala. Domāju, ka šādu reālu dzīves stāstu īstenībā ir ļoti daudz…

Bet atgriezīsimies pie laika preferences izmaiņām. Kad ļaunais notikums jau ir iestājies, tagadnē esošās mantas nu ir maz un tās vērtība (salīdzinot ar nākotnē potenciāli iegūstamās mantas vērtību) ir ievērojami pieaugusi. Tātad arī laika preferences līmenis ir cēlies un cilvēki vairs nekrāj, bet patērē – ieskaitot zemās laika preferences periodā iekrāto mantu.

Ir arī otrs scenārijs – pavisam drūms. Tas ir tad, ja pastāv kaut kāda cerība varbūt izglābt savu kailo dzīvību, bet neko citu. Šādā gadījumā laika preferences līmenis paceļas un paliek ļoti augsts gan pirms, gan arī pēc katastrofas.[6] Piemēram, ja manas vecvecmāmiņas draudzenei ar vīru nebūtu absolūti nekādu cerību izglābt pat kripatiņu savas mantas, tad gan viņiem būtu varena motivācija tūlīt pat notriekt naudu dārgās izpriecās, – kamēr padomju tanki vēl nav atnākuši. Jo ko gan citu jūs viņiem ieteiktu darīt?

Laika preference individuāla cilvēka dzīves gaitā

Tagad pievērsīsimies laika preferences faktoram katra atsevišķa cilvēka dzīves gaitā. Pavisam mazam bērnam laika preference ir bezgalīgi augsta; viņš vēlas savu vēlmju tūlītēju piepildījumu. Mēs visi to lieliski saprotam: neviens normāls cilvēks taču neprasīs no izsalkuša zīdaiņa, lai tas “paciestos” un nebrēktu. Bērnam mazliet pieaugot, laika preferences līmenis krītas, taču sākotnēji tik un tā paliek ārkārtīgi augsts. Pajautājiet četrgadīgam bērnam: “Izvēlies, ko tu gribi: vienu konfekti tūlīt pat vai trīs tādas pašas konfektes rīt?” – un bērna atbilde, es domāju, jau iepriekš ir acīmredzama. Par saviem personīgajiem pārdzīvojumiem septiņu gadu vecumā sakarā ar atcelto kinoseansu jau stāstīju šā raksta sākumā.

Šī bērnišķīgā nepacietība ir dabiska un normāla. Pirmkārt, maza bērna smadzeņu attīstības līmenis ievērojami ierobežo viņa kognitīvās spējas. Otrkārt, personīgās pieredzes trūkuma dēļ bērnam nav un nevar būt nekādas ilgtermiņa vīzijas. Tajā maigajā un laimīgajā vecumā, kad subjektīvi uztveramais laiks rit ļoti lēni un katra nedēļa ir kā milzīgs, nākotni aizsedzošs Everests, prāts vēl nespēj aptvert cilvēka dzīves gājumu visā tā pilnībā. Par vecumu un nāvi nemaz nerunāsim: pat ja bērnam ir vecāka gadagājuma radi un pat ja viņš jau ir saskāries ar kāda radinieka aiziešanu viņsaulē, pats uz sevi šīs realitātes viņš vēl neprot attiecināt. Līdz ar to bērns vienkārši līdz galam neapjēdz, kā atteikšanās no tūlītēja vēlmju piepildījuma var dot labāku rezultātu nākotnē. Viņš dzīvo šodienā un gandrīz vienmēr grib visu “tagad un tūlīt”.[7]

Taču gadi rit uz priekšu un bērns pieaug. Nobriest un pilnībā izveidojas viņa smadzenes, padziļinās personīgā dzīves pieredze, paplašinās redzesloks, pieaug pacietība, – un attiecīgi krītas laika preferences līmenis. Pusaudzis, jaunietis, nobriedis cilvēks jau principā saprot, ka atteikšanās no tūlītēja vēlmju piepildījuma var sniegt lielāku un labāku piepildījumu nākotnē. Koncentrēts literārs piemērs ir Fjodora Dostojevska romāna Pusaudzis galvenais varonis Arkādijs Dolgorukijs, kurš deviņpadsmit gadu vecumā sapņo ilgu un pacietīgu pūliņu rezultātā kaut kad kļūt par “otru Rotšildu”. Zema laika preference ir viena no nepieciešamajām pieaugšanas un brieduma šķautnēm. Citiem vārdiem sakot, “pieaugt” un “būt pieaugušam” cita starpā nepieciešami nozīmē zemu laika preferences līmeni.

Jāuzsver, ka laika preferences krišanās ir universāla parādība: tā notiek jebkura (garīgās veselības normas robežās esoša) cilvēka galvā. Taču mēs visi esam dažādi; katrs cilvēks ir unikāls un neatkārtojams. Līdz ar to laika preferences pazemināšanās ātrums un zemākais sasniegtais punkts dažādiem indivīdiem var būt ļoti dažādi. Šos rādītājus nosaka daudzu faktoru kombinācija. Kādi ir šie faktori? Vispirms jau no vecākiem un senčiem mantotie gēni, embrionālās attīstības vide (piemēram, alkohols grūtniecības laikā) un tamlīdzīgi apstākļi. Tālāk: audzināšanas metodes, ģimenē valdošā gaisotne, vecāku ikdienā sniegtais piemērs, viņu materiālās pārticības līmenis, pilna vai nepilna ģimene (t. i., tēva klātbūtne vai prombūtne), vecāku izglītības un kultūras līmenis, viņu etniskā piederība un ģimenes etnokulturālais fons (lai man piedod politkorektuma adepti, bet arī tas ir ļoti svarīgi). Vēlākās dzīves gaitā: vienaudžu un skolotāju ietekme, dienests armijā, darba apstākļi, reliģiskā pārliecība; varbūt arī saņemtās psihoterapeita konsultācijas un to rezultāti… Šā saraksta turpināšanu atstāju profesionālu psihologu un citu speciālistu ziņā.

Intuitīvā līmenī mēs visi to jau apjaušam, tikai neuztveram laika preferences kategorijās. Ja labi padomāsim, tad atskārtīsim, ka ļoti augstai laika preferencei kopumā atbilst tādas rakstura īpašības kā infantilisms (bērnišķīgs brieduma trūkums), slinkums, nevīžība, izlaidība, nenopietnība, bezatbildība, izšķērdība u. tml. Visiem dzērājiem, narkomāniem un ludomāniem (t. i., no azartspēlēm atkarīgajiem) pēc definīcijas ir ārkārtīgi augsts laika preferences līmenis. Savukārt zema laika preference saistās ar tādām rakstura īpašībām kā briedums, nopietnība, strādīgums, kārtīgums, atbildība, pašsavaldīšanās, spēja plānot u. tml.

Vēl vairāk: ļoti augsta laika preference ir praktiski visu “klasisko” noziegumu pamatā (ar “klasiskajiem” es domāju tos nodarījumus, kurus par noziedzīgiem universāli atzīst visas tautas: slepkavību, zādzību, izvarošanu, krāpšanu, kukuļošanu u. tml.). Protams, nebūt ne katrs cilvēks ar ļoti augstu laika preferenci ir noziedznieks, taču katrs noziedznieks gandrīz vienmēr ir cilvēks ar augstu laika preferences līmeni. Tas taču ir acīmredzami: pirmkārt, centieni pēc iespējas ātrāk iegūt kāroto labumu – kaut vai noziedzīgā ceļā – liecina par pacietības trūkumu; otrkārt, draudošā kriminālsoda ignorēšana un riskēšana ar šo sodu liecina par nespēju reālistiski plānot nākotni.

Galu galā jāatzīmē, ka attīstītā sabiedrībā kopējā attieksme pret personām ar zemu laika preferenci mēdz būt cieņpilna, bet ar pārmērīgi augstu laika preferences līmeni saistītās rakstura īpašības mēdz nosodīt. Jā, protams, kā jau teicu, tikai maza daļa no ar augstu laika preferenci apveltītajiem cilvēkiem ir noziedznieki. Nevar arī teikt, ka katrs šāds cilvēks obligāti būtu slikts: ir vienkārši jautri un nekaitīgi dzīves baudītāji, kuri nedomā par nākotni un kurus angļi apzīmē ar izteicienu “happy-go-lucky”. Taču, pat ja šādas individuālas personas var izraisīt simpātijas, sabiedrības vairākums tomēr intuitīvi saprot: ja šādu cilvēku būs pārāk daudz, nekas labs sabiedrību negaida.

Tagad atkal pievērsīsim uzmanību dzīves ritumam. Galu galā cilvēks noveco un saprot, ka dzīve tuvojas beigām. Neviens no mums nezina, kāds dzīves ilgums viņam ir atvēlēts, taču sirmgalvis principā atrodas tuvāk “finiša taisnei” nekā jauns cilvēks. Sirmgalvja gadījumā nākotnē sagaidāmo labumu vērtība krītas, jo pašas nākotnes viņam vairs nav palicis daudz. Esošo labumu vērtība viņa acīs kļūst lielāka par nākamo, laika preferences līkne atkal traucas augšup, un senioram rodas spēcīga motivācija nevis turpināt krāšanu, bet tērēt un patērēt. Tomēr šo tendenci veiksmīgi neitralizē kāds ģeniāls cilvēces izgudrojums, proti, mantošana un mantojuma tiesības. Iespēja atstāt savu mantu bērniem un mazbērniem (vai, ja tādu nav, citām personām) ļauj mums plānot nākotni arī pēc mūsu nāves. Tātad cilvēka nākotne it kā tiek pagarināta pāri viņa fiziskās eksistences robežai, mantiniekiem atstājamo labumu vērtība viņa acīs atkal kļūst lielāka, un laika preferences līkne atkal nosliecas lejup.

Starp citu, daudzi kreisie radikāļi iestājas par mantojuma tiesību tiešu vai netiešu iznīcināšanu – vai nu vispār formāli tās atceļot un pasludinot valsti par vienīgo mantinieci, vai arī uzliekot mantiniekiem mantojuma nodokli ar šausminošām likmēm (40%, 50% vai pat 100% no mantojuma vērtības). Arī pie mums Latvijā pirms gada vai diviem izskanēja līdzīgi priekšlikumi. Šīs ierosmes pamatā ir tipiski revolucionārā ideja par “nevienlīdzības izskaušanu” (it kā nevienlīdzība pati par sevi būtu kaut kas slikts), lai “nepieļautu bagātības koncentrāciju vienās rokās” (tātad banāla skaudība). Esmu pārliecināts, ka daļēji pie vainas ir arī kreiso naids pret ģimeni kā dabisko sabiedrības pamatstruktūru, – jo mantošana vairumā gadījumu notiek radinieku starpā, t. i., vienas ģimenes ietvaros, un jūtami nostiprina saikni starp paaudzēm.

Manuprāt, šādas idejas kārtējo reizi apstiprina atziņu, ka sociālisma un komunisma pamatā (cita starpā) ir ekonomiskais analfabētisms. Ko mēs panāksim, atceļot mantošanu? Nu, gluži vienkārši to, ka veco ļaužu laika preferences līkne vairs netiks nospiesta lejup, bet atkal trauksies augšup kā maziem bērniem. Sirmgalvjiem vairs nebūs motivācijas turpināt krāt; tos savus iekrājumus, kurus viņi nebūs paguvuši dzīves laikā “norakstīt” pēcnācējiem, viņi vienkārši notrieks, iztērējot tos patēriņa preču un pakalpojumu iegādei (piemēram, ceļojumi, smalki restorāni, dārgi apģērbi sev un mazbērniem, u. tml.). Protams, šo patēriņa preču ražotāji un pakalpojumu sniedzēji īstermiņā būs ļoti apmierināti. Taču, ja neviens neveidos uzkrājumus un nenoguldīs kapitālu bankās, tad no kurienes radīsies līdzekļi jaunu ražotņu celšanai un dažnedažādu jaunu tehnoloģiju attīstībai (tostarp arī medicīnisko tehnoloģiju, kas ļautu pagarināt šo pašu veco ļaužu dzīves ilgumu)? Un cik daudzi sirmgalvji būs spiesti mantošanas vietā slēgt riskantus uztura līgumus, – t. i., vēl dzīves laikā atdot savu mantu otram cilvēkam un pēc tam līdz pašai nāvei būt no viņa atkarīgam? Mantojuma tiesību atcelšana ilgtermiņā vienkārši nevarētu neradīt destruktīvas sekas – gan ekonomiskajā, gan sociālajā jomā.

Laika preferences izmaiņas cilvēka dzīves gaitā var uzskatāmi attēlot ar šādu grafiku:[8]

Vertikālā jeb ordinātu ass (p) atbilst cilvēka laika preferences līmenim; kā jau teicu, tas var būt tikai pozitīvs. Horizontālā jeb abscisu ass (t) atbilst šā cilvēka vecumam, t. i., laika ritējumam. Līkne ABC atveido viņa laika preferences izmaiņas dzīves gaitā – pieņemot, ka šā cilvēka attīstību ietekmē tik maz ārēju pozitīvu faktoru, cik iespējams. Nogrieznis BC rāda laika preferences kāpumu jau sirmā vecumā, tuvojoties dzīves beigām. Līkne ADE atveido cilvēka laika preferences izmaiņas “uzlabotajā variantā” – t. i., ja šīs personas attīstību ir ietekmējuši dažādi pozitīvi faktori (laba audzināšana, laba izglītība, u. tml.). Līknes krituma turpinājums nogrieznī DE ir mantošanas institūta sekas, cilvēkam apzinoties, ka viņš var atstāt savu mantu pēcnācējiem. Punkts M uz horizontālās ass ir jebkurš brīdis cilvēka dzīves gaitā, izņemot agru bērnību. Punkts TP1 un TP2 uz katras attiecīgās līknes ir šīs personas laika preferences līmenis minētajā brīdī.

Nu tad lūk: virziens lejup no punkta TP1 uz punktu TP2 (iezīmēts punktētas līnijas formā) ir vissvarīgākais: tas atveido procesu, kuru mēs saucam par civilizēšanos jeb civilizāciju. Lūdzu, paturiet prātā šo grafiku, jo tas ne tikai rāda atsevišķa indivīda laika preferences izmaiņas, bet arī vienkāršotā grafiskā veidā attēlo visas cilvēces vēsturi!

No akmens cirvja līdz datoram jeb civilizācijas process sabiedrībā

Jāsaprot, ka civilizācija primāri ir mūsu galvās un tikai pēc tam, atvasināti, mēs veidojam to sev visapkārt. Mūsu iekšējie psiholoģiskie procesi atspoguļojas sabiedriskajos procesos. Bērna un pusaudža pieaugšanai un nobriešanai kolektīvajā dimensijā atbilst civilizācijas process un, tāpat kā individuālam cilvēkam, šā procesa pamatā ir laika preferences pazemināšanās. Diemžēl šis process abos līmeņos nav neatgriezenisks. Atsevišķs cilvēks smagas psiholoģiskas traumas vai smadzeņu patoloģijas dēļ var noslīgt bērna līmenī; viņa laika preference uzšaujas augšup, un šādā gadījumā mēs varam runāt par šā cilvēka infantilizāciju. Masveida smadzeņu patoloģija (medicīniskajā nozīmē) visas sabiedrības mērogā diez vai ir iespējama, taču sabiedrība var infantilizēties citā veidā: ja pietiekami daudzi tās locekļi (“kritiskā masa”) savas dzīves laikā saglabā augstu laika preferences līmeni, notiek civilizācijai pretējs process, proti, decivilizācija. Mūsu grafikā tas ir ceļš augšup no punkta TP2 uz punktu TP1.

Starp citu, nevajag domāt, ka cilvēces vēsture iet tikai augšup pa saulaina progresa taku. Vēsturē ir zināmas kultūras, kas ir gājušas pa pretējo, t. i., degradācijas ceļu (piemēram, arheoloģijas dati ļauj ar lielu varbūtības pakāpi uzskatīt, ka Austrālijas aborigēnu un Amazonijas mūžameža indiāņu tālie senči materiāli tehniskajā ziņā bija par viņiem attīstītāki).

Vēlreiz uzsveru: civilizācijas process būtībā ir laika preferences līmeņa krišanās sinonīms. Netieša norāde uz to ir atrodama jau Vecajā Derībā: kad pirmcilvēki Ādams un Ieva par atkrišanu no Dieva tiek izraidīti no Ēdenes dārza, Dievs saka Ādamam: “[…] Lai zeme ir nolādēta tevis dēļ; tev, smagi strādājot, būs maizi ēst visas sava mūža dienas. Ērkšķus un dadžus lai tā tev dod, no lauka augiem tev būs pārtikt. Sava vaiga sviedros tev būs maizi ēst, līdz kamēr tu atkal atgriezies pie zemes […]” (Gen. 3:17-19). Jā, mēs vairs neatrodamies zemes paradīzē, kur vienīgais reāli ierobežotais resurss bija fiziskā telpa (pat Ēdenē Ādams nevarēja nostāties tieši turpat, kur jau stāvēja Ieva). Mums ir jāsadzīvo ar dažnedažādu resursu trūkumu un nepietiekamību šajā “nolādētajāzemē”. Mums ir jāstrādā – t. i., “vaiga sviedros” pacietīgi jāpieliek pūles, lai kaut kad tuvākā vai tālākā nākotnē sasniegtu gaidāmo, bet pagaidām vēl neredzamo labumu – “maizi”.

Kā laika preferences krišanās ir ietekmējusi un vadījusi cilvēces attīstību? Kaut kad ļoti sen primitīvais cilvēks griešanai izmantoja ar dažiem sitieniem rupji aptēstu akmeni, kuru jebkurā brīdī varēja aizmest prom un tikpat viegli uztaisīt jaunu. Kādā brīdī viņam ienāca prātā, ka pacietība atmaksājas: ja pie šā cirtņa piestrādā ilgāku laiku un ar lielāku prasmi un apdomu, tad radīsies ass akmens cirvis, kuru vajadzības gadījumā var nostiprināt koka kāta galā un ar kuru var cirst ātrāk, labāk un ar mazāku fizisko piepūli. Tā notika pāreja no agrā paleolīta (senākā akmens laikmeta) uz vidējo un pēc tam vēlo. Tad cilvēki izdomāja, ka vēl lielāka pacietība atmaksājas vēl vairāk: ja akmeni nevis vienkārši tēš ar otru akmeni, bet slīpē un urbj – kas, protams, prasa daudz ilgāku laiku un lielāku tehnoloģisku prasmi – tad ar rezultātā iegūto rīku var sagriezt un sacirst vēl vairāk un vēl ātrāk. Tā cilvēce pārgāja no paleolīta uz neolītu (jaunāko akmens laikmetu). Tas pats sakāms par rūdas ieguvi un metālu – vara, bronzas, dzelzs, tērauda – apstrādi. Un tieši tā pati loģika ir jebkura lielā tehnoloģiskā sasnieguma pamatā: no riteņa un aužamajām stellēm līdz datoram un GPS sistēmas satelītam.

Tāpat pirms vairāk nekā desmittūkstoš gadiem Tuvo Austrumu t. s. “Auglīgajā pusmēnesī” notika neolīta revolūcija, pamazām pārejot no augu vākšanas (kā galvenā iztikas iegūšanas veida) uz zemkopību un no medībām uz lopkopību. Ir viegli atrast savvaļā augošas graudzāles, nopļaut tās ar akmens sirpi, savākt graudus un sacept no tiem plāceņus vai savārīt biezputru. Viegli un ātri – bet riskanti, jo dažādu klimatisku un tamlīdzīgu apstākļu dēļ šo augu pieejamība katru gadu pietiekamos daudzumos nav garantēta, un tādēļ ir regulāri jācieš bads. Kādā brīdī cilvēki iedomājās, ka daļu no salasītajiem graudiem var nevis apēst, bet iesēt uzirdinātā zemē un pēc vairākiem mēnešiem ar daudz lielāku garantiju iegūt vairākkārt lielāku ražu. Tas prasa lielu pacietību un piepūli – taču galu galā tas patiešām atmaksājas. Ar medniekiem bija tāpat. Medības prasa lielu, taču īslaicīgu piepūli. Ja dienas medījums ir bijis bagātīgs, visa cilts var kārtīgi pieēsties un vairākas dienas nodoties dolce far niente (“saldai nekā nedarīšanai” – itāliešu val.) Bet, ja medījamo dzīvnieku tuvumā vairs nav? Tad visai ciltij var draudēt bada nāve. Kādā brīdī cilvēki iedomājās, ka daļu dzīvnieku var nevis nogalināt un apēst uzreiz, bet noķert, ievietot aplokā, audzēt un pavairot. Tas prasa lielu pacietību un nekādu ilgu laiskošanos vairs nepieļauj, – jo lopu barošana un apkopšana ir jāveic ikdienā – taču galu galā šī pacietība atmaksājas ar daudz lielāku pārticību un drošību par rītdienu.

Tātad, rezumējot: nevis apēst vai iztērēt tagad un tūlīt, bet pacietīgi atlikt, iekrāt, ieguldīt (investēt) nākotnei, – šāds ir civilizācijas procesa vadmotīvs, kura pamatā ir laika preferences līmeņa pazemināšanās.

Laika preferences kritums ir arī normālas brīvas ekonomikas pamatā – tās pašas, kuru kreisie mēdz saukt par “ļauno kapitālismu”. Tā ir tā pati ekonomikas sistēma, pateicoties kurai Rietumu valstis ir spējušas sasniegt to pašreizējo, iepriekš neredzēto materiālās pārticības līmeni. Tā darbojas šādi. Uzņēmējs savas uzņēmējdarbības rezultātā saņem noteikta apjoma peļņu. Ja viņa laika preferences līmenis būtu augsts, viņš iztērētu to patēriņa precēs (villās, jahtās, automašīnās, dārglietās, drēbēs, pārtikā, utt.). Tā vietā uzņēmējs daļēji atturas no patērēšanas un iegulda daļu no savas peļņas kapitāla precēs (dažādās mašīnās, darbgaldos, datorprogrammās un citās ierīcēs, ar kuru palīdzību tiek ražotas patēriņa preces) un it īpaši jaunās tehnoloģijās, kas ļautu viņam ar tām pašām izmaksām saražot vairāk patēriņa preču. Tas prasa laiku un pacietību, bet galu galā atmaksājas, jo tagad šis uzņēmējs var atļauties pārdot patēriņa preces par mazāku cenu, – kas, protams, piesaista lielāku pircēju skaitu. Vienlaikus uzņēmēja konkurenti – citi uzņēmēji, kas ražo tādas pašas preces – ir spiesti veikt tādas pašas investīcijas, lai varētu tāpat pazemināt cenas un netikt pilnībā izkonkurētiem. Preču cenas krītas, un cilvēki ar viņu rīcībā esošo naudu var atļauties nopirkt vairāk. Tā – un tikai tā! – tiek reāli vairota tautas labklājība. (Svarīga piebilde, kuru daudzi neapzinās: cilvēka turības līmenis nav atkarīgs no viņa makā vai kontā esošās naudas kvantitatīvā daudzuma, bet gan no šīs esošās naudas pirktspējas.)

Nobeiguma vietā

Man ir vēl ļoti daudz kas sakāms par laika preferences faktoru, taču šajā brīdī apstāšos, – jo citādi šis raksts ātri vien pārtaps veselā grāmatā. Izdarīšu tikai vienu piebildi. Kā jau teicu, laika preference darbojas ne tikai šauri ekonomiskajā sfērā (piemēram, preču un pakalpojumu ražošanā un tirdzniecībā), bet praktiski visās mūsu dzīves jomās – arī politikā.

Izlasīsim, piemēram, Latvijas Republikas Satversmes 10. pantu: “Saeimu ievēlē uz četriem gadiem.” Šis lakoniskais formulējums nekādus iebildumus it kā neizraisa. Kā attiecīgajā Satversmes komentāru sējumā skaidro Annija Kārkliņa, deputātu regulāra pārvēlēšana ir veids, kā pārbaudīt to, vai parlaments bauda tautas uzticību un tātad demokrātisko leģitimitāti. Parlamenta pilnvaru termiņam ir jābūt pietiekami garam, lai deputāti spētu realizēt vēlētāju uzticētos uzdevumus, un pietiekami īsam, lai viņi neiegūtu pārāk lielu neatkarības sajūtu no sava vēlētāja. Tādējādi, pēc autores domām, “Latvijā un daudzās citās parlamentārās demokrātijās noteiktais četru gadu pilnvaru termiņš ir uzskatāms par optimālu”.[9]

Es neapstrīdu šīs atziņas, taču autore diemžēl nav pamanījusi vienu acīmredzamu patiesību: šāds pilnvaru termiņš – vienalga, vai tie ir trīs, četri vai pieci gadi – burtiski uzrauj deputātu laika preferences līkni augšup. Jaunievēlētais Saeimas loceklis apzinās, ka viņam tagad ir pavērušās dažādas iespējas uzlabot savas dzīves kvalitāti, taču pēc četriem gadiem šīs iespējas ar lielu varbūtības pakāpi izbeigsies, – jo neviens nevar būt drošs, ka pēc tam tiks pārvēlēts. Līdz ar to deputātam rodas varens rīcības motīvs šo četru gadu laikā paspēt izdarīt to, ko latviešu valodā apzīmē ar ģeniāli precīziem darbības vārdiem “sazagties” un “sagrābties”. Uzmanību: es neapgalvoju, ka visi Saeimas locekļi ir zagļi un korumpanti; es saku tikai to, ka, objektīvi raugoties, katram no viņiem ir spēcīgs rīcības motīvs, kas grūž viņu šādas rīcības virzienā. Pildot savus deputāta pienākumus un atceroties, ka šī idille drīzumā beigsies, politiķim ir kārdinājums vai nu izmantot sava amata privilēģijas, lai uzlabotu savu materiālo stāvokli tūlīt pat, vai arī uzstāties un balsot “pareizi” – tā, lai iegūtu nepieciešamo atbalstu un pēc deputāta pilnvaru beigām varētu droši tikt kādā citā komfortablā amatā (piemēram, Satversmes tiesas tiesneša krēslā vai kāda liela uzņēmuma padomē).

Protams, var būt politiķi ar ļoti augstu pilsoniskās apzinības pakāpi, kuri savu deputāta darbu patiesi uztver kā kalpošanu – taču tas ir izņēmums; pārējie ir gribot negribot objektīvi pakļauti paaugstinātas laika preferences radītajam kārdinājumam. Vai redzat, cik svarīgas atziņas var iegūt, ja uz demokrātisko parlamentārismu paraugās no laika preferences faktora viedokļa?

Cik man ir zināms, Latvijā šī ir pirmā publikācija par laika preferences fenomenu. Ja lasītājus tas patiešām ieinteresēs, es ar prieku veltīšu kādu no saviem nākamajiem rakstiem atsevišķu laika preferences aspektu padziļinātai analīzei. Bet pagaidām aicinu lasītājus rūpīgi apdomāt visas šajā rakstā ietvertās atziņas un paskatīties uz dažādiem mūsu dzīves procesiem to gaismā.

[1] Latviešu tulkojums ņemts no: Augustīns, Atzīšanās. No latīņu valodas tulkojusi Laura Hansone. Rīga: “Liepnieks & Rītups”, 2008, 409. lpp.

[2] Ludwig von Mises, Human Action: Treatise on Economics. Scholar’s Edition. Auburn, Alabama: Ludwig von Mises Institute, 1998, Chapters 18 and 19, pp. 476–534.

[3] Skat., piemēram, Marco Sgarbi, Kant and Aristotle: Epistemology, Logic, and Method. New York: State University of New York Press, 2016, p. 168.

[4] Juris Rudevskis, “Aktīvā eitanāzija – mēreni sekulārs skats caur austriešu brillēm”. Telos.lv, 15.3.2021. Pieejams: https://telos.lv/aktiva-eitanazija-mereni-sekulars-skats-caur-austriesu-brillem/.

[5] Hans-Hermann Hoppe, “On Time Preference, Government, and the Process of Decivilization”, in: Democracy: The God That Failed. The Economics and Politics of Monarchy, Democracy, and Natural Order. New Brunswick, London: TransactionPublishers, 2001, p. 2.

[6] Turpat, pp. 3–4.

[7] Skat., piemēram, Walter Mischel, “Preference for Delayed Reinforcement: An Experimental Study of a Cultural Observation”, Journal of Abnormal and Social Psychology,No. 56(1), 1958, pp. 57–61.

[8] Šis grafiks ir Hansa-Hermana Hopes piedāvātās diagrammas (sk. Hans-Hermann Hoppe, turpat, p. 8) pārveidota un papildināta versija. Šī līkne tikpat labi darbojas arī tad, ja ar horizontālo (abscisu) asi saprotam cilvēka reālās materiālās pārticības celšanos laika gaitā.

[9] Annija Kārkliņa, “10. Saeimu ievēlē uz četriem gadiem.” Grām.: Latvijas Republikas Satversmes komentāri. II nodaļa. Saeima. Zinātniskais vadītājs R. Balodis. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2020, 185.–186. lpp.

Ārzemju muzejos

Eduards Paegle bija latviešu tautas lietišķās mākslas pētnieks un popularizētājs. 1923. gadā Eduards ar dzīvesbiedri Almu Paegli nodibināja latviešu tautas mākslai un senatnei veltītu mēnešrakstu Latvijas Saule, kuru izdeva līdz 1931. gadam. Pirmo divu numuru redaktors bija Ernests Brastiņš, tālākiem numuriem redaktora pienākumus pildīja pats Paegle, kurš arī bija autors virknei rakstu. 1926. gadā ar Kultūras fonda atbalstu devies pētnieciskā braucienā uz Poliju, kur redzēto aprakstījis šajā rakstā. Īpaši saistošs varētu šķist Paegles redzētais tolaik Polijai piederošajā ukraiņu Ļvovā un tās apkārtnē, kā arī Karalaučos. Pārpublicējumā saglabāta oriģinālā rakstība un punktuācija.

Varšava

Starp Grobiņu, jeb kā leiši ar lielāku tiesību saka, Gardinu, un Belostoku zeme neauglīga smilts un grants. Redz daudz griķu lauku; plūc un sien saujās tāpat kā linus. Panīkuši skujukoku krūmi. Šur tur redz arī slaikāka meža gabalu, te tad strādā pilnā gaitā koku zāģētavas. Šodien, 8. septembrī, liekas, kāda svinama diena. Ceļi pilni braucēju un svētdienas drēbēs uzposušos gājēju, pie kam gaita un apģērbs stipri atgādina pie mūsu lauku baznīcām svētdienās novērotos dievvārdniekus: vecākās paaudzes sievietēm galvā balts, zem smakra sasiets lakatiņš, gaiša vai tumša vaļīga jaka, plati tumši brunči, sainītis rokā; dažām basas kājas, kurpes rokā. No Belestokas līdz Bugai zeme labāka. Vietām Zemgales līdzenumos parastie skati gleznainām bērzu birzēm, alkšņu puduriem, kupliem vītoliem un sarkanu ogu rotātiem sērmūkšiem, jeb ventiņu mēlē – pucenēm.

Braucot pa šo seno jātvingu zemi, prātā nāk hronistu aprakstītā viņu sirdīgā kauja ar Boļeslava kara spēku. “Lai pārmācitu jātvingus un galīgi pārtrauktu viņu pastāvīgos uzbrukumus Ļubļinas apgabaliem un visai Mazovijai, ko tie, no meža ātri parādīdamies un atkal tur nozuzdami, izdarīja, Krakovas un Sandomežas hercogs Boļeslavs Šķīstais nolēma uzbrukt jātvingiem viņu pašu mājās. Viņš tādēļ pavēlēja visiem saviem lielkungiem ierasties Zavihostā; šeit karaspēku saveda kārtībā un tas devās ceļā ciešās rindās, jo labi zināja, ka būs darīšana ar noteiktu, drošsirdīgu pretinieku, kas bija ārkārtīgi kareivisks un nebija paradis atkāpties vai atteikties no cīņas. (Dlugošs saka, ka jātvingi bijuši tik godkārīgi, ka desmit jātvingu uzņēmušies cīņu ar simts ienaidniekiem; šī slavas kāre un pārgalvība bijušas par iemeslu tam, ka gandrīz visa tauta caur pastāvīgiem zaudējumiem izmiruse.) Neilgi pēc tam, kad bija tapis zināms, ka poļi iebrukuši Jātvingijā, kādā agrā jūnija rītā, 1264. gadā, poļu priekšējās rindās ieradās ziņnesis, vēstīdams, ka ienaidnieks bariem tuvojoties un, acīmredzot, tieši dodoties uz poļu nometni. Jātvingi, kuri toreiz atradās sava dižciltīga virsaiša (princeps) Kumata vadībā, uzbruka ar tādu nevaldāmu sparu poļu nometnei, ka Boļeslavam pat neatlika laika savest savu karaspēku kārtībā. Stundām ilgi vilkās mežonīgās cīņas burzma bez noteikta pārsvara vienā vai otrā pusē, līdz kamēr Kumats, daudzu ienaidnieku ielenkts, caururbts krita, pēc kam kauja, pateicoties poļu skaitliskam pārsvaram, sāka pieņemt jātvingiem nelabvēlīgu virzienu. Tomēr neviens jātvings negrieza ceļu ienaidniekam tik ilgi, kamēr viņš nebija ievainots vai kritis. Un tā jātvingu karaspēku pamazām iznīcināja. Visa viņu zeme Jātvingijā (jeb Podlase), viņu lopi, kuriem tie visbagātākie bija, un cita manta krita poļiem par laupījumu. Un Boļeslavs piespieda atlikušos iedzīvotājus pieņemt kristīgu ticību.”

Pēc nostāstiem, kauja notikusi Bronkas upītes krastos. Sirmgalvji un bērni paslēpušies purvainos mežos; tur aprakuši arī no pilsētām līdz paņemtās mantas, to starpā dažādus reliģiskā kulta priekšmetus. Kaujā kritušie, pēc senam ierašām, sadedzināti un pelni aprakti t. s. Kumata kalnā, bet viņu vadonis Kumats kalna virsotnē. Dzīvi palikušie jātvingi pārcēlušies pār Narevu un nometušies uz dzīvi starp šo upi un Nemūmu, uzglabādami piemiņu par savu virsaiti Kumatu un pieskaitīdami to saviem svētajiem.

Pāršķirstot baltu tautu vēstures lappuses, vērojot viņu neveiksmes nevienādā cīņā ar saviem pretiniekiem, mēs pārliecināmies, ka nevienprātība, kopējas saskaņotas darbības trūkums ir šo cilšu dziļā vēsturiskā traģēdija. Atsevišķa īpatņa drošsirdībai, pat pārgalvībai nav robežu; nevienu vien reizi tas darījis brīnumus; atsevišķas ciltis – prūši, leiši, latvji, jātvingi – cīnoties katra par sevi, vairākkārt uzvarējušas vācus, krievus un poļus, līdz, beidzot, kritušas pretinieka viltībai vai skaitliskam pārsvaram par upuri. Ja baltu tautas būtu pratušas laikā apvienoties un kopējiem spēkiem aizstāvēt savu zemi, savas tiesības, tad tās ieņemtu redzamāku vietu zem saules, varētu brīvāki izkopt savas ipatnības un, neviena nebīdamies, nododoties ražīgam kultūras darbam. Cik ilgi mēs vēl tuvredzīgā atšķirtībā gribam turpināt savu senču nepiedodamo politisko kļūdu?

Vilciena apstāšanās Malkinā, pie Bugas, pārtrauc uz sānceļiem novirzījušās domas. Bugas upi mēdz uzskatīt par jātvingu zemes robežu dienvidos, bet dibinājoties uz arheoloģisko izrakumu salīdzinājumiem, kā turpmāk redzēsim, man gribētos šo robežu pārcelt uz dienvidiem vismaz kādus 30 kilometrus; jo iegūtie svarīgie materiāli neapšaubāmi liecina, ka vecākā dzelzslaikmetā baltu cilšu piederīgie dzīvojuši Sedļecas guberņā, aiz Bugas.

Bugas krastā ir vēsturiskā ziņā ļoti ievērojama pilsētiņa Drogičina, kuru daži poļu hronisti dēvē par jātvingu galvaspilsētu un krievu arheologi, ņemot vērā atrasto senlietu bagatību, par Rietumu-Krievijas Pompeju. Ļeopardovs, uz atrasto mantu pamata, liecina, ka Drogičinas, kā apdzīvotas vietas, vēsture sākas no 5-tā, 4-tā gadusimta, tomēr pilsētas vārds minēts pirmo reizi tikai 1142. gadā. Laiku maiņā, Drogičina atradusies jātvingu, leišu, poļu un krievu rokās.

Atrasto visdažādāko akmens, stikla, māla, kaula, bronzas un dzelzs priekšmetu starpā vislielāko ievērību senatnes pētītajos sacēlušas simtiem atrastās svina t. s. “Drogičinas plombas”. Par viņu nozīmi un mērķi ir uzstādītas dažādas hipotēzes, bet neviena nav atradusi vienprātīgu piekrišanu. No pirmā acu uzmetiena plombas atgādina naudiņas. Plāksnītes ir 1–2 mm biezas un 8–10 mm šķērsmenī; dažām novērojams mazs, šaurs caurumiņš, kā īstam plombām. Plāksnītes nav pilnīgi apaļas, bet nevienādam malām. Abās pusēs plāksnītem novērojamas cilnī stāvošas zīmes, no kurām daudzas atgādina slāvu vai grieķu burtus, citas mūsu īpašuma zīmes; bez tam sastop rokas, sejas, cilvēka un citus attēlus. Daudz piekritēju atrod Ļeopardova domas, ka šīs plombas uzskatāmas par Bizantijas ķeizarisko ierēdņu “zieģeļiem”, kurus piekāra Grieķijā pirktām precēm.

Viens no ievērojamākiem ūdensceļiem starp Grieķiju un Baltijas piekrasti vedis no Melnās jūras pa Dņepru, Pripeti, Bugu un Vislu. No Bugas preces varēts sūtīt divos virzienos: pa Vislu vai pa Nemūnu. Par preču sadalīšanas punktu jeb vārtiem uzskatāma vieta, kur līdz 12. g. s. zēlusi Drogičinas pilsēta. Tāļak Ļeopardovs aizrāda, ka zīmes uz plombām stipri līdzīgas tām, kādas sastopamas uz Bizantijas “zieģeļu” gredzeniem. Galu galā Ļ. taisa slēdzienu, ka plombas piekāruši ķeizariskie ierēdņi no Konstantinopoles ievestām precēm. Drogičinā, kura atradās krustceļā, liekas, notikusi mantu pārvietošana, varbūt ari nomuitošana, un tādēļ plombas, kā nevajadzīgas, nogrieztas. Caur to izskaidrojams lielais plombu skaits šajā vietā – līdz šim saskaitīts ap 3000 gabalu. Kādā gadusimtenī plombas lietotas, vēl nav noteicams.

No Bugas līdz Varšavai zems, krūmājiem apaudzis vai kailu smilti klāts līdzenums.

Varšavas tautas muzejam (Muzeum Narodowe, Podwale 15) nav noteiktas sejas. Gleznas jaunas un vecas, ar māksliniecisku vai tikai vēsturisku nozīmi, miniatūr-gleznojumi, antīkas mēbeles, daži gobelēni un citi seni audumi, Ķīnas porcelāns, akmeņiem un filigrāni rotātas kastītes, kaulgriezumi, naudas, medaļas. Bez grieķu, ēģiptiešu un citam senlietām redzam arī t. s. gotu kapos atrastās ar emalju “Champlevé” tehnikā, kā Trikātas sakta. Vairumam akmens laikmeta kaula darbiem un akmens cirvjiem un kaltiem nav atrašanas vieta apzīmēta. Tālāk ieroči un bruņas. Mūs šajā muzejā var interesēt Piedņepras un t. s. gotu senlietas, kuru starpā viena otra mums pazīstama seja pavīd.

Plašākais un interesantākais etnogrāfiskā rakstura muzejs Varšavā ir t. d. Muzeum Przemyslu i Rolnictwa, Krakowskie Przedmiescie 66. Muzejā savākti galvenām kārtām tautas darinājumi no poļu apdzīvotiem un tuvāku kaimiņu novadiem, bet ir ari lietas no tālākām zemēm: Āfrikas, Āzijas, Amerikas. Poļu tautas tekstilos darbos un gleznojumos uzkrīt spilgtās krāsas un veģetālais ornaments: koši zaļi-dzelteni-sārti krāsotas pūra lādes ar puķu vai putnu motīviem, spilgti tautas apģērbu piederumi, no krāsaina papīra griezti izgreznojumi. Bagāta Lieldienu olu (pisanki) pēc apvidiem sakārtota kolekcija. Sevišķi daudz tautas apģērbu no dažādiem Polijas novadiem, īpatnējas ir rituāliem nolūkiem darinātās maizes ar plastiskiem, cilvēku, dzīvnieku, koku, pat veselu lauku sētu veidojumiem. Blakus tautas ārstniecības līdzekļi: ķiploki, Islandes sūna, kumelītes, ķirbju sēklas, dažādi pulverīši un talismani: vilnas kušķītis, zoss krūšu kauls u. d. c. Mazovijas darinājumos redzam dažas baltu kultūrai tuvas lietas – trīs prievītes, jostu aužamu šķietiņu un spolējamu daiku, kādu Latgalē vēl daudz sastopam. Keramika Mazovijā baltu angobu ar stādisku rakstu.

Bagātas un saistošas ir Baltkrievijas un Lietuvas nodaļas. Apskatot šo zemju etnogrāfiskās mantas un salīdzinot tās ar mūsējām, ikvienu pārsteidz ne tikai ārējo formu, bet ari satura radniecība. Jostas, velējamās vāles, sprēslītes, egļu zaru ecēšas, dzeiņi (leziwo), kokles, kausi un karotes, tāšu lūku pinumi, keramika. Podļasijas, senās Jātvingijas, sprēslites un spolējamie daiki kā Latgalē. Par baltkrieviskām apzīmētās jostiņas samērā šaurākas par lietuviskām. Pirmās nāk no Slonimas, Pružāniem, Sokolas, Viļeikas, Lidas apvidiem. Īpatnējas ir baltkrievu kokā grieztās spēlējamās lietiņas “pliszki”. Lietuvas skapī mālu podi un šķīvji, īpatnējas sievu mices, cimdi, zeķes, liels skaits jostu, to starpā platas un skaistas audenes, rakstos un krāsās mūsējām līdzīgas; ir arī dažas mežģotas jostas. Par jostām uz skapja uzraksts: “Paski welniane wzorzvste, tkane przez wiesniaczki na malych warsztacikach. Uživvaja je do opasywania sie – Litwa Kowenska – Wilenszczyzna” (Rakstītas vilnas jostiņas, audušas laucinieces mazos stāviņos. Lieto apjošanai). Katrai tiklab par baltkrievisku kā lietuvisku dēvētai jostai tomēr ir tikai viens raksts, kurš atkārtojas no viena gala līdz otram, un tik bagātas raksta motīviem un krāsās noskaņotu kā mūsu Krustpils tipa, vai tik sīku un sarežģītu ornamentu, kā Lielvārdes un Lēdmanes audenes, neredzēju nevienas. Arī celaiņu nav, gan zinu, ka tādas visās baltu kultūras aplokā ietilpstošās zemēs bieži sastopamas. Uz muzeja sakopotu mantu pamata etniskās robežas starp Baltkrieviju un Lietuvu gandrīz neiespējams noteikt.

Čeremisu, mordvinu un arī čuvašu izšuvumi un audumi stipri līdzinās mūsējiem, uz ko jau agrāk esmu aizrādījis.

Skaista keramika no Dievid-Galīcijas (Rus Czerwona); uz gaiši angobetā pamata krāsains ģeometrisks un veģetāls ornaments. Jostu raksts tuvojas mūsējam, bet krāsas savādas. Vērojama liela ornamenta līdzība starp mazkrievu, rumāņu un bulgāru ornamentu.

Šajā muzejā nav aizmirsta arī Latvija. Krāšņa Krustpils tipa villaine, dzintara kniepķeni un saktas no Liepājas apkārtnes, divi pāri cimdi no Rucavas un Nīcas, kokles no Latgales. Tajā pašā skapī dažas mantiņas no Igaunijas un Zviedrijas.

Starp Āzijas etnogrāfiskām mantām saista vērību Ķīnas “cloisonné” emaljas darbi, 33 gab. Šī kolekcija, kā redzam, nav tik plaša kā Latvijas Valsts Vēsturiskam muzejam piedāvātā (173 pr.).

Pie muzeja vēl atrodas, lai gan, kā man paskaidroja, tikai pagaidām, arheoloģiskā nodaļa. 50-tā skapī, 6-tā plauktā no augšas, ir, bez šaubām, Latvijas senlietas: bronzas saktas, piekariņi, aproces, zvārgulīši, dzelzs cirvji, sīki drēbes gabaliņi; visiem latvisks raksturs. Uzraksta nav, bet plauktā nolikta brošūra “O czaszkach ludskich z cmentarzyska w Maryjenhauzie przez Dr. L. Dudrevvicz”. Vai senlietas ir no Viļakas senkapiem, man tā arī neizdevās izzināt, jo muzeja pārzinis vēl nebija atgriezies no atvaļinājuma.

Mantas šajā muzejā sakārtotas pēc novadiem un priekšmetu rakstura. Piemēram, Lietuvas skapī 4 augšējos plauktos mālu darbi, 5-tā un 6-tā cepures, 7-tā jostas, 8-tā mežģīnes un cimdi. Vitrīnām, kurās tautas apģērbi, pielikta maza Polijas karte un apzīmēta vieta, kur tādu valkā.

Lai gan Varšavā vēl atlikās apmeklēt Universitātes arheoloģisko kabinetu, vēl dažus muzejus un privātus krājumus, tomēr, dabūjis zināt, ka Ļvovā, kurp mani veda tālākais ceļš, notiek izstāde, kuru slēgs pēc divām dienām, bija ar skubu jāpošas ceļā.

Ļvova

Ceļā uz Ļvovu redz visgarām, izņemot, protams, muižas laukus, šauras “šņores”, dažās vietās ne platākas par zirga garumu. Tādēļ arī gans govis ganot tura tās auklā piesietas, kā zirgus grožos, citā vietā govīm kaklā piesietas prāvas koka vangales, vai kājas pinekļu sapītas. Divjūgu arkls, divi viri: viens vada arklu, otrs dzen zirgu. Acīmredzot, šeit nav laukstrādnieku trūkums. Nopļautie rudzu lauki dažā vietā zaļi jo zaļi; vēlāk uzzināju, ka pavasarī, tikko sniegs nokusis, rudzu laukiem uzsēj kaut kādu sīku pakšu augu, kurš, kad rudzi nopļauti, turpinot augt līdz vēlam rudenim – pirmajam sniegam un noderot par varenu zaļbarību lopiem. Varot sēt arī uz vasarāju. Ja gribot ievākt ziemai, tad vēlā rudenī nopļaujot, sasienot kūlīšos, uz lauka drusku apžāvējot, apgriežot vienu un otru pusi, pēc kam novietojot šķūņos vai pajumtēs. Lai vāju zemi uzlabotu ar zaļmēslošanu, redz lupīnas iesētas. Kā vienu tā otru vietējie zemkopji vareni slavē.

Galīcijas galvas pilsētā Ļvovā. Nokļūstot galvenās ielas ļaužu burzmā, tā vien šķiet, ka pilsētu apdzīvo vienīgi žīdi un, proti, “vecās testamentes”: senlaiku apģērbi, “paltraki” līdz zemei, visādi tipi melniem, kapara sarkaniem un gaišiem matiem. Īpatnēju temperamentu, pūlis steidzīgi šurpu turpu soļo, mētājas rokam, skaļi sarunājas. Pēc mierīgās, patūļīgās Rīgas, iespaids neparasts. Agra rītā tramvajā, vecs žīds, sevī nogrimis, klusām murmina pātarus, cītīgi griezdams obligatoriskās garās ausu sprogas, šad un tad apslapinādams pirkstus pie lūpam.

Izstāde (Targ Wschodnie) pēc poļu laikrakstu atsauksmēm vāji organizēta. Apmeklētāju gaužām maz. Mani, protams, interesēja tautas un lietišķās mākslas nodaļa. Polijā, tāpat kā Latvijā, Lietuvā, Igaunijā, jaunā rotājošā māksla smeļ ierosinājumus un motīvus īstos tautas darinājumos audumos, izšuvumos, koka darbos, keramikā u. citos. Tagadējās Polijas robežās divi novadi galvenām kārtām apgāda paraugus un gatavus darbus: Krakovai un Varšavai – Tatru apgabals ar Zakopani un Ļvovai – gucuļu apdzīvotais dienvidu novads ar Kosovu, Kutiem un Kolomeju. Ne tikai šinīs, bet vēl daudzās citas vietās atvērtas darbnīcas, kuras ražo preces tirgum pēc tautas paraugiem. Varšavā, Krakovā, Ļvovā ir vairāki tautas dailes saloni–pārdotavas. Apskatot izstādes eksponātus, redzam, ka pirmā vietā stāv tā sauktie “kilimi”, gobelēnu un īstā austrumu kilimu tehnikā austi paklāji, gan ar puķu gan ģeometrisku ornamentu. Skaista ir keramika ar baltu angobu un ģeometrisku daudzkrāsainu tautas rakstu no Kutiem. Speciāla jostu aušanas fabrika Kosovā darina vairumā pēc gucuļu rakstraudžiem. Šinīs jostās uzkrīt daži mums pazīstami rakstu motīvi, bet krāsas stipri atšķiras. Sarunājos ar fabrikas pārstāvi, inteliģentu jaunu cilvēku, kurš atceras kādreiz lasījis, ka gucuļi sirmā senatnē atnākuši no Zviedrijas vai Norvēģijas; viņu tautas dziesmās minēta jūra. Tiešam viņu keramikā, audumos, koku darbos ir kaut kas īpatnējs, ko pārejā Galīcijā nevar sastapt. Uzskaitīt un apskatīt daudzos tautas gaumē darinātos priekšmetus nav iespējams, bet vēl jāatzīmē Viļņas nodaļa, kas krasi atdalās no pārejām savam klusām, gandrīz drūmam krāsām, īpatnējo rakstu un savdabīgo tehniku. Izstādīti dvieļi, gultas un galda segas, jostas.

No izstādes devos uz rutēņu tautas muzeju (Nacjonalnjy Muzej). Baznīcas gleznojumi, svētbildes, vēsturiskas ģīmetnes, tautas audumi, gucuļu kokgriezumi. Muzejs nekādus līdzekļus no valsts nesaņemot un spiests pārdot priekšmetu dublikātus un vērtīgas gleznas.

Dziedušicku muzejs (Muzeum im. Dzieduszickich) aptver dabas zinības, etnogrāfiju, arheoloģiju. Bagātā krājumā starp citu izstādīts Baltijas jūras dzintars ar tanī ieslēgtiem sīkiem dzīvnieciņiem un stādiem. Saskaitīju 63 gabalus. Izstādīti bez tam dažādos Polijas apvidos, it īpaši akmeņlauztuvēs, atrastie nelieli dzintara gabaliņi. Arheoloģiski izrakumi, visvairāk akmens un māla, no Podolijas, Galīcijas, Vislas un Bugas ielejam. Etnogrāfiskā nodaļā pirmā vietā stādami gucuļu darbi: koka sedli, pūra lādes, koka karotes, ķipīši, spainīši, bļodas ar ieliktam zīlītem; aužamie stāvi puslīdz tuvojas mūsējiem, tautas apģērba piederumi. Vienā vitrīnā latgaliskas vīzes (Lyczaki); uzraksts vēsta, ka tās no Vitebskas gub. Bēdīgs pārstāvis mūsu krāšņai tautas mākslai. Gorodenkas un Brest-Ļitovskas tautas apģērbs un saimniecības piederumi mums radniecīgi. Kāda tabele ar krāsojamiem stādiem mums vēsta, ka dienvidus Podolijā tauta, starp citu, krāso sekojošiem stādiem: 1) Genista tinctoria (krāsu irbulene), 2) Origanum vulgaris (parastā raudene), 3) meža ābeles lapām, 4) Polygonum divaricatum (alpīnā sūrene), 5) Medicago fulcata (sirpjveida lucerna) un 6) vienkāršo bieti. Tautas podniecība pilda 5 istabas – no visvienkāršākiem ikdienas māla traukiem līdz skaistākām dekoratīvam vāzēm un grezniem krāsns podiņiem.

Ševčenko muzejs (Muzeum Tow. im. Szewczenki) satura ziņā atgādina rutēņu nacionālo muzeju, bet ir bagātāks tautas, it īpaši gucuļu, darbiem un darba rīkiem. Redzam tarbas (torve), garas ganu taures (trembita), pastalas (pustula), koka arklus (čeres). Muzejs labprāt apmainās ar Latviju minerāļu paraugiem. Ļvovā bez jau minētiem ir vēl daudz citu muzeju, kuri dod gaišu ainu par Galīcijas seno un tagadējo dzīvi un parādībam; tāpat bibliotēkas un arhīvi bagāti vērtīgiem izdevumiem un seniem manuskriptiem (piem., Osolinska bibliotēkā ap 800.000 sējumu), tā kā visumā šī pilsēta pelna slāvu, it īpaši rutēņu vēstures pētītāju ievērību. Nav šaubu, ka te atrodamas ari ziņas par baltiem.

No Ļvovas izbraucu uz diezgan attālu sādžu ar vilinošu nosaukumu “Jatviengi”, pārvarot lielus neparedzētus šķēršļus. Tomēr nekā tāda neatradu, ko varētu vest sakarā ar seniem jātvingiem. Pa ceļam novēroju šim apvidum diezgan raksturīgu skatu. Braucot caur kādu sādžu redzu skaistu rutēnieti glīti izrakstīta tautiskā kreklā, vizulīgu daudzkrāsainu stikla kreļļu virknēm ap kaklu – mēslus uz lauku vedam. Ka apģērbs pie tāda darba nevar būt sniega balts, viegli saprotams. Ēkas nelielas, koku vai māla kleķa, bieziem salmu jumtiem. Novēroju sekojošu paņēmienu kleķa pielietošanā: Kad ēkas stāvs no stāvkokiem un jumts uzcelti, māla aptrieptās salmu grīstes pinekļa veidīgi apliek ap sienu stāvkokiem – ribām. Kad siena saulē un vējā izkaltusi, to no iekš- un ārpuses apmet māliem un nobalsina kaļķiem. Darbs ļoti veicīgs un neizmaksā dārgi, tā kā gribētos to redzēt izmēģinām vieglākam lauku būvēm arī Latvijā.

Krakovā

Skaistās baznīcas, vēsturiskās celtnes un pieminekļi, senām grāmatām un rokrakstiem bagātās bibliotēkas un arhīvi, muzeji vērtīgiem mākslas darbiem un senatnes lieciniekiem, vēl klāt iedzīvotāju laipnība un samērā augstais sabiedriskais kultūras līmenis, padara Krakovu katram senatnes un patiesas kultūras draugam par vispatīkamāko pilsētu Polijā. Krāšņi ir apstādījumi, kuri ierobežo centru, vecāko pilsētas daļu.

Sevišķi patīkami mani pārsteidza etnogrāfisku un arheoloģisku mantu lielais krājums, kurš attiecas uz baltiem. Šeit ieguvu jaunus materiālus, kam svarīga nozīme mūsu aiz- jeb pirmvēstures izpratnē un baltu kultūras aploka robežu nospraušanā. Sīki aprakstīt visus apmeklētos muzejus, protams, nav iespējams.

Vispirms minēšu Etnogrāfisko muzeju Krakovas pili, Vāvelē. Bez poļu mantām te ir sevišķa nodaļa — Litewski i Russki. Tūliņ pie durvīm vitrīna ar uzrakstu: gub. Kurlandska, Ubranie kobiety (sievietes apģērbs). Pastalas, rūtaini brunči, balts priekšauts sarkanām vertikālam švītram, sarkans baltām strīpām lakats uz pleciem (svešs!), pirkts sarkanraibs lakatiņš galvā, tumšzaļā jaka. Lietuvas un Baltkrievijas jostas, audenes, izšūti dvieļi, vīzes, kurpes, koka kausi. Pirmatnēji interesants cimdu darināšanas paņēmiens ar acainu koka adatu (Sposob robienia rekowic) no Mogiļevas gub. Jostiņas kā Aulejā (Pasy kobiecy bielorusskie). Leišu dvieļu gali. Leišu jostas no Suvalku, Kauņas un Grodņas novadiem. Rakstītas Lieldienu olas un “palmes” (Palmy Wielkonocne Litewskie), kuras darinātas no krāsotam puķītēm, ēveļu skaidām, sūnas, rudzu rogām, papīrīšiem, smilgām, sasienot tos slotiņās.

Tautas muzejā (Muzeum Narodowe) tīrā un lietišķā māksla; mūsu mantu nav.

Arheoloģiskais muzejs (Muzeum Archeologiczne) aptver slāvu un tuvāko kaimiņu zemes, kurās tad arī ietilpst baltu novadi. Neapstājoties pie plašā krājuma sīkākā apraksta, piegriezu vērību mūsu un mums radniecīgam senlietām, kuru starpā ir ļoti vērtīgi izrakumi; tie ievērojamā mērā papildina ziņas par latvju senkultūras izplatību un apgāž dažu maldīgu, iesakņojušos domu par baltu etniskam robežām.

Tagadējās Latvijas senlietas sakopotas uz 5 tabelēm, no kuram trīs ar Višķu senlietām: tipiski Latgales audumi ar bronzas izrotājumiem, bronzas kakla gredzeni jeb apkakles, saktas, aproces, vaiņags, piekariņi, važiņas. No Ludzas divi krustiņi, apkakles fragments, gredzeni, sakta, zvārgulītis un no Novomisļas važiņa ar raksturīgo ķemmes piekariņu un zvārgulīti, divas aproces.

No leišu apdzīvoto Biržu (Paņevežas ap.) izrakumiem ievērojams auduma gabaliņš ar latgaliska rakstura bronzas gredzentiņiem. Tālāk par šo uz dienvidiem, šķiet, nav atrasts Latgales tipa bronzots audums. Tepat atrasti pieci akmens cirvji, gredzeni, vijiņas, krama bultas gals, divas saktiņas ar emalju “Champlevé” tehnikā. Tāļak senlietas no Švekšnas, Nemūnas, Ņemenkas un Viļņas apv. Kaļinovkā atrasts ap 90 bronzas kaltu, no kuriem šai muzeja novietoti 28 gab., pārējie aizvesti uz Pēterpili.

Izcila vērība piegriežama vecākā dzelzslaikmeta bronzas senlietām no Ņeviedomas pie Sokolovas, Sedļecas gub. Izņemot divas trīs importētas dienvidnieciskas lietiņas, pārejām tik baltisks jeb latvisks raksturs, ka tās varēja tikpat labi būt atrastas Latvijā. Uz divām tabelēm novietotie izrakumi datējami ar vecāko un jaunāko dzelzslaikmetu. Zaru un stopas sakta, piekariņu bronzas apkakle, kura pieskaitāma greznākam baltu rotas lietām, aproces, rotas adata, emaljēta sprādze, kādu starp Vislu un Daugavu nav retums, un, varbūt, bronzas vijas, kuras Prūsijā stiepjas bronzas laikmetā – pieder vecākam, kamēr saktas ar uzrotītām un zalkša galviņām un masīvais bronzas kakla gredzens – jaunākam, bet plakanā saktiņa pat vēsturiskam laikmetam. Lietu piederība dažādiem laikmetiem liek domāt, ka to īpašnieki te būs dzīvojuši vairākus gadu simtus.

Kruglā, Beļskas apr., atrasti Latvijā, it īpaši Latgalē, ļoti izplatītais ķemmes veidīgais karulītis un gredzens, kuram līdzīgs izrakts Paventā, Lietuvā.

Vēl jāatzīmē vienā muzeja istabā novietotais slavenais, akmenī cirstais slāvu dieva “Sviatovida” tēls.

Universitātes arheoloģiskā kabinetā (Cabinet archeologiczny) arī satur ne mazumu mūsu kultūrai tuvu stāvošu senlietu. Pirmā vietā nostādama Paļovā, Lietuvā, izraktā, ļoti grezna vecākā dzelzslaikmeta bronzas kakla rota ar karuļiem, līdzīga Vec-Saukā atrastai. No Lidas pīti bronzas gredzeni; Kupišķos, Lietuvā, atrastas ļoti prāvas bronzas apkakles un aproces, arī sudraba kakla gredzeni. Latgale reprezentēta ķemmes veidīgiem karulīšiem, masīvām kara vīru aprocēm; daudz apkakļu, vītu un plakanu ar karuļiem, viju aproces, karulīši, auduma gabaliņš ar celainīti un saktas. No Prūsijas bronzas laikmeta šķēpi, apkakles un smagas aproces.

Abos minētos arheoloģiskos muzejos laipnus paskaidrojumus un atļauju izdarīt fotogrāfiskus uzņēmumus deva prof. V. Demetrikevičs, pie kam palīdzīgu roku sniedza viņa asistents. Sirsnīgs paldies ari šajā vietā!

Ceļā starp Čenstohovas un Radomskas piestātnēm redzēju dažas sievietes oriģinālā tautas apģērbā. Spilgtās krāsās brunči un tāds pat “pelerīns” uz pleciem, ar banti ap kaklu piestiprināts; galvā spilgts puķains lakats.

No Viļņas devos uz sen iecerēto, valodnieciski un etnogrāfiski interesanto, leišu valodas pētītājiem pazīstamo Ģervetu (Gerviaty) sādžu, apm. pusotras stundas braucienā pa dzelzsceļu un verstes 15 pa zemes ceļu. Kamionkas piestātnē, vientuļa sila malā, neviena važoņa, pat neviena cilvēka, izņemot pārzini, simpātisku un laipnu jaunkundzi. Paskaidroju savu stāvokli un mērķi; laipni apsolās pavadīt mani līdz tuvākai sādžai – Slobodkai. Vārds pa vārdam, izrādās lietuviete, dzimusi Liepājā, uzaugusi Lietuvā. Slobodkā mani ieved kādā turīgākā sādžas saimnieka sētā; tam divi zirgi. Dzīvokļa iekārta latgaliska. Vienā galā dzīvo saimnieks ar ģimeni, vidū priekšnams un virtuve, otrā galā pieliekamais kambaris ar daudziem saimniecības piederumiem un darba rīkiem: susekļi, koka un dzelzs (česalka), aužamie stāvi (krosna), sprēslite (prjasņica), uz sola liekama, kā Latgalē, koka tītavas (motovydlo), bierds jeb šķiets (bjordo), piesta (stupa), no salmiem pīta sētuve (lubka), maltuve (žorni), lāde (pak) miltiem. Pretim dzīv. ēkai klētiņa, kuru lielkrievi saucot par “ambar”, veckrievi “kļetj” un baltkrievi – “svirņa”, pēdējais vārds pazīstams visa austrumu Lietuvā. Klētī, gluži kā pie mums, ir arodi (orudi). Klēts otrā galā piebūve – šķūnītis. Sarunas valoda – baltkrievu; jostas (pas – povies) neauž, bet ada virbiem (prutkami). Vilnas un linu audumi kā Latgalē.

Ģervetos atradu pajumtu un visviesmīlīgāko uzņemšanu vietējā skolā. Drīz iepazinos ar sādžas baznīckungu, no kura ieguvu daudz interesantu ziņu un ierosinājumu. Kā Ģervetos, tā veselā rindā tuvāko un talāko sādžu (Macki, Micuni, Gaļčuni, Giri) iedzīvotāji vēl runā senu un īpatnēju leišu valodas dialektu, kurš pievilcis un pievelk filologu vērību. Blakus valodai, kā novēroju, uzglabājusies tautas māksla pirmatnējā veidā – celaines, audenes, bārkstu sējumi, dvieļu (abrusas), gultas segu (rubeļis) un galdautu aušana; šie darbi, no kuriem labu tiesu ieguvu, gandrīz ne ar ko neatšķiras no vispār baltu kultūras aplokā sastopamiem tautas darinājumiem. Zimīgi, ka baltkrievi un poļi šeit jostas neaužot; to man noteikti apgalvoja kāds vietējs skolotājs; visi manis iegūto celaiņu un audēju īpašnieki – leiši. Auž arī ceļu grožus; senāk vēl vairāk jostu austs veltam kāzās. Starp citu baznīckungs stāstīja, ka viņa dzimtenē, Merečas apkārtnē, sievietes krāsojot īpatnējā kārtā: ierokot krāsojamo dziju purvā; kad pēc kādām dienām izņemot, tā dabūjusi stipru neplūkošu krāsu. Vecie dokumenti liecinot, ka priekš simts gadiem visās apkārtējās sādžās iedzīvotāji runājuši leitiski; to apstiprinot ari vietu vārdi. Ja Ģervetos un vēl vienā-otrā sādžā uzglabājušās leišu valoda un tradīcijas, izskaidrojams, pa daļai, ar attiecīgu muižu īpašnieku lielāku iecietību. Ģervetu un apkārtnes sādžās uzkrīt zemas, ap pieci baļķi augstām sienām, ļoti platas celtnes – šķūņi jeb gubenes saimniecības piederumu un ražojumu novietošanai. Tās atgādina Jaunpiebalgas riju. Gandrīz katrā sētā redz šim apvidum raksturīgu klētiņu. Braucot caur sādžām, ceļotajā acīs duras pie pagalmu vārtiem ielas pusē stāvu saslietie, garās kārtīs, ķeksis un pirts slota. Izrādās, tie ir – uguns dzēšamie rīki.

Dziesmu draugus var interesēt, ka slavenais leišu dziedonis Kipras Petrauskas savu jaunību pavadījis Ģervetos un, ar savu brāli, dziedājis skaistās gotiskā stila baznīcas korī. Apdzīvojis mazu mājiņu ielu stūrī.

Lietū, caur tumšu, baismīgu mežu vēlā nakts stundā nokļūstu senatnīgi skanošā dzelzsceļa piestātnē — Gudogaj.

Karalaučos

Caur Kauņu braucot, apciemoju arī pilsētas vēsturisko muzeju. Tas pārkārtots: arheoloģiski izrakumi uz jaunam tabelēm, krāsainiem audumiem, lai neizbalētu, aizvilkti melni priekškari. Atstāj glītu, uzkoptu iespaidu.

Prūsijas muzejs (Prussia Museum) tāpat, kā vēl daži Karalauču muzeji, novietots senās pils telpās. Arheoloģiskā nodaļā sakopots bagāts, baltu kultūras vēsturniekiem vērtīgs senlietu pūrs, sākot ar akmens laikmeta līdz vēsturiskam laikam, galvenām kārtam Prūsijas izrakumi. Nav iespējams visu aprakstīt; atzīmēšu tikai dažus novērojumus.

Pie Labiavas apr. (Lobertshof, Kr. Labiau) 12. g. s. sievietes skeleta redzam, kā valkātas rotas lietas: Jostas vietā priekša ripas veidīga plakana sakta ar cauru vidu, kreisās rokas stilbā piecas bronzas aproces, labā – sešas; ap kaklu vīti bronzas gredzeni; uz kreisā pleca lika adata, uz labā saktiņa. Pie kakla un uz krūtīm tāda pat saktiņa, kā pie jostas. Labās gūžas vietā saktiņa ar zalkša galvu. Kuršu kāpās atrastās lietas ļoti līdzīgas Latvijā lielā skaitā atrastām: saktas ar uzrotītām, magoņu, pumpu un zalkšu galviņām. Ragnitas tuvumā izrakta ļoti skaista bronzas apkakle ar pakariņiem. Mazu rijas senlietu starpā vērību saista emaljētas saktas un piekariņi. Tamlīdzīgu priekšmetu atrasts ļoti daudz starp Vislu un Daugavu. Senlietas priekšzīmīgi konservētas un koptas un redzamā kārta novietotas.

Muzeja trepju telpās prāvs akmens tēls un dobti akmens trauki.

Blakus durvis no pils sētas ved Prūsijas muzeja etnogrāfiskā nodaļā, kur leišu un latviešu tautas māksla diezgan kupli reprezentēta, gan ne tik labā kārtībā, kā aizvēsturiskās senlietas.

Linu mīstīklas (Karalauči), susekļi, koka un māla sveču lejamie trauki (Karalauči), roku dzirnavas (Prūs. Lietuvā), šķērējamā lāpstiņa (Tulpeninki, Pilkales apv.), koka piestas (Pr. Lietuvā), krekls ar melnu bagāta ugunskrusta rakstu, jostas, brunči (uzr. nav saredzams), māla krājkasīte (kā Kauņā un Viļņā), koka saiviņa (Kuršu kāpās), prievītes (no Daviles dr.) īpatnējā raksta kompozīcijā, kāda novērota Latvijā gar Kurzemes jūrmalu: vienā malā prievītei raksts zils, otrā sarkans, vai zaļš-violets, vai balts-zils. Ļoti smalka celainīte glītu rakstu (Litauen), sieti dvieļu gali, ļoti bagatīgi griezts un izkrāsots koka vēja rādītājs no Nidas, gara koka vāle ar ruņu rakstiem, spīļu arkla modelis, mūsējā prototips, garas tāss taures, kā gucuļu “trembitas”. No Marijas Skruzītes tabele ar augiem krāsotas vilnas paraugiem (altlettische Farbe-kunst), rakstains nošņūcenis, sarkanas-baltas-zilas bārkstis latviskā krāsu maiņā; līkstīte ar šķietiņu, saiviņu un ieaustu jostu (West-preussen); klūdziņām pīti grozi; īpatnējas leišu līka koka nūjas. Pie griestiem salmiem appīts stiepuļu “kroņlukturis” un pie sienām eļļā krāsoti leišu senie tautas apģērbi.

Pilsētas zvēru dārza vienā stūrī iekārtots brīvdabas muzejs (Heimatmuseum).

Pirmsordeņa laikmetu raksturo pilskalna paraugs, kurš pamazinātā veidā attēlo Prekelvicas pilskalnu, un jaunākā bronzas laikmeta uzkalna kapa atdarinājums ar ugunsapbedījumam īpatnējām urnām.

No pēcordeņa laikmeta ir vairākas leišu un vispārēja vietēja rakstura celtnes. Piem., no Klaipēdas apv. ir vesela grupa saimniecības ēku: dzīvojamā māja, klēts, stallis, pagrabs, rija. Pie mājas durvīm maltuve, jumts greznots āžiem jeb gaiļiem (gaidys); īsts, dzīvs gailis lepni soļo pa sētsvidu, kur stāv mums pazīstama svirksteņu aka ar vienkoci-sili. Dzīvojamā ēkā vajadzīgā iedzīve, mēbeles un dažādi saimniecības piederumi: galdi, krēsli, skalu turētāji, gultas, šūpulis, pūra lādes, staņķi, sviesta ķērne, piesta, pat šķiltavas uz galda. Mēbeles tumšzaļā krāsā ar raibu puķu ornamentu, īpatnējs ir koka kāsis ar uzmauktiem metāla gredzeniem; to žvadzina, kad ļaudīm jānāk azaidā.

Klētī – gulta, abra, medus sviežamais daikts. Rija (jauja), kā parasts, stāv attālāk. Gubenī, stallī attiecīgā iekārta un darba rīki. Interesanta kalpu guļas vieta stallī – pie griestiem pakārta kastes veidīga lāva. Stallim senlaiku koka atslēga; paspārnē, koka vadzī, karājas lauku auž. stāvi.

Lauku koka baznīca no Osterodes apv. ar kapsētiņu blakus. Leišu kapu pieminekļi ļoti īpatnēji, daži formas ziņā atgādina varen skaisti grieztās leišu cerītes. Uz dažiem šāda veida kapu pieminekļiem, nereti raibi izkrāsotiem, mēdz būt vijiņas (spirālēs) piestiprināti kokā griezti putniņi, kuri vējā šūpojas. Pie baznīcas uzkrīt liels, biķera veidīgs, izdobts akmens, kurš esot upura trauks no aizvēsturiskiem laikiem. Bordenes mājas dārzā redzams vēl prāvāks cilindra veidīgs, labi apstrādāts akmens ar 60 cm. dziļu dobumu, taisnam vertikālām sienam. lekalts gada skaitlis 1642. Redzami vēl daudz lēzeni dobtu akmeņu.

Īsos vārdos rezumējot minētos muzejos un novados novēroto, jāliecina, ka baltu arheoloģiskai un etnogrāfiskai mākslai un kultūrai piemīt noteikta, īpatnēja seja ar dziļu zinātnisku un māksliniecisku vērtību. Šis kultūras aploks tālu pārsniedz tagadējās politiskās kartes nospraustās robežas dienvidu-austrumos un dienvidos, tas arī nesakrīt šajās vietās ar vēl dzīvo leišu un latviešu valodu robežām. Kamēr valoda daudzās senāk baltiskās vietās izmirusi, tikmēr citas dzīves tradīcijas turpina dzīvot. Tālāk, arheoloģiskais materiāls, kāds līdz šim atrasts Jātvingijā, liek domāt, ka jātvingi-galindi, pirmkārt, dzīvojuši arī aiz Bugas, tagadējā Sedļecas guberņā, un, otrkārt, stāvējuši tuvāk latviešiem-leišiem, nekā senprūšiem. To apliecina ari etnogrāfija.

Pārpublicēts no Latvijas Saule, Nr. 57–58, 01.09.1927.

Krišjāņa Feldmana 2022. gada 31. marta runas Saeimā kritika

2022. gada 31. martā no parlamenta tribīnes izskanēja Krišjāņa Feldmana runa par Civilās savienības institūtu.[1] Krišjānis Feldmans ir politiķis, Konservatīvās partijas 13. Saeimas deputāts un partijas valdes loceklis, valdes priekšsēdētāja vietnieks.[2]Pievērsīšos šīs runas analīzei, jo apspriestais likumprojekts nav tikai viens starp daudziem – šis likums veidos un mainīs pašu sabiedrības struktūru. Civilās savienības likums, ja tas tiks pieņemts, tieši skars ikvienu sabiedrības locekli un veidos jaunas sabiedrības normas.

Pēdējās ideoloģijas, kas Latvijā ir mēģinājušas būtiski mainīt sabiedrības vērtību struktūru un normas, ir komunisms, nacionālsociālisms, kapitālisms un liberālisms. Dažas no tām ir radījušas katastrofālas sekas pilnīgi visai sabiedrībai, bet dažas negatīvi ietekmējušas tikai nozīmīgas sabiedrības grupas. Parasti izmaiņu un inovāciju nepieciešamību mēdz pasniegt kā progresu – kā dzīvošanu līdzi laikam un tā garam. Tomēr ir acīmredzami, ka šādai no noteiktas ideoloģijas izrietošu likumu mākslīgai ieviešanai visas sabiedrības mērogā mēdz būt tālejošas un arī neparedzamas sekas.

Diemžēl deputātu runas, to analīze, no tām izrietošās sekas vai secinājumi Latvijas žurnālistiem nešķiet padziļinātas analīzes vai pat tikai apsvēršanas vērtas. Mēdz arī uzskatīt, ka tas nav pietiekami interesants vai sabiedrības pieprasīts temats. Netiek pētīts, vai šajās augstu amatpersonu runās nav loģisku nesakarību, vai tās nav pretrunā solītajam vēlētājiem un vai atbilst ideoloģiskajiem uzstādījumiem, kurus konkrētā partija pārstāv. Vēlos pievērsties šai Konservatīvās partijas politiķa runai, pieņemot, ka šī partija Latvijā pārstāv konservatīvo domu. No šāda skatu punkta arī centīšos to analizēt.

Kas ir konservatīvisms? Lai iegūtu pamata izpratni par konservatīvismu, var sākt ar Rodžera Skrūtona grāmatu Kā būt konservatīvam.[3] Šī darba būtību varētu rezumēt šādās idejās – turi godā to, ko esi kādam apsolījis (“vīrs un vārds”), rīkojies apdomīgi (“septiņas reizes nomēri, pirms nogriez”), proti, ievies jauninājumus pēc iespējas piesardzīgāk, rūpīgi apdomājot, kādu labumu tie atnesīs atsevišķiem cilvēkiem, ģimenēm, sabiedrībai un visai valstij; neaizmirsti izvērtēt sekas, ko jauninājums varētu radīt; saudzē un aizsargā to, ko esi saņēmis mantojumā, lai to nodotu nākamajai paaudzei tādā stāvoklī, kādā saņēmi; saglabā skaisto un daiļo – to, kas ir izturējis laika nežēlīgo pārbaudi; vienmēr atceries, ka progress nav pašmērķis.

Pirmā tēze, kas Krišjāņa Feldmana runā izraisa iebildumus no konservatīvisma skatu punkta, ir šis apgalvojums: “Demokrātija pastāv uzskatu dažādībā, bet līdzsvaru tajā panāk tiesiskums. Tieši tiesiskums nodrošina to, lai funkcionētu demokrātija, kuras pamatā ir tiesību normu ievērošana, tostarp arī cilvēka tiesību un pamatbrīvību ievērošana. Tāpēc tiesām ir dota neatkarīga vara lemt taisnīgi un visas sabiedrības interesēs.”

Pirmkārt, demokrātijas pašmērķis nav un nevar būt uzskatu dažādība. Jā, cilvēku uzskati ir dažādi, bet demokrātijas mērķis ir panākt kopsaucēju jeb kopīgu lēmumu. Demokrātijas mērķis nav panākt dažādu uzskatu līdzsvaru. Demokrātijā notiek dažādu viedokļu uzklausīšana, taču galu galā tiek pieņemts lēmums un uzvar tas viedoklis, kuru aizstāvēja vairākums. Apgalvojums, ka “demokrātija pastāv uzskatu dažādībā”, izklausās pēc liberālas idejas par “iekļaujošu sabiedrību”, kas savā absolūtā izpausmē nozīmētu jebkādu pretēju viedokļu iekļaušanu un pieņemšanu. Taču ikviens var viegli iedomāties tādus viedokļus, kas Latvijai kā valstij būtu postoši un varbūt pat nozīmētu valsts bojāeju. Ja tāda utopiska “iekļaujošā sabiedrība” nav absolūta, tad kā gan tā var sevi saukt par “iekļaujošu”? Kādas grupas vienmēr paliek “neiekļautas”. Demokrātija nevar paredzēt pilnīgi visu dažādības formu aizsardzību. Šāds daudzveidības absolūtisms nozīmētu apdraudējumu pašai demokrātijai kā valsts iekārtai, nemaz nerunājot par nacionālas valsts konceptu.

Otrkārt, atsaukties uz cilvēktiesībām Civilās savienības institūta kontekstā ir, mazākais, dīvaini. Latvijā jau pastāv laulības institūts, kurš apmierina ANO Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā paredzēto. No tā nākas secināt, ka Feldmans runā nevis par pretējo dzimumu pāriem (visas pilngadīgas personas bez jebkādas diskriminācijas var laulāties ar pretējā dzimuma personu), bet tikai par tiem, kas vēlas savienoties ar sava dzimuma partneri. Varētu piebilst, ka ANO Cilvēktiesību deklarācija vispār nepiemin viendzimuma pāru tiesības reģistrēt attiecības. Nekur arī nav teikts, ka valstīm šāds pakalpojums būtu jānodrošina – citādāk būtu pārkāptas cilvēktiesības.[4]

Oponenti iebildīs, ka šādu jaunu institūtu paredz neskaitāmas juridiskas interpretācijas, taču pareizā atbilde ir: Nē, neparedz. Jurisprudencei nav piemērojama postmoderna vārdu nozīmes progresēšanas doktrīna, nav arī piemērojamas interpretācijas vai indivīdu vēlmes. Šāda pieeja padarītu jurisprudenci bezjēdzīgu. Nav tā, ka jebkas var nozīmēt jebko šādā absolūti relatīvā un plūstošā jurisprudences sistēmā.

Katram cilvēkam ir tiesības zināt un saprast likumus. Būtu visai dīvaini, ja tie mainītos atkarībā no dažādu tiesnešu subjektīvās interpretācijas. Tiesu uzdevums nav interpretēt likumus tik tālu, ka mainās to jēga, bet gan spriest tiesu tā, ka tiek ievēroti jau sabiedrības vairākuma demokrātiski pieņemtie likumi. Ja ir nepieciešamība papildināt vispāratzītas cilvēktiesības, tad to var darīt ANO vai valstu parlamenti ar vairākuma akceptu. Taču apgalvot, ka ANO Vispārējā cilvēktiesību deklarācija kaut ko pieprasa no Latvijas, ir maldinoši.

Nākamā interesantā Feldmana tēze ir šāda: “Ja tiesas spriedumi netiek pildīti, tas apdraud visas sabiedrības kopējās intereses, tiesiskumu un demokrātiju. Ja sagrūst tiesiskums, zūd demokrātija. Rezultātā valsts kļūst autoritāra un tautas vara faktiski koncentrējas dažādu grupējumu rokās.” Tas būtu patiesi, ja Satversmes tiesa nebūtu nodarbojusies ar politisko aktīvismu un nebūtu tik tālu progresējusi savos interpretācijas manevros, ka pilnībā izmainījusi demokrātiskā procesā pieņemta likuma nozīmi. Feldmans ignorē, ka tieši politizētas tiesas palielina autoritārismu, nevis nepakļaušanās šādas politizētas tiesas spriedumam. Tieši tāda tiesa, kas dažu cilvēku sastāvā maina likuma jēgu, drīzāk būtu autoritārs varas rīks, jo vara koncentrētos viena juristu grupējuma rokās, kurš, pārkāpjot piešķirtās pilnvaras, uzņemtos likumdevēja lomu un uzdotu parlamentam veidot politiku. Civilās savienības likuma anotācijā ir minēts, ka Satversmes tiesai ir tiesības atzīt likumu vai tā daļu par spēkā neesošu, taču tai nav pilnvaru uzdot veidot likumu atbilstoši Satversmes tiesas vēlmēm, nemaz nerunājot par tiesnešu personisko uzskatu padarīšanu par sabiedrības normu. Parlaments nav izpildvara, un tiesa nav parlaments. Varētu retoriski jautāt: kā dažu cilvēku lēmums, kas maina visu sabiedrības struktūru un normas, var nebūt autoritārs? Konservatīvi būtu mēģināt atgriezties pie demokrātijas, ko šāds autoritārs Satversmes tiesas spriedums ir iedragājis, un prasīt šo jautājumu lemt tautai. Tiesas nevar izlemt politiskas izšķiršanās jautājumus; tām ir jānodrošina jau izlemtu jautājumu ievērošana. Tāpat tiesai nav ne tiesību, ne pienākuma “steidzināt” sabiedrību lēmumu pieņemšanas procesā.

Krišjānis Feldmans turpina: “Civilās savienības likuma analogi ir vairākās Eiropas Savienības valstīs. Mums ir jāpieņem realitāte – Latvijā kā Eiropas Savienības valstī mēs nevarēsim iztikt bez regulējuma, kas nodrošinātu tiesisko aizsardzību arī citāda dzīves stila piekritējiem. To mums atgādina Eiropas Cilvēktiesību tiesas lēmumi, to ļoti skarbā veidā (pat pārkāpjot savas robežas) nolēma Satversmes tiesa.” Pirmkārt, nav taisnība, ka nevar iztikt bez regulējuma “citāda dzīves stila piekritējiem”. Ja nevarētu, tad tāds būtu jārada jebkādu un visu dažādo “dzīves stilu piekritējiem”, tiklīdz atradīsies kaut viens cilvēks, kurš pieprasa kaut ko likumā neparedzētu. Piemēram, šobrīd piedāvātais Civilās savienības institūta regulējums ignorē jebkāda veida attiecības, kurās ir vairāk par divām personām. Ir arī tūkstošgadīgi vēsturiski piemēri un šobrīd pastāvošas demokrātiskas valstis, kas iztiek bez regulējuma “citāda dzīves stila piekritējiem”. Lieki piebilst, ka, balsojot par iestāšanos Eiropas Savienībā, šāda kompetence Eiropas Savienībai netika nodota. Krišjānis Feldmans apgalvo, ka mums šādu regulējumu vajag. Nē, nevajag. Šādi regulējumi ir demokrātiskā procesa jautājums un jo īpaši sabiedrības normu jautājums.

Tālāk Krišjānis Feldmans pievēršas statistikai mūsu kaimiņu zemē: “Igaunijā, kur līdzīgs risinājums darbojas jau vairākus gadus, ir šāda statistika. Trīs gadu laikā laulājušies 19 tūkstoši tradicionālo ģimeņu, bet reģistrējušies un kļuvuši valstij redzami, tādējādi saņemot tiesisko aizsardzību, tikai 108 viendzimuma pāri. 19 tūkstoši un 108… Pievērsiet uzmanību šiem skaitļiem! God. deputāti, beigsim baidīt Latviju ar briesmoni tumsā, kura nav!” Kādēļ valstij ir nepieciešams “redzēt” geju un lezbiešu pārus vai tādus pārus, kas nevēlas laulāties? Tāda vajadzība pēc “redzamības” ir tipiski liberāla kaislība. Konservatīvisms neiestājas par indivīdu intimitātes “redzamību”. Nav izprotams, ko valstij dotu tādu 100–200 viendzimuma pāru “redzēšana”, jo valsts mērogā tas ir nebūtisks cilvēku skaits – sevišķi, ja tas ir vienīgais patiesais iemels, kādēļ mēģina ieviest jaunu institūtu. Civilās savienības likuma anotācijā ir minēts, ka minētais likums ir nepieciešams privātās dzīves neaizskaramības nodrošināšanai. Tieši pretēji: no konservatīvisma skatu punkta raugoties, Civilās savienības likums pats par sevi nav privātās dzīves neaizskaramības garants. Privātā dzīve nav objekts publiskajā telpā. Privātās dzīves neaizskaramības ievērošana neprasa attiecības reģistrēt.

Kādēļ ir jābūt diviem dažādiem laulībai līdzīgiem institūtiem, kas paredz dažādas aizsardzības pakāpes? Kāpēc ir jābūvē sistēma, kurā pie līdzīga nelaimes gadījuma, piemēram, dzīvesbiedra nāves, otrai personai būs atšķirīgas juridiskās sekas? Loģika prasītu vienādus likumus visiem valsts iedzīvotājiem, jo noteikti būs situācijas, kurās, atkarībā no institūta, kāda persona būs diskriminēta. Šāds kāzuss savukārt nonāks tieslietu sistēmā un spiedīs šos regulējumus vienādot. Šo niansi pieredzējuši juristi, visticamāk, saprot, un, ja saprot, tad izrietoši reģistrācijas likums kalpo tikai vienam mērķim – solim uz viendzimuma laulības atzīšanu. Vai sabiedrība baidās no viendzimuma “laulībām” kā tādām? Varbūt arī nebaidās, bet nav redzama jēga, un nav racionālu, emocijās un egoistiskās vēlmēs nebalstītu argumentu, kas pamatotu “citāda dzīves stila piekritēju” laulāšanu.

Nākamajā paragrāfā Krišjānis Feldmans pievēršas mitoloģijai: “Pilnīgi nepamatots ir mīts par to, ka civilās savienības regulējuma ieviešana kaut kādā ziņā paātrina, vai par neizbēgamu padara viendzimuma laulību atzīšanu.” Tieši pretēji. Ir labi zināms un viegli pierādāms, ka valstis, kuras ievieš civilo savienību reģistrāciju, pēc dažiem gadiem to pielīdzina vai nomaina ar laulību. Šī liberālā taktika, kurai brīvi ļaujas Feldmans, ir izmantota jau veselā virknē valstu. Piemēram, Lielbritānijā no brīža, kad tika ieviests civilās savienības institūts, līdz brīdim, kad tika legalizētas viendzimuma laulības, pagāja 9 gadi.[5] Dažās valstīs šis periods ir īsāks, citas – garāks, taču notikumu secība ir viena un tā pati.

Runas turpinājumā konservatīvais politiķis pauž satraukumu par bērnu neaizsargātību: “Likumprojekts ir veidots tā, lai aizstāvētu bērna labākās intereses. Bērna labākajās interesēs ir tas, lai bērna mātes un tēva mantiskās un personiskās attiecības būtu aizsargātas un sakārtotas. Piemēram, bērns būs mantinieks tai mantai, kuru attiecīgā puse – bērna māte vai tēvs – mantos, pamatojoties uz civilās savienības noteikumiem; bērns būs ieguvējs no tā, ka tiks regulēta mājsaimniecības izdevumu segšana; bērns būs ieguvējs, ja viņa mātei vai tēvam būs kāds cilvēks, kas gādās un rūpēsies par viņa māti vai tēvu.” Ja Civilās savienības institūta nepieciešamību pamato ar rūpēm par bērnu labākajām interesēm, atgādināšu, ka šāds aizsardzības mehānisms jau pastāv – to sauc par laulību. Tieši bērnu labākās intereses ir pirmais un galvenais iemesls, kādēļ sabiedrības un valstis jau tūkstošiem gadu ir vēlējušās, lai cilvēki laulātos. Otrais iemesls ir bijusi nepieciešamība sakārtot mantojuma jautājumus – lai valstij nebūtu problēmas noteikt, kurš ir pēcnācējs un kuram mantojums pienākas. Nekas netraucē vecākiem laulāties! Bērna aizsardzība primāri ir vecāku atbildība un tikai sekundāri – valsts. Tātad šis arguments pretēju dzimumu pāru gadījumā ir pilnīgi lieks, savukārt viendzimuma pāriem kopējs bērns ir bioloģiska neiespējamība. Turklāt piebildīsim, ka arī gadījumā, ja neeksistē Civilās savienības institūts, bērns tik un tā ir vecāka īpašuma mantinieks. Bērnu labāko interešu minēšana šajā gadījumā ir manipulācija bez seguma.

Runas nobeigumā Krišjānis Feldmans skaidro atšķirības starp laulību un Civilās savienības institūtu: “Pirmais un galvenais – atšķiras šo divu juridisko institūtu mērķi. Laulība ir sociāli un juridiski atzīta un saimnieciska savienība (arī seksuāla, jo paredz uzticību), bet CSL mērķis ir tikai noteikt personu savstarpējās nemantiskās un mantiskās tiesības un pienākumus (netiek prezumēts, ka starp pusēm ir jābūt seksuāla rakstura attiecībām, kas ietvertu uzticību).”

Pirmkārt, ja netiek paredzēts, ka starp pusēm ir jābūt seksuālām attiecībām, un šis likums ir paredzēts kā saimniecisks darījums, tad kāpēc ir liegums šādu savienību slēgt radiniekiem, kas tāpat bieži dzīvo vienā mājsaimniecībā? Šāds liegums ir loģisks likumā, ja paredzēts kas vairāk par saimnieciskām attiecībām, bet, tikko ir seksuālas attiecības, tad tas ir paralēls institūts laulībai. Šāda paralēla institūta jēga nav saprotama.

Otrkārt, Civilās savienības institūts neparedz uzticību. Tad kāda veida institūts tas ir un kādam labumam tas kalpo? Vai tiešām ir nepieciešams reģistrēt attiecības, kas nav pat stabilas? Tad kādēļ konkrētos darījumus nerisināt ar civiltiesiskiem līgumiem? Savas runas noslēgumā Krišjānis Feldmans apgalvo, ka šādam likumam nav ideoloģisku pretrunu ar konservatīvismu un ka partijas vērtības paliek nemainīgas. Es teiktu, ka ideoloģiskas pretrunas ir acīmredzamas.

Tālāk runā ir minēti septiņi punkti, kas mēģina pierādīt šo institūtu atšķirību, taču, tikko parādās seksuālās attiecības, tie viens otru pēc būtības (varbūt vēl ne pilnā apjomā) dublē. Šie punkti ir pirmie “kandidāti”, kurus Satversmes tiesā apstrīdēs viendzimuma pāri, ja šāds Civilās savienības institūts tiks ieviests. Šo punktu atcelšanu var pamatot itin vienkārši – pieminot “cieņu” vai “nediskrimināciju”. Tādu prasību arī Satversmes tiesa, visticamāk, apmierinās, jo nepiekrist šādai prasībai nozīmētu tās iepriekšējo lēmumu neatzīšanu. Attiecīgi visai neilgā laikā vairs nebūs būtisku atšķirību starp laulību un Civilās savienības institūtu, kas tiek piedāvāts kā risinājums no konservatīvās partijas puses. Turklāt to realizēs nedemokrātiskā veidā, pa vienam vien punktam nodrupinot no minētā saraksta.

Rezumējot visas Krišjāņa Feldmana tēzes, rodas sajūta, ka Krišjānis Feldmans aizstāv nevis konservatīvisma, bet gan progresīvā liberālisma tēzes. Piezīmēsim, ka Feldmana kungs, kā pats runas sākumā apgalvo, ir beidzis Rīgas katoļu ģimnāziju un sevi definē kā katoli. Varbūt Krišjānis Feldmans ir aizmirsis Bībeles mācību par laulību? To ilustrē daži no zināmākajiem Bībeles stāstiem. Varbūt nav iepazinies par katoļu baznīcas Ticības mācības kongregācijas nostāju?[6] Šo mācību nevar mainīt neviens mācītājs, priesteris vai pat pāvests, jo tas nozīmētu mainīt pašu kristietību tās pamatnostādnēs. No tā savukārt izriet, ka kristietība un atbalsts viendzimuma savienību reģistrācijai ir nesavienojami jēdzieni.

Cita – un pati nepatīkamākā – iespēja varētu būt, ka Krišjānis Feldmans ilgstoši darbojas kādas citas partijas interesēs, lai sabotētu Latvijas konservatīvos. Sabotēti tiek arī partijas programmā sniegtie solījumi vēlētājiem, pārkāpjot principu “vīrs un vārds”. Īpaši interesants ir partijas vērtību sadaļas paragrāfs par ģimeni: “Konservatīvisma ideoloģijā ģimene tiek uzskatīta par galveno sabiedrības pamatu. Mūsu izpratnē laulība var būt tikai savienība starp vīrieti un sievieti, kā tas laika gaitā sabiedrībā vienmēr ir bijis un kā tas šobrīd ir nostiprināts arī mūsu Satversmē. Mēs kā konservatīvie tik tiešām nesaprotam, kā par laulību iespējams saukt kādas savādākas savienības. Tā kā vīrieša un sievietes savienību ir iespējams reģistrēt laulībā, uzskatām, ka tāpēc nav vajadzīgs īpašs partnerattiecību institūts. Tāpat neuzskatām, ka turpinot attiecināt laulības jēdzienu uz savienību starp vīrieti un sievieti, kaut kādā mērā tiktu aizskartas seksuālo minoritāšu cilvēktiesības, jo jau šobrīd visi sadzīviskie jautājumi viendzimuma pāriem ir atrisināti citu likumu ietvaros.”[7] Kas ir mainījies 13. Saeimas darbības laikā, liekot atkāpties no savām vērtībām? Ja notiek atkāpes, vai nebūtu loģiskāk veikt manevrus pirms nākošajām parlamenta vēlēšanām, informējot par vērtību maiņu potenciālos vēlētājus? Atgādināšu, ka runas noslēgumā Krišjānis Feldmans apgalvo: “Mūsu vērtības ir nemainīgas.” Kā sauc tādu parādību, kad cilvēks saka vienu, bet rīkojas pretēji tam, ko teicis?

2022. gada 24. gada aprīlī Latvijas Iekšlietu ministre Marija Golubeva mikroblogošanas vietnē Twitter veica sekojošu ierakstu: “Manas vērtības ir indīvīda brīvības un liberāli demokrātiska valsts. Tikai kopā ar like-minded partneriem mēs varam, spītējot vairākuma konservatīvismam, panākt indivīda brīvību paplašināšanu Latvijā”.[8] Savukārt Krišjānis Feldmans 2022. gada 17. februārī veica sekojošu ierakstu: “Latvijā ir liberālā demokrātija, kas ir pasaulē biežāk sastopamā politiskā sistēma. Savukārt, tiesiskums, cita starpā, nozīmē, ka lēmējvara nepārkāpj Satversmi un likumus – šodien notika abi – Tiesl. pad. tagad mierīgi var vērsties ST. Treškārt, ST ir 7 tiesneši, nevis viens.”[9] No teiktā izriet, ka abi, liberāla un konservatīva politiska spēka politiķi, uzskata par pašsaprotamu, ka Latvijas politiskā sistēma ir liberālā demokrātija. Satversmē par liberālo demokrātiju gan nekas nav minēts. Kā valsts pārvaldes forma tur Satversmes 1. pantā ir minēta demokrātija.[10] Jāsecina, ka Krišjāņa Feldmana un Marijas Golubevas nostājas atbilst liberālu spēku izpratnei par valsts pārvaldes formu – progresējošo liberālismu, kas cita starpā drupina ģimenes un laulības institūtu. M. Golubevas gadījumā tas vēl būtu saprotami, kaut pretrunā Satversmei, taču K. Feldmanam kā konservatīvās ideoloģijas pārstāvim tā ir ļoti dīvaina nostāja.

Atgādināšu, ka demokrātijā katram pilsonim ir viena balss. Krišjānis Feldmans, sevi saukdams par konservatīvu, bez cīņas un argumentiem padodas liberāļu diktātam attiecībā uz valsts pārvaldes formu. Tā kā viņš “spēlē” pretinieka laukumā, viņš ir zaudējis vēl pirms iziešanas arēnā.

[1]https://feldmans.lv/2022/03/31/krisjanis-feldmans-civilas-savienibas-instituts-nav-pretruna-romas-katolu-baznicas-doktorinai/

[2]https://lv.wikipedia.org/wiki/Kri%C5%A1j%C4%81nis_Feldmans

[3]https://www.kodoka.lv/gramatas/ka-but-konservativam/

[4]https://www.un.org/en/about-us/universal-declaration-of-human-rights

[5]https://revisesociology.com/2020/07/03/statistics-on-same-sex-marriage-and-civil-partnerships/

[6]https://telos.lv/juridisks-statuss-homoseksualu-savienibam/

[7]https://konservativie.lv/vertibas/

[8]https://twitter.com/MGolubeva_LV/status/1518199064348745728

[9]https://twitter.com/FeldmansLV/status/1494409188990242816

[10]https://likumi.lv/ta/id/57980-latvijas-republikas-satversme

Jauno mediju epidēmija

Jean-Claude Larchet, The New Media Epidemic. The Undermining of Society, Family and Our Own Soul. New York: Holy Trinity Publications, Holy Trinity Monastery, 2019.

Nāve ir iekāpusi pa mūsu logiem, tā ir ielauzusies mūsu skaistajos namos,
ir aizrāvusi bērnus no ielām un jaunekļus no tirgus laukumiem!
Jeremijas 9:20

Brīvie vai atkarīgie?

Pirms diviem gadiem, sākoties ārkārtas stāvoklim visā pasaulē, brīvprātīgi piespiedu kārtā tikām pārslēgti uz “attālināto režīmu” jeb t. s. “jauno normālo” – darba un sabiedrisko dzīvi digitālo mediju un sociālo tīklu vidē. Interaktivitāte un ērtības, kuras sniedz iespēja “strādāt no mājām”, ērti iepirkties, neatejot no pusdienu galda, un sazināties ar draugiem viņpus ielas vai okeāna, deva vismaz īslaicīgu mierinājumu ilūzijā, ka pasaule vēl aizvien ir tepat, “pie kājām” vai vismaz pāris klikšķu attālumā. Bet vai attālinātā izglītība, virtuālā kultūra un digitālā pasaule, kas nu aizvien vairāk pieejama datoros un vienmēr klātesošajā viedtālrunī, ir tas, ko tā sola? Vai tā mūs ir padarījusi brīvākus, savstarpēji tuvākus, gudrākus vai laimīgākus? Kāda ir patiesā jaunās realitātes cena, kuru sola ciparu tehnoloģijas un jaunie mediji, kam tik droši pakļaujam ikvienu savas dzīves jomu? Šī tēma, kas gandrīz līdz bezgaumībai apspriesta mūsdienu filozofijā un laikmetīgās mākslas praksēs, šķiet, tomēr nav pakļauta pietiekami nopietnai un dziļai analīzei, ņemot vērā t. s. “jauno normālo” – visaptverošo jauno mediju lomu globālā cilvēka dzīvē. Uz to nav iespējams atbildēt, nepievēršot uzmanību virtuālās pasaules ietekmei uz cilvēka realitāti – uz dabu, uztveri, garīgo pasauli un savstarpējo attiecību nozīmi personības attīstībā.

Tāpēc aicinu ielūkoties pravietiskā Žana Kloda Laršē 2019. gada darbā ar nesaudzīgu nosaukumu – Jauno mediju epidēmija: sabiedrības, ģimenes un mūsu pašu dvēseles sagrāve. Piedāvāšu īsu grāmatas pārstāstu. Laršē atklāj jaunās realitātes ietekmes dziļumu un plašumu ne tikai tehniski utilitārā, bet arī antropoloģiskā un teoloģiskā perspektīvā. Laršē ir pareizticīgais teologs, kurš savos darbos pēta laikmetīgo tēmu aktualitāti teoloģiskā tvērumā un precīzā polemikā ar ievērojamiem zinātniekiem, filozofiem un pētniekiem. Tādējādi viņš apliecina teoloģijas un zinātnes savstarpēji papildinošās, nevis izslēdzošās attiecības. Šāds skatījums dod visaptverošu un reālu t. s. moderno problēmu skaidrojumu laikmetā, kad aiz progresa nereti maskējas nihilisms, degradācija un tukšums. Analizējot plašsaziņas līdzekļu ietekmi uz sabiedrību un indivīdu, Laršē retoriski uzrāda laikmeta slimību un aicina “diagnosticēt patoloģijas, ko var radīt mediji, un to, kā tās var attīstīties visās sabiedrības sfērās – politiskajā, ekonomiskajā un kultūras, kā arī personīgās dzīves jomās – ķermeniskajā, psiholoģiskajā, intelektuālajā un garīgajā. Tās var nodarīt lielu kaitējumu cilvēku dzīvei – iespējams, pat izmainīt pašu cilvēka dabu uz slikto pusi.” (10)

Par jaunajiem medijiem un audiovizuālo tehnoloģiju nozīmi “mūsdienu pasaulē” nereti diskutē kā par jau sen notikušās zinātniski tehniskās revolūcijas likumsakarīgu attīstību. Tā esot jāuztver līdzīgi kā elektrības, mehāniskā dzinēja un mūsdienu transporta līdzekļu izgudrošana, kas ievērojami atviegloja ikdienas dzīvi, ražošanu padarīja daudz produktīvāku un daudzējādā ziņā atbrīvoja cilvēku gan pūļu, gan laika ziņā. Dzīve kļuva ērtāka, tāpēc esot vien jāprot jaunievedumus pareizi izmantot. Taču, kā norāda Laršē, starp jaunajiem plašsaziņas līdzekļiem un šiem agrākajiem izgudrojumiem pastāv būtiska atšķirība:

“Neviens cits izgudrojums nav monopolizējis tik daudz mūsu laika un nav dienu no dienas prasījis no mums tik lielu uzmanību. Neviens cits nav tik būtiski mainījis mūsu darba apstākļus un veidu. Neviens nav tik lielā mērā iebrucis mūsu privātajā dzīvē un ģimenē, tik dziļi iefiltrējies mūsu iekšējā dzīvē un zemapziņā. Neviens cits [..] nav tik būtiski mainījis mūsu attieksmi pret telpu un laiku, mūsu skatījumu uz pasauli, mūsu attiecības ar citiem cilvēkiem, mūsu izpratni par sevi, mūsu darba un atpūtas veidu un ritmu, mūsu saziņas veidu, kā arī mūsu intelektuālās un psiholoģiskās dzīves struktūru un formu. Un neviena cita tehnika, ietekmējot visas mūsu būtības šķautnes, nav atstājusi tik dziļu iespaidu uz mūsu garīgo dzīvi.” (9)

Laršē un daudzi citi autori brīdina, ka jaunās audiovizuālās tehnoloģijas un mediji atnes visaptverošas pārmaiņas mūsu dzīves pamatos – pašā realitātes uztverē. Digitālās dzīves produktivitāte, ērtības un neierobežotas izklaides solījumi nemanāmi paģērē uzmanību, pastāvīgu virtuālo klātbūtni jaunā telpā un tempā. Radikālas izmaiņas ne tikai dzīves ritmā, bet paša cilvēka dabā var notikt pavisam nemanāmi un, pilnīgi iespējams, neatgriezeniski.

Digitālā kolonizācija

Digitālie plašsaziņas līdzekļi ir pakāpeniski iekarojuši ikvienu dzīves jomu. Tie solīja emancipēšanos no laiktelpas ierobežojumiem, taču jūtami pieaug spiediens digitalizēt ikvienu mūsu publiskās un privātās dzīves daļu. Parīzes ENS Žana Nikoda institūta direktors un pētnieks Roberto Kasati ir rosinājis plašas debates par tehnoloģiju izmantošanu skolās. Viņš aprakstījis jauno mediju realitāti nevis kā emancipējošu parādību, bet gluži otrādi – kā jauna veida koloniālismu:

“Digitālais koloniālisms ir ideoloģija, kuras pamatā ir vienkāršs princips: “Ja tu vari, tev ir jādara.” Ja kaut kas vai kāda darbība var kļūt digitāla, tad tai arī ir jākļūst digitālai. Digitālie kolonisti nežēlo pūles, lai ieviestu jaunās tehnoloģijas visās dzīves jomās – no lasīšanas līdz spēlēm, no mācīšanas līdz lēmumu pieņemšanai, no komunikācijas līdz plānošanai, no artefaktu uzglabāšanas līdz medicīniskai diagnostikai. Koloniālisma pamatprincipu kolonisti pārņem burtiski: tas ir vispārīgs un vienādi piemērojams jebkuram priekšmetam vai darbībai.”[1]

Paradoksāli: lai gan Rietumos ir populāras pēc- un anti-koloniālisma teorijas ar nolūku virzīties uz vienmērīgi atbrīvotu globālo pasauli, Kasati parāda šo brīvās pasaules perspektīvu un to, ka sabiedriskais spiediens izmantot jaunās tehnoloģijas nav tikai komerciāls. Arī valdības iesaistās jauno mediju lietošanas izplatīšanā, veicinot to jau skolās un digitalizējot dažāda līmeņa administratīvo aparātu. Aizvien vairāk izplatās “morālā prasība” mazināt plaisu starp dažādām iedzīvotāju šķirām, nevienu uz zemes neatstājot “neizdevīgā stāvoklī” – bez tīmekļa, tālruņa vai TV pārklājuma. Digitālā kolonizācija notiek ar visiem zināmu mediju palīdzību:

(1) Televīzija – kā viens no modernajiem medijiem tā nav strikti pieskaitāma “jauno mediju” kategorijai, jo ir plaši izplatīta jau vairāk nekā 50 gadus un atrodama gandrīz visās pasaules mājās. Pateicoties televīzijai, vizuālā attēla klātbūtne ir kļuvusi par pašsaprotamu ikdienas realitāti. TV ietekme uz bērniem ir īpaši spēcīga – nereti tā veido bērnu jau gandrīz kopš dzimšanas, pārņemot iztēli, vilinot un formējot viņa apziņu. Televīzijas spēks galvenokārt balstās emociju stimulēšanā, apvienojot reālo un iedomāto manipulējošās ainās. Daudzi pētījumi ir parādījuši, ka mūsdienu sabiedrībā attēlam ir noteicoša ietekme uz cilvēku apziņu, kas attiecīgi lielā mērā nosaka to, kā mēs uztveram realitāti.

(2) Videospēles – Sākotnēji videospēles nebija atkarīgas no medijiem, bet, tiem attīstoties, kļuva interaktīvas. Jaunās spēles prasa daudz vairāk laika un enerģijas – spēlētājiem jābūt nepārtraukti klātesošiem un gataviem reaģēt. Vecās spēles tagad ir atgriezušās viedtālruņos un turpina atsvešināt cilvēkus no dzīvesbiedriem, ģimenēm un draugiem. Pasaules statistika 2019. gadā liecina, ka 13 gadus vecs zēns ar tām pavadīja vidēji 2,31 stundu dienā jeb aptuveni 35 veselas dienas gadā, t. i., 9,6% no dzīves laika. Pandēmijas laikā spēlētāji visās vecuma grupās spēlēšanai nedēļā pavadīja aptuveni 6,8–8,7 stundas. Tas ir ievērojami vairāk salīdzinājumā ar 4,5 līdz 5,4 stundām pirms karantīnas. COVID-19 pandēmijas uzliesmojuma laikā videospēļu pārdošanas apjomi pasaulē palielinājās par 63%.[2]

(3) Datori, planšetes u. tml. – ir kļuvuši par galveno mediju lietošanas veicinātāju. Planšete ir savienota ar citiem datoriem internetā, ļaujot lietotājiem sūtīt ziņojumus un datnes. Dators ir kļuvis par neaizstājamu darba un izklaides sastāvdaļu un neatņemamu mūsu ikdienas sabiedroto. Var jautāt, vai cilvēks, kuram nav datora, mūsdienu realitātē vispār eksistē?

(4) Viedtālrunis – vairumam cilvēku diena sākas ar sava viedtālruņa paņemšanu no naktsskapīša. Pašlaik pasaulē, pat visnabadzīgākajās valstīs, ir 7 miljardi viedtālruņu uz 7,5 miljardiem iedzīvotāju. Dažiem cilvēkiem ir vairāki viedtālruņi, katrs no tiem paredzēts atšķirīgai darbības sfērai, personiskajai un profesionālajai. Viedtālrunis aizņem lielu daļu lietotāja laika, un ir klātesošs ikvienu dienas brīdi visa nomoda laikā.

(5) Internets – Dators un viedtālrunis ļauj ikvienam jebkurā laikā un vietā piekļūt internetam. Internetu visvairāk lieto sērfošanai un komunikācijai.

(6) Sociālie tīkli: Facebook, Twitter u. c. – to pirmsākumi meklējami diskusiju forumos, taču līdz ar Facebook notika īsta revolūcija. Sociālie tīkli ļauj ikvienam izveidot personisku informācijas telpu un dalīt saturu ar desmitiem, simtiem vai pat tūkstošiem citu lietotāju. Pēdējos gados sarakstam ir pievienojies Instagram, Tinder un TikTok, kas aizsācis spontānu foto un video apmaiņu, veidojot interaktīvu vizuālās komunikācijas un personības mārketinga vidi.

Kad medijs aizstāj vēstījumu

Diskusijās par mediju ietekmi var dzirdēt sakām, ka to morālā vērtība ir atkarīga no tā, kā tie tiek izmantoti. Citiem vārdiem sakot, ļauns ir nevis medijs pats par sevi, bet tāds medijs, kas tiek izmantots ļauniem mērķiem. Šo argumentu attiecībā par dažādu priekšmetu un lietu izmantošanu lietoja jau stoiķi un daži kristiešu domātāji. Mūsdienās to lieto attiecībā uz tehnoloģijām un jo īpaši uz plašsaziņas līdzekļiem. Turklāt mūsdienu pasaulē būtu veltīgi un pat neiespējami aizliegt tos lietot bērniem. Drīzāk svarīgi esot iemācīt, kā tos pareizi lietot, kā izvēlēties saturu un ievērot noteiktus ierobežojumus. Un ir neizbēgami, ka pie liela lietotāju skaita būs tādi, kas tos lietos slikti un kļūs no tiem atkarīgi. Savukārt citi iemācīsies ar tiem rīkoties tā, lai tie būtu noderīgi, nevis kaitīgi. Taču problēma ir dziļāka un sarežģītāka, nekā varētu šķist.

19. gadsmita beigās un 20. gadsimtā līdz ar audiovizuālo tehnoloģiju un mediju attīstību šīs tēmas sasniedza augstāko filozofisko debašu līmeni. Piemēram, jau Martins Heidegers savā darbā Jautājums par tehnoloģijām uzsver tehnoloģiju radītās briesmas. Atšķirībā no Dekarta, kurš uzskatīja, ka tās mūs padarīs par “dabas kungiem un valdniekiem”, viņš uzskatīja, ka tās drīzāk mūs aplaupīs: jo vairāk cilvēce cenšas apgūt tehnoloģijas, jo vairāk tās izkļūst no cilvēces kontroles. Šodien varam vērot, kā tehnoloģijas, kurām it kā vajadzēja cilvēci atbrīvot un nodot dabas spēkus tās rīcībā, dažās jomās ir sākušas dominēt un cilvēci nomākt, vienlaikus iznīcinot arī dabu.

20. gadsimta filozofs un teorētiķis Maršals Makluans bija viens no mediju pētniecības aizsācējiem. Viņa darbs joprojām ir atskaites punkts starpdisciplinārajās un filozofiskajās diskusijās. Viņš nepiekrita uzskatam, ka plašsaziņas līdzekļu morālā vērtība un ietekme būtu atkarīga tikai no tā, kā tie tiek izmantoti. Viņaprāt, katra tehnoloģija, kas nonāk vispārējā lietošanā, pamazām rada pilnīgi jaunu sociālo vidi un beigās uzspiež sevi ikvienam. Makluana darba Saprast medijus[3] galvenā doma ir šāda: lai arī varētu šķist, ka konkrēta medija izmantošanā svarīgākais ir vēstījums, ko tas nes, tā tomēr ir ilūzija; patiesībā “medijs ir vēstījums” pats par sevi. Tas nozīmē, ka pats medijs (daudz vairāk nekā informācija, ko tas nes) ietekmē cilvēku domāšanu un dzīvesveidu, veidojot sev raksturīgu informācijas uztveres un komunikācijas lauku:

“Vēstījums visu laiku mainās, un tas mazina tā ietekmi un piešķir tam relatīvu nozīmi. Taču medijs rada pastāvīgu struktūru, kas atstāj dziļu nospiedumu sabiedrībā un tās locekļos un pamazām tos maina.[..] Primāri tehnoloģija nedarbojas ideju un jēdzienu līmenī; tā pamazām un bez mazākās pretestības maina maņu un mūsu uztveres modeļu mijiedarbību.”[4] (32)

Medija, tāpat kā jebkura instrumenta vai tehnikas, ietekme pēc būtības ir pastarpinoša un primāri praktiska. Jaunie mediji ar savu struktūru un funkcionēšanas veidu iedarbojas uz sabiedrisko un privāto dzīvi ar tādu spēku, kuru mēs pat neapzināmies, jo lielākoties klikšķu izraisītos lēmumus pieņemam neuzmanīgi un paļāvīgi. Šādā veidā mediji mūs ir pakļāvuši savai organizācijas sistēmai, jo zemapziņas līmenī jau esam paklausīgi pieņēmuši to funkcionēšanas pamatprincipus un ietekmi. Mūsdienu tehnoloģijas reducē komunikācijas pieredzi līdz primitīvākajām tās formām (signāli, īsziņas, smailiji, 140 zīmju tvīti, TikTok video, virtuālās iepazīšanās utt.). Šodien viss notiek ātrāk un ērtāk… “taču jau senatnē bija gudri vīri, kas apzinājās, ka pat primitīvas tehnoloģijas var negatīvi ietekmēt psiholoģisko, emocionālo, intelektuālo un garīgo dzīvi. Šo metožu lēnā attīstība agrākos laikos, iespējams, izrietēja ne tik daudz no tradicionālo sabiedrību nespējas tās izgudrot, cik no nevēlēšanās tās ieviest praksē, ko iedvesmoja priekšnojauta par postošo ietekmi, kādu tās varētu atstāt uz cilvēka iekšējo dzīvi.” (34)

Tehnoloģija vai tehnika ir līdzeklis, ar kuru cilvēks veic noteiktu darbu, un tā rada arī atgriezenisko saiti, formējot pašu darītāju. Cilvēkam raksturīgi iesavināt šo darbības veidu, atgriezeniskā kārtā veidojot pašam sevi, savas personības dziļumu un niansētību. Šeit kā piemēru var minēt tradicionālās mākslas, kuras savā būtībā bija ne tikai amats vai prasme, bet arī cilvēcisko attiecību, garīgās jēgas un dziļas gudrības nesējs. Tās neparedzēja formālu, utilitāru vai automātisku pieeju, jo to apgūšana varēja notikt tikai integrēti ar personības attīstību, ar pacietību un izturību izkopjot cilvēka talantu. To pierāda arī ikviens mācīšanās process, kuru zinātniski izskaidro neiroplasticitātes Heba likums: vienlaikus aktivizētu neironu savstarpējās saites tiek stiprinātas.

Laršē atsaucas uz Nikolasa Karra 2010. gada grāmatu Sēkļi. Ko tīmeklis nodara mūsu smadzenēm.[5] Grāmata tulkota divdesmit piecās valodās un iekļuvusi starp Pulicera prēmijas finālistiem. Karrs pievēršas tehnoloģiju, ekonomikas un kultūras krustpunktiem un parāda, kā tīmeklis maina cilvēka smadzeņu struktūru un modificē funkcionēšanu – smadzenes burtiski tiek pārprogrammētas:

“Ja, zinot to, ko mēs šodien zinām par smadzeņu plasticitāti, būtu jāizgudro medijs, kas pēc iespējas ātrāk un pamatīgāk pārveidotu mūsu neironu impulsu ķēdes, jūs, visticamāk, radītu kaut ko tādu, kas izskatās un darbojas līdzīgi internetam…. [..] vispasaules tīmeklis varētu būt visspēcīgākā prāta pārveidošanas tehnoloģija, kāda jebkad tikusi izmantota.”[6]

Jauno mediju diktētais “operatīvais” dzīvesveids liek jautāt, vai mums tāds ir bijis nepieciešams vai arī šī vajadzība tomēr ir tikusi radīta? Vai mums vienmēr ir bijis jābūt sasniedzamiem komunikācijai? Vai mums jābūt konstanti informētiem par notikumiem pasaulē? Vai vienmēr kaut kur fonā ir jābūt emocijas formējošai mūzikai vai izklaidējošam video?

Iepriekš šādas vajadzības sabiedrībā nebija izplatītas. Tomēr daudziem cilvēkiem šie jaunie mediji, to piedāvātā pieredze un iespējas ir kļuvuši burtiski par elkiem – par atkarību, kas formē dienas ritmu, dzīves kārtību, domas, jūtas, attieksmi pret pasauli un citiem cilvēkiem. Kā raksta Laršē: “Ar savām reaktivitātes un ritma prasībām, kā arī ar izveidotajiem ieradumiem un atkārtošanos tie ietekmē veidu, kā mēs redzam pasauli un uztveram telpu un laiku.” Neviennozīmīgās pārmaiņas skar ikvienu dzīves jomu un maina ne tikai cilvēku attiecības: “[I]r mainījušās arī mūsu attiecības ar ķermeni un mūsu fizioloģiju – caur smadzeņu savienojumiem, maņām, refleksiem un kustībām. Mūsu psiholoģiskā dzīve ar tās gribas un vēlmju spējām, iztēli un atmiņu, emocijām un jūtām ir pārveidota. Mūsu intelektuālā un garīgā dzīve, mūsu attiecības ar sevi, ar citiem un ar Dievu mainās tik ļoti, ka veidojas jauns cilvēka tips – homo connecticus.”(188) Šis jaunais “savienotais cilvēks”, digitālās kolonizācijas adepts un produkts, Laršē grāmatas gaitā soli pa solim tiek izskaidrots caur tā zaudējumiem, kurus atnes jaunā normalitāte.

Privātās dzīves konfiskācija

Informācijas laikmeta mediji pirmām kārtām būtiski maina mūsu attiecības ar telpu un laiku, tātad neizbēgami – mūsu realitātes uztveri kā cilvēciskās eksistences ietvaru. Caur telpu mēs uztveram pasauli un lietas, kas ir ārpus mums, laikā – gan lietas ārpus mums, gan to, kas norisinās apziņā un dvēselē. No šīm primārajām attiecībām lielā mērā ir atkarīgs, kā mēs uztveram pasauli, citus cilvēkus un paši sevi. Jaunie mediji samazina telpas un laika distances – attālumus, kuri mūs šķir no cilvēkiem un lietām. Mēs varam tos sasniegt – dzirdēt un redzēt nekavējoties, lai kur pasaulē tie atrastos. Zināmā mērā, daļēji virtuāli, daļēji reāli, mēs varam ar tiem tikties, nepārvarot nekādu attālumu un negaidot, jo mēs esam saistīti vienotā tīklā – vispasaules tīmeklī. Tāpat mēs teju jebkuru informāciju varam iegūt elektroniski, nekur neejot un nesatiekot citus. Visi mūsu jautājumi var tikt virtuāli atbildēti nekavējoties: datori, planšetes un viedtālruņi ir kļuvuši par pašsaprotamiem sabiedrotajiem psiholoģiskajā, intelektuālajā, kultūras un pat garīgajā sfērā. Tas neizbēgami pamazām noved pie mūsu savstarpējo attiecību nonivelēšanās un vājināšanās – tās kļūst instrumentālas un utilitāras, zaudējot cilvēciskās kopābūšanas patieso jēgu. Tāpat mēs vairs nerakstām ar roku un necenšamies apgūt manuālas prasmes. Tas savukārt noved pie zināma slinkuma un mūsu iekšējo resursu un talantu atstāšanas novārtā. Jaunie mediji ir radījuši līdz šim nebijušu “savienoto cilvēku” nekad nebijušas atsvešinātības sistēmā, radot ilūziju, ka tie palielina mūsu varu un brīvību.

Savienotais cilvēks vienmēr ir pieejams. Viņam ir svarīgi neko “nepalaist garām”. Visu laiku tiek piedāvāts jauns materiāls vai vēstījums: Facebook, Twitter un citu sociālo tīklu sekotāji un ziņu portāli nepārtraukti ražo informāciju, kura paredzēta tūlītējai patērēšanai. Un pieprasītā reaktivitāte – gatavība atbildēt, stihiski reaģēt, noklikšķināt, iegādāties vai “izteikt viedokli” – maina cilvēka laika pieredzi, atceļot tā ilgstamību un padarot to sadalītu, fragmentāru un izkliedētu:

“Senāk laika nepārtrauktību varēja izjust caur darbību nepārtrauktību, kas prasīja nepārtrauktu uzmanību ievērojamu laika periodu. Šīm darbībām bija raksturīga stabilitāte un vienotība, kas radīja laika nepārtrauktības sajūtu. Nepārtrauktība veicināja šīs darbības. Tā veicināja koncentrēšanos, lai laiku varētu izmantot efektīvi un pilnvērtīgi. Rezultāti bija labi, un, lai gan šāda pilnīga laika izmantošana varēja būt nogurdinoša, tā ļāva izvairīties no stresa. Kad laiks bija brīvs, bija iespējams piedzīvot garlaicību, bet tikpat labi arī – nodoties meditācijai.” (49)

Deformēta telpas un laika pieredze savienoto cilvēku ieved virtuāli reālā, manipulētā un mainīgā informācijas laukā, sašķeļot uztveri un viņu pašu “gabalos un lauskās. Kad viņš mēģina koncentrēties uz vienu darbību, viņš nespēj to ilgi noturēt, bet pastāvīgi tiek pārtraukts. Tad viņš uzņemas vairākas darbības vienlaikus, kā rezultātā veidojas nesakarīgu un ar sevi nesaistītu notikumu plūsma.” (50) Dzīvotā realitāte līdz ar apziņas izmaiņām zaudē stabilitāti, un līdz ar to pasaules kopsakarību, jēgu un vienotību:

“Savienotajam cilvēkam ir nemitīgi vajadzīgi jaunumi un kontaktēšanās; šī vēlme ir radīta, sniedzot līdzekļus tās apmierināšanai. Ja viņš atslēdzas, lai sevi pasargātu, vai izslēdz brīdinājumus, viņš baidās, ka palaidīs garām ko svarīgu. Protams, šīs bailes ir iedomātas, bet tās veicina spiediens darba vietā, nožēlojamais cilvēcisko attiecību stāvoklis mūsu sabiedrībā, kā arī vēlme eksistēt ar plašsaziņas līdzekļu starpniecību.” (50)

Cilvēka uzvedība ir cieši saistīta ar realitātes uztveri – subjektīvā iekšpasaule ar objektīvo ārpasauli. Tāpēc 20. gadsimta franču filozofa Anrī Bergsona procesa filozofijā tiek nošķirts laiks (ārējais un sabiedriskais) un ilgstamība (iekšējā un personiskā laika pieredze), taču šīs laika dimensijas ir saistītas: tas, kā mēs izdzīvojam vienu, ietekmē un veido otru – tas iegūst tādas pašas iezīmes. Mediju sniegtā realitātes pieredze tādējādi neizbēgami maina ļoti privātu homo connecticus realitātes dimensiju – iekšējo laiku: “Pat būdams prom no visām savām ierīcēm, [viņš] (de)formējas ierastajā mijiedarbībā ar medijiem. Savu iekšējo laiku viņš izdzīvo kā fragmentāru jucekli, tāpēc viņš zaudē jebkādu savas iekšējās dzīves dabisko vienotību un saskaņu.” (48)

Nepalaist neko garām, nenokavēt, ietaupīt laiku, padarīt procesus ātrākus un ērtākus – modernajā sabiedrībā produktivitāte ir kļuvusi par pašmērķi, jo “laiks ir nauda”:

“Lai iegūtu maksimālu peļņu, ir izstrādāti instrumenti arvien precīzākai laika mērīšanai. Šādas idejas bija pilnīgi svešas tradicionālajās sabiedrībās, kurās laiks netika skaitīts. Viņiem nebija nekāda priekšstata par ātrumu, tam nebija nekādas nozīmes. Viņi pārvietojās spontāni un lēni – vismaz mums tā šķiet. Šajās sabiedrībās cilvēkiem “bija laiks”, turpretī mūsdienu pasaulē mēs esam laika vergi.” (53)

Mūsu laiks ir nauda, taču ne mūsējā – bieži vien mūsu “te un tagad” mirkļa uzmanība, pakļauta homogēnam virtuālam laikam, klikšķu veidā piedalās reklāmdevēju un korporāciju peļņas gūšanas mašinērijā, saraujot gabalos mūsu iekšējo laiku, kuru, kā apliecina Sv. Augustīns, mēs pieredzam savā dvēselē. Bet kas šeit ir īstais kapitāls?

Ar jauno mediju palīdzību šodien var iegūt informāciju, preces un pakalpojumus, komunikāciju,peļņu, slavu un atpazīstamību, – visu. Taču tas pārvērš mūs par“izlutinātiem bērniem ar vēlmēm un iegribām, kuras, ja netiek apmierinātas uzreiz, liek mums vai plīst no neiecietības un neapmierinātības.”(55) Tas izraisa frustrāciju un ilūziju, ka dzīve ir jāpavada apmierinājumā, kurš būs “tūlīt”. Nepārtrauktā vēlme visur būt “tieši laikā” rada vajadzību pēc vairāku darbību veikšanas vienlaicīgi – pēc “multitasking” dzīvesveida, kad nekas patiesībā netiek darīts “pa īstam”, ar pilnu atdevi, uzmanību un neizbēgamo garlaicību un neveiksmēm. Pakļaujot realitāti “projektam” un uzdevumu sarakstam, kuri jāveic iedomāta dzīvesveida nodrošināšanai, “savienotajam cilvēkam” vairs nav sava tukšā laika vai mirušā laika, kurš veido apziņas dzīves plūdumu un viengabalainību, ļaujot kopt attiecības ar sevi, savu tuvāko un Dievu.

Prāta degradācija

…gudro gudrība būs apkaunota, un prātīgo saprāts būs aptumšots.
Jesajas 29:14

Jaunie mediji ietekmē lietotāja prāta procesus un tos vājina – jo sevišķi bērniem, kuri jau no mazotnes ir pakļauti televīzijai un videospēlēm. To var novērot ne tikai mācību rezultātos dažādos izglītības posmos, bet arī savstarpējās attiecībās un to kvalitātē. Jauno mediju lietošana pasliktina rezultātus skolā gan īstermiņā, gan ilgtermiņā. Pirmkārt, tie patērē laiku, otrkārt, nogurdina – sadedzina enerģiju un samazina miega laiku un kvalitāti, kas ietekmē bērna uzmanību, atmiņu un garīgo attīstību kopumā. Treškārt, tie ietekmē koncentrēšanās spējas – bērnam kļūst aizvien grūtāk pievērsties sarunai vai rakstītam tekstam ilgāk par dažām minūtēm. Šī negatīvā ietekme uz bērnu garīgajiem procesiem turpinās un attīstās arī pieaugušo dzīvē, jo šie ieradumi bieži vien atstāj neatgriezeniskas sekas, un smadzenēs nostiprinās noteikti neiroloģiski savienojumi. Taču no tā nav pasargāti arī pieaugušie, jo prāta darbības procesi var tikt bojāti, tiklīdz cilvēks sāk pārāk daudz lietot plašsaziņas līdzekļus. Par šo problēmu raksta un uz jau minēto Karra darbu atsaucas arī Patriks Denīns grāmatā Kāpēc liberālisms cieta neveiksmi (tā tuvākajā laikā iznāks latviski)[7]:

“[I]lgstoša tīmekļa lietošana ietekmē sinapšu savienojumus, padarot mūs izsalkušākus pēc biežas attēlu un satura maiņas un, salīdzinot ar mūsu priekštečiem, mazāk spējīgus koncentrēties. Pēc Karra domām, šīs izmaiņas nav noteikti negatīvas, jo daži smadzeņu apvidi ir uzrādījuši izmērāmus uzlabojumus – it sevišķi saistībā ar lēmumu pieņemšanu un problēmu risināšanu. Tomēr šo attīstību pavada būtiski zaudējumi valodu prasmē un atmiņas un koncentrēšanās spējās. Mēs, viņaprāt, kļūstam seklāki ne tikai abstraktā, bet arī fizioloģiskā veidā. Tīmeklis mūs padara dumjākus.”

Mediju ietekme ir daudzdimensionāla un kompleksa, izmainot cilvēka prāta, uztveres, atmiņas un domāšanas kvalitāti, kura lēni un lielākoties neapzināti degradējas. Pamatā tāpēc, ka samazinās vajadzība un vēlme pēc lasīšanas. “Savienotais cilvēks” lasa slikti un maz, jo mediju piedāvātais ātri uztveramais materiāls paņem laiku un uzmanību, kas būtu nepieciešama teksta uztverei. Turklāt lasīšana prasa piepūli un aktīvu iztēles darbību, uz kuru cilvēks ar izkliedētu uzmanību vairs nav spējīgs. Tāpēc arī elektronisko grāmatu šķirstīšanu, kas būtībā ir vizuāla teksta skenēšana, bieži vien pārtrauc informācijas meklēšana tīmeklī. Šī saraustītā informācijas uztvere atstāj iespaidu uz domāšanas procesu, kurš atgriezeniski arī kļūst saraustīts un nestabils. Vizuālās un virtuālās tehnoloģijas piedāvā jau gatavu materiālu, kas tiešā veidā iedarbojas uz asociatīvo domāšanu, tādējādi apejot un aizstājot konceptuālo domāšanu: “Valoda tiek aizstāta ar to, ko valodnieki dēvē par “ikonisko domāšanu”. Tā ir rudimentāra pirms-lingvistiska domāšanas forma, ko izmanto mazi bērni, pirms iemācās runāt, un ko pieaugušie izmanto miegā. Mazākā mērā tā ir sastopama arī dažiem attīstītākiem dzīvniekiem. Šis elementārais domāšanas veids ir atkarīgs no sajūtām un iztēles un ļoti maz no loģiskiem spriedumiem, īpaši tad, ja tēli plūst ātri un brīvi.” (194)

Džovanni Sartori darbā Homo videns. Televērsta sabiedrība brīdina, ka kopš televīzijas un tīmekļa realitāte un abstraktās idejas (piemēram, patiesība, mīlestība, gods u. c.) mūs sasniedz galvenokārt tikai caur vizuālo informāciju, tādējādi noplicinot un banalizējot izpratni par tām.[8] Vizuāli pārsātinātā kultūra cilvēkus no būtnēm, kas domā par pasauli, ir padarījusi par būtnēm, kas to vienkārši redz. Tā mūs padara mazāk spējīgus saprast lietas, kuras nav tieši novērojamas, bet pieprasa refleksiju. Sartori to dēvē par cilvēka “involūciju”, kas no homo sapiens (“domājoša cilvēka”) pārvēršas par homo videns (“redzošu cilvēku”). Šis cilvēks, noguris no lasīšanas, dod priekšroku īsam, fascinējošam attēla zibsnim, kas ļauj atteikties no loģikas un argumentācijas un izdarīt secinājumus, stihiski balstoties subjektīvajās sajūtās. Savukārt lasīšana prasa vientulību, koncentrēšanos, saprašanu un spējas argumentēt. Līdz ar interneta un virtuālās realitātes tehnoloģiju attīstību situācija turpina pasliktināties. Ja televīzijā vēl redzam reālus attēlus, tad tiešsaistē jau daudz vairāk ir manipulētu attēlu, kas pat neatspoguļo realitāti un ieved pasīvo vērotāju virtuālā realitātes surogātā, kas raksturīgs laikmetam, kurā dominē attēls:

“Pēc-domu (post-pensiero) laikmets, jaunais laikmets [..] “rada tēlus un dzēš jēdzienus, [..] liek izzust mūsu abstrakcijas spējām un līdz ar tām arī mūsu spējai saprast.” Citiem vārdiem sakot, visa intelektuālā sfēra smagi slimo ar to pašu slimību, kas skārusi visu pasauli.” (195)

Cilvēks, kurš vairākas stundas dienā patērē šādu materiālu, neizbēgami degradē savu vārdu krājumu, valodas niansētību un spēju aprakstīt realitāti dziļāk par sloganu līmeni. Tā sauktā vizuālā komunikācija, kuru kultivē televīzija un jaunie mediji un kura nu jau iespiedusies visā kultūras un mākslas sfērā, grauj kultūras valodiskās jēgas un uztveres līmeni. Tas tiek degradēts līdz primitīvai komunikācijai, kuru veido ar mērķi sasniegt pēc iespējas plašāku auditoriju – pakļautu mārketingam. Televīzijas, reklāmas industrijas un žurnālistikas programmatiskās valodas struktūras un sintakse, līdz minimumam saīsinātās īsziņas un tvīti, trauksmainā mobilā komunikācija – tas viss kompleksā un ikdienišķā veidā degradē cilvēka domāšanu, valodu un garīgo attīstību kopumā, padarot savstarpējo saziņu un attiecības ar sevi un pasauli par reaktīvu un stihisku signālu apmaiņu instinktu līmenī, bez dziļākas refleksijas par lietu būtību un elementāras spējas tajā iedziļināties: “Galu galā jaunie mediji rada jaunu cilvēku.” (301)

Garīgās dzīves noplicināšana

Jaunie mediji neizbēgami noved pie cilvēka garīgās uztveres aptumšošanās. Tas notiek ne tikai tāpēc, ka tie arvien vairāk aizņem tradīcijas – reliģiju un garīgo prakšu – vietu. Tie arī maina un daļēji iznīcina iekšējos un ārējos apstākļus, kas garīgās dzīves praktizēšanu un attīstību vispār padara iespējamu. Laršē brīdina par jauna garīguma veidošanos tieši mediju ietekmē. To piedāvātā jaunā pasaule nāk komplektā ar jaunu, globālu garīgumu, kurš komunicē dažādas prakses, pašu komunikāciju pasniedzot kā priekšrocību indivīda personības attīstībai, sabiedrības integrācijai un vispārējai labklājībai. Šīs pretenzijas pārsniedz ekonomiskus un utilitārus solījumus.

Laršē atsaucas uz virkni autoru, kuri uzsver tīkla attīstības reliģiozo raksturu. Piemēram, Filips Bretons raksta: “Aizraušanās ar internetu izplatās gaisotnē, kas patiešām šķiet kā jauna reliģija. Tas kļūst aizvien skaidrāks, kad tuvojamies tām aprindām, kas ir tās dedzīgākie prozelīti.”[9] Šīs bažas atbalsojas arī Maršala Makluana “globālajā ciematā” un Ignacio Ramoneta “mediju mesiānismā”.[10] Savukārt Deivids Lebretons[11] norāda, ka pastāv saikne starp kiberkultūras reliģiozitāti un agrīnās kristīgās ēras gnosticismu, savukārt Marks Derijs uzrāda saikni ar spirituālisma kustību New Age.[12] Laršē vērš uzmanību uz visai acīmredzamu novērojumu: tieši tehnoloģiskais un šķietami ateistiskais pasaules skatījums paradoksālā kārtā kļūst par jaunu utopisku dievekli. Par to šodien ceļ trauksmi daudzi autori, arī Pjērs Muso, franču filozofs un tehnoloģiju vēsturnieks:

“Rodas jauns dievs, tehniskais dievs. Internets ir tikai viena no viņa spožajām parādībām: Tīkls. Visur valda tīkla tēls, kas apbur ikdienas dzīvi un pārinterpretē mūsdienu pasauli. Tas ir mūsdienu kustības, plūsmas un savienojumu kulta elks; tas savieno tagadni ar nākotni. [Mūsdienu tīkli ir] “modernās plūsmas katedrāles”, kas vairs netiecas uz debesīm, bet vienlaikus ir kustības uz labāku pasauli un tagadnes iekustināšanas teātris.”[13]

Filips Bretons šo jauno garīgumu uzskata par reliģiju bez dieva. Tās saknes meklējamas gnosticismā, manihejismā, duālismā un 1960. gadu kontrkultūrā New Age, kas pieņēma Tālo Austrumu garīgumu un sevišķu popularitāti gūst šodien visā Eiropā, arī Latvijā. Tīkls ir raksturīgs tēls šajā kultūrā, kas cildina mistiski maģisko un brīvi asociatīvo domāšanu, enerģētisku komunikāciju, ekstātisku instinktu atbrīvošanu, telepātisku saziņu un dažādu elku pielūgsmi.

Jauno mediju reliģiskais potenciāls ir bijis aktuāls jau kopš kibernētikas aizsākumiem, kad Norberts Vīners darbā Cilvēcisks cilvēku lietojums (1942) skatīja komunikāciju starp cilvēkiem kā vienīgo pretmetu entropijai, uz kuru neizbēgami virzās pasaule. Komunikācija, robežu un dalījumu atcelšana, savienojoties vienā “draugu” ciematā, kopš tā laika daudzos darbos ir parādījusies kā solījums labā (t. i., komunikācijas) uzvarai pār ļauno (t. i., entropiju). Vīners saredzēja komunikācijas centrālo lomu 20./21. gadsimtā, kura nu pārņēmusi visas cilvēka eksistences jomas – izglītību, ekonomiku, kultūru, mākslu un zinātni – un kurai savienotais cilvēks upurējis lielu daļu sava privātuma, laika un enerģijas. Turklāt šis tīkla princips paredz arī jaunā cilvēka attīstības plānu – viņš var tikt atbrīvots no laika un telpas ierobežojumiem, pārprogrammēts un uzlabots sinerģijā ar bioniku, robotiku un IT. Turklāt mākslīgā intelekta sniegtās iespējas, neierobežota atmiņa un datu pārraide cilvēkam potenciāli piešķir dievišķas kvalitātes: visvarenību pār sevi, vidi, neievainojamību un pat nemirstību.

Šodien cilvēka uzlabošanas potenciālu risina transhumānisma kustība, kas lielā mērā ir 1980. gadu Amerikas kiberkultūras mantiniece. Tā ir spēcīga ideoloģija ar atbalstu lielajās korporācijās, kuras attīsta IT risinājumus. Transhumānisma kustībai ir reliģisks raksturs un totalitārs skatījums uz pasauli, turklāt šai reliģijai nav ētikas vai morāles – ja kaut kas tehnoloģiski ir sasniedzams, tas ir jādara, jo sevišķi, ja tas nes peļņu; mērķis ir supercilvēks, kurš šo transformāciju, protams, var arī apmaksāt. Taču, neraugoties uz ateistisko un humānistisko ētosu, šīm kustībām ir tendence pasniegt sevi kā kristietības aizstājējām: “Tajās var atrast kristīgās pilnības ideālu, kas izteikts patristiskajā doktrīnā par cilvēka dievišķošanu, un vēl vairāk – “jaunā cilvēka” ideālu, kurš noģērbj “veco cilvēku”.” (238) Tas atbalso Sv. Pāvila sacīto vēstulē kolosiešiem: “…novelciet veco cilvēku un viņa darbus. Un apģērbiet jauno cilvēku, kas tiek atjaunots atziņā pēc viņa Radītāja tēla” (3, 9–10). Tomēr jauno mediju realitātē šie bibliskie ideāli ir pārcelti no garīgā līmeņa uz materiālo. Tos piedāvā īstenot nevis ar cilvēka Radītāja žēlastību, bet gan “ar cilvēka prometejisko spēku, kam palīdz tehnoloģijas, kuras viņš ir izgudrojis, lai iekarotu dabu.” (238)

Laršē uzsver ne tikai jauno mediju reliģisko raksturu plašā nozīmē, bet arī to, ka šīs kustības “ir reliģija bez Dieva un garīgums bez Gara. Transhumānisms pats par sevi ir vēl viena humānisma forma, kas balstās renesanses humānismā, kurš cilvēku nostāda Dieva vietā. Tas balstās XVIII gadsimta apgaismībā, kas atklāsmes faktus aizstāja ar saprāta spekulācijām, un scientismā, kas par augstāko zināšanu formu uzskata eksaktās zinātnes. Tas liek cerības uz zinātniskiem atklājumiem, kas nodrošinās cilvēces pilnveidošanos un laimi, un uz tehnicitāti, kas uzskata, ka tehniskā attīstība ir cilvēces progresa standarts.” (244)

Velkot paralēles ar garīgās dzīves hierarhisko kārtību kristietībā, Laršē atgādina par Vīnera iztēloto pusreliģiozo utopiju, kur viens no mērķiem bija savienot katru indivīdu ar ikvienu citu komunikatīvā tīklā. Laršē kristietības kontekstā to formulē kā “komūnijas aizstāšanu ar komunikāciju” (246) un skaidro, ka šādā perspektīvā kristiešu kopība Baznīcā, vienotā Kristus Miesā un Garā, tiek aizstāta ar nebeidzamu komunikāciju, kura patiesībā ved uz “dvēseles entropiju”, no kuras bēga Vīners. Kristietībā mīlestība uz tuvāko vienmēr nozīmē konkrētu rīcību, kā arī pūles un labprātīgu upuri; turpretim mediju attiecībām ir virtuāla dimensija – tās ir abstraktas, bez miesas, bez dziļuma un sarežģītības, tās iznīcina iespēju veidot patiesu kopību ar citiem. Ir bīstami reducēt savu tuvāko līdz Facebook “draugam” vai Twitter “sekotājam”.

Lai arī cilvēkam ir nepieciešamas veselīgas un patiesas attiecības ar citiem cilvēkiem, pareizticīgo teoloģija atgādina, ka cilvēkam ir vajadzīgs arī miers un vientulība gan mentālai, gan garīgai atjaunotnei un attīstībai – dzīvā saikne ar Dievu lūgšanā, bez tehnoloģiskiem pastarpinājumiem. Pareizticīgo garīgumā to sauc par hesychia (no grieķu vārda hēsychos, ‘kluss’). Hēsihasms ir garīguma pieredze, kas izauga kristīgajos Austrumos kā visaugstākais pašattīstības līdzeklis. Hēsihasms prasa mieru, izolāciju un vientulību. Hēsihastisks dzīvesveids prasa vientulību, ārēju klusumu, iekšējo mieru un lūgšanas. Šo stāvokli pilnvērtīgi var izdzīvot tikai mūki, tomēr visiem, kas vēlas dzīvot nopietnu garīgo dzīvi, tas zināmā mērā ir nepieciešams. Viens to prakses pamatelementiem ir koncentrēta, uzmanīga un modra lūgšana, kas atgriež cilvēka dvēseles spējas vienotībā un vērstībā uz Dievu un apskaidro prātu. Garīgās dzīves mērķis ir iekšējais miers, taču tas nav tikai psiholoģisku traucējumu neesamība, bet arī garīgo problēmu – kaislību remdēšana dvēselē. Kaislību garīgā nozīme ir “ciešanas”, un atbrīvošanās no tām ir pirmais askētiskās dzīves mērķis. Tā ir primārā Austrumu kristīgās tradīcijas prakse, kas prasa kopt dvēseles dzīves stabilitāti un vienotību. Šim nolūkam svarīgs ir miers, regularitāte un disciplīna.

Jaunie mediji pašos pamatos iznīcina šo iespēju. Nepārtrauktie paziņojumi, vizuālie un skaņas signāli, uz kuriem lielākā daļa cilvēku reaģē nekavējoties, ir pilnīgi nesavienojami ar iekšējās stabilitātes stāvokli, kas nepieciešams lūgšanai. Mediju graujošo ietekmi uz cilvēka dvēseli apliecina šodienas psihiatrija, kas strādā ar emocionālā sabrukuma vai “izdegšanas” gadījumiem, kā arī sabiedriski pāraktīvu cilvēku depresiju un iekšējā tukšuma sajūtu. Jaunais savienotais un komunicējošais cilvēks nav spējīgs eksistēt pats par sevi un attiecībās ar Dievu. Homo communicans vienīgā eksistence ir caurspīdīga un sociāla, kur eksistēt nozīmē spēt būt kontaktā, redzamam, dzirdamam un lokalizētam – sasniedzamam un klātesošam citiem. Tas nozīmē arī atklāt un parādīt sevi citiem vai citu priekšā:

“Homo communicans ir būtne bez iekšējās dzīves, kas dzīvo sabiedrībā bez noslēpumiem. Viņš ir sociālā pasaulē iegremdēta būtne, kas eksistē tikai informācijas apmaiņas ceļā sabiedrībā, kuru caurspīdīgu padarījušas jaunās “komunikācijas mašīnas”.”[14]

Izrādīšanās virtuālajā vidē arī veicina narcistiskus personības traucējumus: “Jau ilgi pirms Freida kristīgo Austrumu svētie askēti identificēja šo uzvedību un deva tai nosaukumu “filautisms” jeb egoistiska sevis mīlēšana. Viņi uzskatīja to par dziļi iesakņojušos kaislību, visu pārējo kaislību māti, tāpat kā tukšību un lepnību, ar kuriem tā ir cieši saistīta un kuri arī ir vienas no ļaunākajām kaislībām.” (252) Dzēšot robežu starp privāto un publisko, virtuālā vide kultivē izrādīšanos foto un video formā un aicina “dalīties” ar savu privāto dzīvi: “Šādai savas intīmās dzīves atklāšanai neapšaubāmi ir atbrīvojoša iedarbība psiholoģiskā līmenī – emocionāla atbrīvošanās. Taču tā vietā, lai novietotu savu ego lielākā attālumā, kā tas būtu noticis grēksūdzē vai psihoanalīzē, tā parasti kalpo tam, lai ego nostādītu centrā. Tas [..] lieliski iederas “narcisisma kultūrā”, kas ir modernā sabiedrība.” (243)

Garīgā dzīve pieprasa to, ko tradicionāli sauc par rekolekciju – visu savu spēju vēršanu atpakaļ savā sirdī, prom no pasaules, lai tās apvienotu un veltītu Dievam lūgšanā. Rekolekcija ir sagatavošanās posms lūgšanai. Taču jauno mediju kultūra tās virza pretējā virzienā – vienmēr uz āru. Ja prāts ir nemitīgi izkliedēts, cilvēks peld un klīst šur un tur nepastāvīgā stāvoklī; cilvēks maldās un krīt:

“Kolīdz intelekts izkliedējas un sadalās starp domu un sajūtu gūzmu, [..] visas spējas tam seko. Saviļņotas un satrauktas [..] tās vienlaicīgi velkas daudzos virzienos, bieži vien pretēji, un padara cilvēku par visos līmeņos sašķeltu būtni. Šis cilvēka krišanas process, ko aprakstījuši vēlā antīkā laikmeta Baznīcas tēvi, mūsdienās turpinās straujāk nekā jebkad agrāk, un to virza jaunie mediji. Tie piedāvā tik bagātīgu un ātru kārdinājumu plūsmu, ka tie vairo jutekliskos objektus, kas piesaista maņas un visas cilvēka spējas; un tie palielina izkliedi un šķelšanos, kas rodas, kad cilvēka spējas tiem pieķeras.” (257)

Jāsecina, ka uzmanība ir vērtīgākā no cilvēka spējām. Uz tās rēķina dzīvo izklaides un komunikācijas kultūra. Uzmanība veicina visas pārējās dvēseles spējas, palīdzot atšķirt svarīgo no nesvarīgā, un veido cilvēka iekšējo vienotību un identitāti pasaules dažādības un nemitīgās mainības priekšā. Daudzu mūsdienu autoru precīzie novērojumi un brīdinājumi sasaucas ar Piektajā Mozus grāmatā rakstīto: “Bet sargies un sargi savu dvēseli, ka tu neaizmirstu to, ko tavas acis redzējušas” (5. Moz. 4:9) un ar Kristus norādījumiem saglabāt modrību: “Esiet modrīgi” (Mt. 24:42; 25:13; 26:41; Mk. 13:33, 37; 14:38; Lk. 21:36). Lai nodibinātu stabilas un auglīgas attiecības ar Dievu un garīgi sevi veidotu un stiprinātu, kristietim ir jābūt uzmanīgam pret sevi, lai izvairītos no ļaunām domām (un no maldīgām domām), un viņam ir jāpaliek lūgšanā, kas viņu garīgi ceļ, vienojot ar Vienīgo Dievu.

Ko darīt?

Sarausim viņu važas un metīsim prom viņu saistekļus.
Psalmi 2:3

Laršē diagnosticē jauno mediju izraisītas patoloģijas un parāda problēmas mērogu. Dažādu slimības formu un cēloņu izzināšana ir svarīga to ārstēšanā. Jaunās realitātes analīze parāda, ka nepieciešams distancēties no šīs informācijas plūsmas. Tur arī slēpjas galvenie ārstēšanas un profilakses veidi – ciktāl iespējams, ir jāatturas no jauno mediju lietošanas un jākontrolē tā, izvairoties no ieslīgšanas atkarībā. Pilnīga atturēšanās kā risinājums paredzētu cīņu par cita veida sabiedrību, citas pasaules izveidi – taču jaunie mediji “kā nezāles” ir izplatījušies visas pasaules mērogā. Tāpēc Laršē meklē kompromisu.

Pirmkārt, tas nozīmē pasargāt sevi un savus tuvākos un ārstēt atkarību – elkdievību, jo šī ir tāda pati atkarība kā video spēļu spēlēšana, pornogrāfija vai kompulsīva iepirkšanās, kas kļuvusi par atkarīgā dzīvesveidu: “Sociālā un ekonomiskā nosacītība, pastāvīga atdarināšana un konformisms liek visiem sociālajiem medijiem šķist neaizstājamiem [..]. Ir pilnīgi iespējams dzīvot arī bez [sociālajiem tīkliem].” (304) Ierobežojot mediju lietošanu, izmantojot filtrus un ieplānojot periodus, kad tie ir atslēgti, iespējams palēnināt dzīves tempu un no jauna atklāt lēnuma priekšrocības, ko ir saglabājušas tradicionālās sabiedrības – saziņas prasību ātrumā homo connecticus ir elles upuris. Vissvarīgākā prevencija ir bērnu pasargāšana un izglītošana, kā pārvaldīt jauno mediju lietošanu un zināt savas uzmanības, sava privātuma nozīmi un robežas – Laršē atgādina daudznozīmīgu augsto tehnoloģiju menedžeru atzīšanos, ka viņu bērniem vismaz līdz 14 gadu vecumam vispār netiek atļauts lietot šīs tehnoloģijas. Turklāt Valdorfa skola Silīcija ielejā ir viena no retajām, kas nav “savienota”.

Jauno mediju ietekme jāsaprot garīgā līmenī, tāpēc nepieciešama garīga profilakse un dziedināšana, kas sākas ar gavēni. Gavēnis nav tikai atturēšanās no ēdiena, tam ir daudz plašāka nozīme. Baznīcas tēvi mudina ierasto gavēni papildināt ar visu citu maņu – taustes, redzes un dzirdes gavēni, un atturēties no visa, kas apgrūtina dvēseles dzīvi, atsvešina garu un vilina prom no garīgās dzīves. Mērķis nav atteikšanās, bet gan atbrīvošanās no ierastajām saitēm, lai novērstos no izkliedētības un varētu labāk pievērsties garīgajai dzīvei – pašam svarīgākajam. Šādā nozīmē Laršē gavēni attiecina uz jauno mediju izmantošanu – ar mērķi atbrīvoties, lai atgūtu atvērtību savas un savu tuvāko dzīves dziedināšanai un pievērstu savu uzmanību Dievam. Gavēnī ir svarīga arī savu impulsu vēlmju un kaislību pārvaldīšana. Pretēji jaunajam garīgumam un New Age praksēm, kas aicina infantili sekot izjūtām un atbrīvot savu “autentisko dabu”, cilvēka garīgā dziedināšana un profilakse dvēseles atjaunošanā un personības attīstībā nozīmē izjūtu apvaldīšanu. Tas prasa darbu, lai remdētu vēlmes un vājinātu kaislības, kas dvēseles spējas rausta dažādos virzienos un mudina tās izmantot morālam un garīgam kaitējumam.

Vislielākais kaitējums tiek nodarīts cilvēka uzmanības un koncentrēšanās spējām, kuras ir svarīgākās visu pārējo dvēseles spēju pārvaldīšanā. Tāpēc uzmanība līdz ar modrību kristīgajā tradīcijā ir viens no diviem garīgās dzīves pīlāriem: “Mums ir jācenšas noraidīt visi kārdinājumi un pat visbanālākās svešās domas – ne tikai domas kā tādas, bet arī iztēlotais, atmiņas un vēlmes. Tajā pašā laikā mums jācenšas koncentrēties uz lūgšanas vārdiem un nedomāt ne par ko citu. Tāds ir veids, kā stiprināt uzmanību, lai prāts un dvēsele nonāktu stabilitātes stāvoklī, ko nekas nevar izjaukt, un visām mūsu spējām piešķirtu spēku, ko nespēj vājināt nekādas ārējas varas.” (288)

Tas padara šo praksi par uzmanības skolu – modrībā un koncentrētā lūgšanā uzmanība pakāpeniski atkopjas un dvēseles vienotība tiek atjaunota, pat ja tā tikusi zaudēta vai izkropļota. Visplašākajā nozīmē tā ir cīņa, lai pamazām atbrīvotos no dabisko instinktu un kaislību varas un attīstītu tām pretējus tikumus. Kā minēts, jauno mediju uztieptais dzīvesveids veicina izrādīšanos un patmīlību, veidojot narcistisku kultūru, kas kultivē lepnību, skaudību un citas indivīdu un sabiedrību graujošas kaislības. Laršē atgādina, ka, lai tam pretotos, cilvēkam ir jākopj pazemība, kas vienīgā izšķīdina ilūzijas un vilšanos, ko neizbēgami rada seklums un lepnība: “Bijība Tā Kunga priekšā ir visas gudrības sākums.” (Ps. 111:10) Tikai tā mūs ceļ Dieva un tuvākā mīlestībā, pēc kuras patiesībā tik ļoti tiecas jaunais cilvēks.

[1] Roberto Casati, Contre le colonialisme numérique. Manifeste pour continuer à lire. Paris: Albin Michel, 2013, p. 16.

[2] https://financesonline.com/video-games-industry-statistics/

[3] Marshall McLuhan, Understanding the Media: The Extensions of Man. Cambridge, MA: The MIT Press, 1994.

[4] Marshall McLuhan, ibid., p. 7.

[5] Nicholas Carr, The Shallows: What the Internet Is Doing to Our Brains. New York: W. W. Norton & Company, 2010.

[6] Nicholas Carr, ibid., p. 116.

[7] Patrick Deneen, Why Liberalism Failed. Yale: Yale University Press, 2018.

[8] Giovanni Sartori, Homo videns. Televisione e post-pensiero. Rome and Bari: Laterza, 1998.

[9] Philippe Breton, Le culte de l’Internet. Paris: La Découverte. 2000.

[10] Ignacio Ramonet, La Tyrannie de la communication. Paris: Gallimard, 2004, p. 37–38.

[11] David Le Breton, L’Adieu au corps. Paris: Métailié, 1999.

[12] Mark Dery, Vitesse virtuelle. La cyberculture aujourd’hui. Paris: Abbeville, 1997.

[13] Pierre Musso, Critique des réseaux, Paris: PUF, 2003.

[14] Philippe Breton, L’Utopie de la communication. Le mythe du “village planétaire”. Paris: La découverte, 1992, p. 12; 50.

Bēru runa

Sengrieķu vēsturnieks Tūkidids savā Peloponēsiešu kara vēsturē iekļāva pirmajā kara gadā (431. p.m.ē.) kritušo apbērēšanas aprakstu un atēniešu stratēga, augstākās valsts amatpersonas Perikla, Ksantipa dēla, bēru runu. Šīs bēru runas uzbūve (uzmanīgs, pat pazemīgs ievads; pilsētvalsts vēstures un dibinātāju godināšana; valsts iekārtas, kopienas dzīvesveida un tikumu slavināšana; īsa pieskaršanās attiecībām ar kaimiņu zemēm un savējo militārā pārākuma uzsvēršana; atgriešanās pie pilsoņu tikuma, skaistā dzīvesveida un dvēseles cēluma; kaujā kritušo drosmes un nesavtības cildinājums; runas kulminācija, pašu augstāko principu formulējums; mierinājuma vārdi kritušo piederīgajiem) bieži atdarināta un kopēta ne tikai vēlākos, romiešu laikos, bet līdz pat 20. gadsimtam, tas ir, līdz laikam, kad šis teksts, kā daļa no Rietumu oratoru mākslas kanona, bija humanitāro augstskolu programmās. Periklam piedēvētā runa, tajā izteiktie apgalvojumi, Atēnu vīzija un raksturojums nereti lasīts kā senās tautvaldības sabiedrības precīzs spogulis un pašraksturojums. Taču, tā kā tā ir oficiāla bēru runa un priekšā bija vēl daudzi kara gadi (šajā dramatiskajā sadursmē ar Spartu Atēnas karu zaudēja 403. gadā p.m.ē.), Perikls gudri izvēlējās, ko teikt, ko neteikt; viņš neteica, piemēram, ka pats bija izšķirošā nozīmē vainojams pie kara uzsākšanas. Perikls nomira gadu vai divus vēlāk, kara bēgļu pārpludinātajās Atēnās izceļoties “mērim” (iespējams, tīfa epidēmijai). Platona dialogā Meneksens Sokrats parodē šo bēru runu, piedāvājot citu, daudz kritiskāku skatījumu uz Atēnu vēsturi, turklāt piedēvējot šo runu Aspasijai, Perikla draudzenei un dēla mātei, ievērojamai nepilsonei. Vienlaikus Platona ironija apliecina, ka Perikla runā sniegtais Atēnu valsts kā brīvas, dinamiskas un vitālas sabiedrības, “Helladas skolas”, raksturojums bija trāpīgs.

Pārpublicējums no: Tūcidids, Peloponēsiešu karš. No grieķu valodas tulkojis Fricis Garais. Ar Kultūras fonda pabalstu izdevis pārcēlējs, Rīga, 1930, I daļa, 118.–129. lpp. (II grāmata, §§34–46). Saglabāta oriģinālā rakstība un pieturzīmes.

Tai pašā ziemā atēnieši, sekodami sentēvu paradumam, svinīgi apglabāja no valsts puses pirmos šinī kaŗā kritušos. Tas nu notiek šādā veidā. Trīs dienas iepriekš uzceļ telti un novieto tanī aizgājušo mirstīgās atliekas, pie kam ikviens, kas vēlās, atnes savejam kaut kādu ziedu. Kad pienāk apglabāšanas diena, tad uz ratiem ved cipresu zārkus, pa vienam no katras fīlas (novada), un zārkos atrodās kritušie, pēc ikviena piederības pie attiecīgās fīlas. Vienu atpūtas vietu ved tukšu – bez vēsts pazudušiem, kurus nevarēja atrast un uzlasīt. Izvadīšanā var piedalīties ikviens, kas vēlās, gan pilsonis gan svešinieks, un ari sievietes – radinieces vaimanātājas piedalās apglabāšanā. Tad viņus gulda atklātos kapos, kas atrodas Atēnu visskaistākās priekšpilsētas tuvumā; te aizvien apglabā kaŗa upuŗus, izņemot Maratonas kaujā kritušos, jo pēdejo drosmi par priekšzīmīgu uzskatīdami, atēnieši tos turpat uz cīņas lauka ari apglabāja. Kad nu smiltis ir viņus segušas, tad kāds saprātīgs un ievērojams vīrs, ko pilsēta ievēlējusi, saka viņiem par godu pienācīgu cildināšanas runu, pēc kam visi aiziet. Tādā veidā notiek apglabāšana, un pa visu kaŗa laiku atēnieši sekoja attiecīgos gadījumos šim paradumam. Šoreiz nu bij ievēlēts Periklis Ksantipa dēls, lai ar runu godinātu pirmos kritušos, un kad bija pienācis īstais brīdis, viņš atstāja kapu, uzkāpa uz augstas tribīnes, uzceltas tai nolūkā, lai jo lielāka daļa sapulcēto varētu viņu dzirdēt, un runāja apmēram šādi:

“Vairums agrāku runātāju ir slavējuši likuma devēju, kas pastāvošam paradumam pievienojis šāda veida runu: viņi ir tai pārliecībā, ka ir skaisti, apglabājamiem kaŗa upuŗiem par godu šādu runu sacīt. Es nu gan būtu turējis par pietiekošu, cilvēkiem, kas darbā par krietniem izrādījušies, arī darbā vien parādīt pienācīgu godu, kā jūs to ari tagad redzat zīmējoties uz šīm no valsts puses sarīkotām bērēm. Nebūtu vēlams, ka ticība daudzu drosmei tiek no viena vienīga cilvēka labas vai ari vājākas runas atkarīga darīta; nav jau ari viegli atrast īsto toni, ar ko, lai gan ar grūtībām, var radīt ciešu pārliecību par patiesību. Jo cīņu dalībnieks, kas turklāt ir labvēlīgs, viegli var nākt uz domām, ka runa nesniedz visu to, ko viņš vēlās un ko zin, bet nezinātājs – ka viņa dažā vietā pārspīlē; tā viņš domā aiz skaudības, ja dzird kaut ko, kas pārsniedz viņa paša spēkus. Jo cildinošas runas par citiem cilvēki cieš tikai tiktāl, cik katrs klausītājs tur ari sevi par spējīgu darīt kaut ko no tā, ko ir dzirdējis; visu ārkārtīgo turpretī viņi jau apskauž un ari vairs netic. Bet tā kā mūsu tēvu tēvi ir šādu runu par labu atzinuši, tad ari man jāseko likumam un jāmēģina pēc iespējas saskaņot mana runa ar jūsu vēlēšanos un uzskatiem.

Es nu sākšu vispirms ar mūsu senčiem, jo mūsu pienākums un ari gods prasa – šinī brīdī viņus godam pieminēt. Šo zemi pastāvīgi, no paaudzes uz paaudzi, paši apdzīvodami, viņi ir to ar savu drosmi līdz šim laikam brīvu un neatkarīgu uzturējuši un kā tādu saviem pēcnācējiem atstājuši. Kā viņi tā vēl vairāk mūsu tēvi ir uzslavas cienīgi, jo pēdejie ir savu mantojumu grūtās gaitās pavairojuši un tagadejo lielo valsti mums, šā laika cilvēkiem, atstājuši. Mēs paši, kas tagad atrodamies vislabākos gados, esam to galvenos punktos vēl vairāk nostiprinājuši, bet pilsētu esam katrā ziņā ar visu vajadzīgo apgādājuši un kā kaŗa tā miera laikam nodrošinājuši. Es nu nekavēšos pie pazīstamām lietām un nerunāšu par viņu un mūsu kaŗa darbiem, ar ko valsts atsevišķās daļas tika iegūtas, nei par drosmi, ar kādu mēs vai ari mūsu tēvi esam pret naidīgo barbaru vai hellēņu uzbrukumiem aizstāvējušies; es aprādīšu turpretī – vispirms, ar kādiem paradumiem mēs esam pie visa tā tikuši un ar kādu dzīves iekārtu un kādiem principiem mūsu valsts ir liela tapusi, pēc kam pāriešu uz šeit apglabāto cildināšanu. Es esmu tai pārliecībā, ka tagadejos apstākļos pienākās par to runāt un visai sapulcei, kā pilsoņiem, tā svešiniekiem, būs derīgi to dzirdēt.

Savā atklātā dzīvē mēs necenšamies ieviest svešu valstu likumus, drīzāk esam paši citiem par paraugu nekā ņemam citus par priekšzīmi. Un tā kā valsts vara pieder nevis nelielam skaitam cilvēku, bet tautas vairākumam, tad mūsu valsts iekārtu sauc par demokrātiju (tautas valdību), jo personiskās lietās visi ir likuma priekšā līdzīgi, bet valsts vadībā priekšroka tiek dota ikvienam pēc viņa nopelniem, ņemot vērā viņa spējas kaut kādā nozarē – nelūkojoties tikdaudz uz viņa piederību pie kādas šķiras, cik uz teicamām īpašībām; tāpat, zīmējoties uz nabadzību, nevienam viņa zemā kārta nav par kavēkli, ja tik vien viņš valstij var kaut kādā ziņā derīgs būt. Brīvības gars valda mūsu atklātā dzīvē, un ari privātā satiksmē mēs esam brīvi no savstarpīgām aizdomām; mēs nei dusmām ļaujam vaļu, ja cits dara kaut ko pēc savas patikas, nei ar ģīmja vaibstiem izsakam citādi gan nekaitīgus, tomēr sāpīgus pārmetumus. Privātā satiksmē cits citu neapgrūtinot, mēs ari valsts dzīvē nenoziedzamies, pateicoties galvenokārt tikumiskai bijībai: mēs paklausām pastāvošai valdībai un likumiem, pirmā kārtā tiem, kas izdoti apspiesto apsardzībai, tāpat nerakstītiem likumiem, kuŗus pārkāpt ikviens uzskata par kaunu.

Ari par atpūtu pēc darba gaitām mēs esam sava gara labā lielā mērā gādājuši, jo augu gadu rīkojam sacensības un svinam upuŗa svētkus; tāpat ari savu privāto dzīvi esam skaisti iekārtojuši, tā kā tā ikdienas sagādā mums baudu un aizdzen drūmas domas. Pateicoties pilsētas lielumam, no visām zemēm mums ieved itin visu, un ārzemju ražojumus mēs baudam tikpat labi kā savas pašu zemes produktus.

Tāpat kaŗa mākslas ziņā mēs atšķiŗamies no saviem pretiniekiem, proti šādos punktos. Mūsu pilsēta ir visiem pieejama un nekad nav noticis, ka svešiniekus izraidot mēs būtu kādam ņēmuši iespēju mācīties vai skatīties lietas, ko mūsu ienaidnieki, tās netraucēti redzēdami, varēja sev par labu izlietot, jo mēs paļaujamies ne tikdaudz uz mākslīgām ierīcēm un viltus plāniem, cik uz savu pašu uzņēmību un drosmi. Savā audzināšanā mūsu pretinieki cenšās jau no paša jaunības ar grūtu vingrināšanos iegūt vīrišķību, mēs turpretī dzīvojam daudz vieglāki un tomēr droši dodamies riskantās cīņās pret līdzīgi spēcīgiem ienaidniekiem. Pierādījums sacītam ir šāds. Kamēr lacedaimoņi uzsāk kaŗagājienu uz mūsu zemi ne ar atsevišķiem, bet ar visiem saviem sabiedrotiem, mēs vieni paši ieejam citu zemē, un lai gan svešumā, tomēr bez grūtībām parasti uzvaram pretiniekus, kas aizstāv savu mantu un īpašumus. Pie tam vēl neviens ienaidnieks nav visus mūsu spēkus vienkop sev pretī redzējis, tādēļ ka mēs reizē uzturam ari floti un no cietzemes izsūtam savus kaŗavīrus uz daudz pasākumiem; bet ja nu mūsu ienaidniekiem iznāk kaut kur sadursme ar kādu mūsu nodaļu, tad uzvaras gadījumā viņi dižojās, ka esot mūs visus sakāvuši, bet kad piedzīvo neveiksmi, tad saka, ka mēs visi esot viņus pārspējuši. Ja nu mēs ari ejam cīņā drīzāk ar vieglu sirdi nekā ar grūtībām apmācīti, drīzāk ar iedzimtu nekā priekšā rakstītu drošsirdību, tad tomēr mums ceļās tas labums, ka sagaidamo pārbaudījumu dēļ mēs priekšlaik nezaudējam paļāvību un uzsāktā cīņā izrādamies par tikpat drošsirdīgiem kā tie, kas visu savu mūžu nopūlās. Bet ne tikai šinī ziņā, ari vēl citādi mūsu pilsēta ir apbrīnošanas cienīga.

Mēs mīlam vienkārši skaistumu un māksla nedara mūsu raksturus vājus. Bagātība mums ir drīzāk līdzeklis darbam nekā lielības priekšmets, un atzīties nabadzībā nav kauns; daudz lielāks kauns ir – to ar darbu nenovērst. Vieni no mums rūpējas gan par savu privāto gan par valsts dzīvi, citi atkal, kas nodarbojas ar zemkopību un rūpniecību, labi saprot ari valsts jautājumus, jo vienīgi mēs uzskatam cilvēku, kas par tiem nemaz neinteresējas, nevis par bezpartejīgu, bet par nederīgu, un paši mēs daram patiesi pareizi, apspriezdamies par valsts lietām vai ari izstrādādami projektus, jo nedomājam, ka apspriešanās ir darbiem kaitīga, bet drīzāk kaitīgi ir – stāties pie darba bez iepriekšejas apspriedes un atziņas. Tiešām, lielā mērā mums piemīt ari tā īpašība, ka mēs nevien rādam vislielāko drosmi, bet ari pamatīgi apsveŗam savus nodomus, kamēr pie citiem drosmi modina nezināšana, bet skaidra atziņa bailes. Ar pilnu tiesību vislielāko gaŗa stiprumu var nu pierakstīt tiem, kas gan skaidri redz kā priekus tā bēdas un tomēr tamdēļ nebēg no briesmām.

Arī dvēseles cēluma ziņā mēs esam pretstats citiem, jo draugus iegūstam nevis labdarību saņemdami, bet rādīdami. Kas labdarību parādījis, tas ir pastāvīgāks tai ziņā, ka ar labvēlīgu izturēšanos pret to, kam viņš to rādījis, cenšās uzturēt dzīvu viņam pienācīgo pateicību, kamēr parādnieks ir jau vienaldzīgāks, apzinādamies, ka labdarība viņam jāparāda ne aiz paša labvēlības, bet kā parāda samaksa. Mēs esam vienīgie, kas ne tikdaudz savu labumu aprēķinot, cik aiz uzticības, brīviem cilvēkiem piemītošas, – bez bailēm sniedzam citiem palīdzīgu roku.

Ar vienu vārdu es saku, ka nevien visa mūsu pilsēta ir Helladas skola, bet ari katrs atsevišķs cilvēks – man domāt – var pie mums par pilnīgu personību izveidoties, ar vislielāko daudzpusību, piemīlību un izveicību. Un ka viss tas nav acumirklīga dižošanās, bet ir patiesa īstenība, to pierāda mūsu pilsētas varenums, ko mēs ar minētām rakstura īpašībām esam sasnieguši. Jo viņa ir vienīgā starp tagadnes pilsētām, kas nedzirdēti spēcīga būdama iet pārbaudījumiem pretī, un vienīgi viņa nedod ienaidniekam iemeslu sirdīties, ka viņu pārspētu mazvērtīgi pretinieki; tāpat pavalstniekiem nav iemesla ar nicināšanu domāt, ka atrastos zem necienīgas valdības. Šī varas iegūšana, saistīta ar lielām piemiņas zīmēm un neapšaubāmi apliecināta, sagādās mums tagad un nākotnē apbrīnošanu, un mūsu sumināšanai nebūt nav nei Homērs vajadzīgs nei cits kāds dzejnieks, kas ar savām dziesmām gan var uz vienu mirkli prieku sagādāt, kamēr patiesība smej par faktu nepareizu apgaismojumu, – nē, visu jūŗu un zemi mēs esam ar savu uzņēmīgo drosmi sev pieejamu padarījuši un visur neiznīcīgas piemiņas zīmes saviem sekmīgiem darbiem cēluši. Negribēdami šādu pilsētu zaudēt, ir nu drošsirdīgi cīnījušies un nāvē gājuši šeit kapā guldītie, un ari no dzīvajiem – man šķiet – ikviens labprāt uzņemsies viņas labā pūles un grūtības.

Tālab es ari esmu ilgāku laiku par mūsu pilsētu runājis, gribēdams rādīt, ka mēs cīnamies par augstākām mantām nekā tie, kam nekā tamlīdzīga nav; reizē ar to es vēlējos ari ar gaišiem pierādījumiem apliecināt, ka tie, par kuŗiem es tagad runāju, ir tiešām uzslavas cienīgi. Galvenos punktos es esmu viņus jau suminājis, jo ko es cildinošu par mūsu pilsētu teicu, tad šo rotu ir tai viņi un viņiem līdzīgi ar savām teicamām īpašībām sagādājuši, un starp hellēņiem gan nebūs daudz tādu, pie kuriem viņu slava saskanētu ar darbiem tāpat, kā pie šiem. Man nu šķiet, šīs viņu tagadejās beigas atklāj mums viņu vīrišķību – kā viņas pirmais norādījums un pēdējais apliecinājums. Taisnība prasa, ka ari pie tiem, kas citādā ziņā nav tik teicami bijuši, mēs vairāk par visu citu ievērojam viņu drošsirdību, pierādītu cīņās par tēviju, jo ļaunu ar labu deldēdami viņi ir vispārībai (valstij) lielāku labumu nesuši, nekā ar savām atsevišķām kļūdām ļaunumu. Neviens no viņiem nav savas bagātības dēļ gļēvs izrādījies, nepadodamies vilināšanai, ka varēs to ari turpmāk baudīt; neviens nav ari aiz cerības, ka nabadzībai izbēgdams tiks vēl pie bagātības, no briesmām vairījies; vairāk par visu citu viņi ir kārojuši pārmācīt ienaidniekus un ar to saistītās briesmas par visskaistākām uzskatījuši – tālab viņi ir gribējuši kopā ar tām gan ienaidniekus sodīt, gan pēc minētiem labumiem censties, cerībai novēlēdami uzvaras nezinamību, bet īstenībā, zīmējoties uz to, ko jau acu priekšā redz, gribēdami paļauties vienīgi uz savu pašu spēku. Pie tam pa pašas cīņas laiku viņi ir drīzāk domājuši par aizstāvēšanos un ciešanu, nekā par atkāpšanos un glābiņu, un tā viņi ir neslavai izbēguši, savu dzīvību darbam ziedojuši un īsā likteņa brīdī drīzāk ar visskaistāko cerību nekā ar bailēm no šejienes aizgājuši.

Tā nu šie ir par tik krietniem izrādījušies, kā to viņu pienākums pret pilsētu prasīja; bet kas attiecas uz dzīvajiem, tad tie lai izlūdzas no dieviem, ka viņu dzīvības būtu vairāk aizsargātas, tomēr lai nepielaiž, ka viņu cīņas gars būtu mazāk mošs. Neaplūkosiem vienīgi runās aizstāvēšanās lielos labumus, kuŗus varētu jums plaši attēlot, lai gan jūs paši zinat tos ne mazāk labi, – vērosim drīzāk īstenībā katru dien pilsētas varenību un sāksim to mīlēt, un ja viņa šķitīs jums liela, tad apdomāsim, ka visu to ir ieguvuši drošsirdīgi cilvēki, kas zinājuši savu pienākumu un darbos pierādījuši savu goda prātu, un ja viņiem kāds pasākums ari nav izdevies, tad tomēr viņi nav gribējuši pilsētai savu labvēlību liegt, bet ir tai visskaistāko mīlestības ziedu nesuši. Vispārībai savas dzīvības ziedodami, viņi ir nevīstošu slavu mantojuši un visskaistāko atdusas vietu, ne tikdaudz, kur viņi tagad gul, cik tur, kur viņu slava ikkatrā izdevīgā gadījumā, vai nu runa vai darbs būtu tam par iemeslu, allaž tiek pieminēta un mūžam uzglabāta. Jo teicamiem cilvēkiem katra zeme ir kapa vieta, un par viņiem liecina nevien pieminekļu uzraksti dzimtenē, bet ari svešā zemē dzīvo ikviena cilvēka krūtīs nerakstīta piemiņa, ne tikdaudz viņa darbam cik viņu garam. Tad nu cenšaties viņiem līdzīgi būt, meklējiet īsto laimi brīvībā, bet brīvību savu pašu drošsirdībā, un neuzskatiet no ienaidniekiem draudošās briesmas par nieka lietu. Nelaimīgiem, kas neko labu vairs nevar cerēt, ir mazāk iemesla likt savu dzīvību uz spēli, nekā tiem, kas savā dzīvē var vēl nepatīkamu pārmaiņu sagaidīt un pie kuŗiem starpība ir ārkārtīgi liela, ja kāda nelaime viņus piemeklē. Glēvības izsaukta pazemošana ir pašapzinīgam cilvēkam sāpīgāka nekā nejūtama nāve, vienota ar gara stiprumu un uzvaras cerību.

Tālab ari jūs, viņu vecākus, kas šeit esat klāt, es tagad gribu ne tikdaudz nožēlot, cik iepriecināt. Kas savā mūžā pieredzējuši dažādas likteņa maiņas, tie zin, ka laime pastāv iekš tam, iegūt visskaistākās beigas (kā tagad šie te, kamēr jūs iegūstat visskaistākās bēdas), – ka laimīgi ir tie, kam ir piešķirts savas dzīves laimē atrast ari savas beigas. Es nu gan zinu, ka ir grūti jūs par to pārliecināt, jo par viņiem jums bieži atgādinās citu laime, par kādu jūs paši reiz priecājāties; bēdas jau nu ari nepastāv tādu labumu zaudēšanā, kuŗus neesam baudījuši, bet gan pierasta labuma atņemšanā. Tomēr cerība uz citiem bērniem lai stiprina to prātus, kas vēl ir attiecīgā vecumā, jo klātpienākušie liks nevien pašu namā aizmirst sāpes par aizgājējiem, bet atnesīs ari pilsētai divkārtīgu labumu, tādēļ ka nemazināsies viņas iedzīvotāju skaits un pieņemsies viņas drošība. Jo kam par bērnu likteni nav jābaidās, kā citiem, tie nespēj ari kopīgās apspriedēs kaut kādu pienācīgu vai lietderīgu padomu dot. Bet visi tie, kam labākie gadi jau pāri, ņemiet vērā, ka dzīves lielākā daļa, laimē pavadīta, bija jūsu mantojums, un ka atlikušais sprīdis nebūs vairs gaŗš, pie kam par iepriecinājumu lai noder jums šeit kapā guldīto slava. Jo vienīgi gods nenovīst, un dzīves nespēja gados prieku sagādā ne tikdaudz ieguvumi, kā daži saka, bet cieņa un gods.

Jums, te klāt esošiem aizgājēju dēliem vai brāļiem, kā es redzu, stāv grūta sacensība priekšā; jo kā vairs nav starp dzīvajiem, to ikviens slavē, bet jums pat ar drosmes pārpilnību būs grūti sasniegt to, ka jūs atzīst par līdzīgiem, – jūs vienmēr noturēs par mazliet vājākiem. Skaudība pret sāncenšiem valda starp dzīvajiem: bet kas nevienam vairs ceļā nestāv un netraucē ar savu sacensību, tam parāda labvēlību un godu. – Ja nu man ari sieviešu teicamās īpašības vēl jāpiemin – to sieviešu, kas tagad būs atraitņu kārtā, tad īsā iepriecinājumā viss būs sacīts. Liela būs jūsu slava, ja jūs attaisnosiet savu iedzimto spēju (panest ciešanas) un ja vīriešu starpā par ikvienu no jums būs vismazāk runas, vai nu uzslavas vai nopelšanas ziņā.

Tā nu ari es esmu, sekodams likumam, runā aprādījis, ko turēju par vajadzīgu; bet kas attiecas uz darbiem, tad no vienas puses – apglabātie ir jau godināti, bet no otras – viņu bērnu audzināšanu no šī brīža līdz jaunības laikam uzņemsies valsts uz sava rēķina, tā pasniegdama nevien kritušajiem, bet ari viņu piederīgiem lietderīgu vainagu par cīņām un pūlēm. Jo kur par drošsirdību izsola visaugstākās godalgas, tur pilsoņu starpā radīsies ari viskrietnākie vīri. Tagad nu ikviens lai apraud to, ko pienākās, un tad ejiet mājā.”

Ģimene, zeme un Dievs – trijstūris Vecajā Derībā

Ģimenes piesaiste zemei, īpašumtiesības uz zemi kā iztikas avotu, no vienas puses, un Dieva svētība, no otras, ir centrālais trijstūris, no kura stabilitātes ir atkarīga sabiedrības ilgtspēja. To ļauj secināt Vecās Derības izpratne par sabiedrības nemainīgo kārtību. Izpēte un secinājumi neattiecas tikai uz seno, pirms vairākiem gadu tūkstošiem pastāvošo sabiedrību, kuras dzīve aprakstīta šajās jūdu grāmatās. “Nams” un “namturība” Bībeles laikos bija gan ģimenes, gan arī ekonomikas jēdziens. Vienlaikus “namturība” bija arī teoloģisks jēdziens, un šādā nozīmē pazīstams daudz retāk. Mūsdienās mēs sliecamies uzskatīt, ka ģimenes saites un ekonomiskās attiecības ir nošķirtas. Taču mēs maldāmies. Pārmaiņas šajās abās attiecībās ir savstarpīgas un būtiski ietekmē visu cilvēku dzīves.

Namturības jēdziens

Vispirms daži vārdi par jau minētajiem terminiem. Jēdziens “namturība” (grieķu val. οἰκονομία, ‘saimvedība’), neskaitot sākotnēji uztveramo nozīmi, kas attiecas uz saimniekošanu šī vārda plašākā vai šaurākā nozīmē, kristīgajā tradīcijā raksturo veidu, kā Dievs satur kopā pasauli.[1] Kristīgajā teoloģiskajā tradīcijā šis termins apzīmē: 1) to, kā Dievs Kristū satur radīto pasauli kopā, konkrētāk, izglītojot un mācot cilvēci sagatavoties Kristus Otrajai atnākšanai. Tā ir Dieva “namturība”, kas ļauj cilvēkiem būt gataviem pilnīgajai Dieva atklāsmei; 2) “kalpošanu” jeb pārvaldību sava tuvākā labumam (šādā nozīmē kristiešus sauc par “Dieva kalpiem”, konkrētāk arī par “diakoniem”).[2] Laba pārvaldība ir tā, kas kalpo Kristus labad, tā ir taisnīga, tā ir mīloša un tā ietver žēlsirdības dāvanu došanu. Tādā nozīmē namturība ir “glābšanas plāns” – dinamisks process. Dievs savā namturībā neļauj cilvēkam novirzīties no mērķa un no katras pretrunīgas situācijas rāda izeju. Tāpat kā mājsaimniecībā ir dažādas vajadzības un dažādu saimes locekļu intereses, tāpat tas ir arī garīgajā saimniecībā. Sabiedriskās dzīves kontekstā šī termina semantikas atšifrējums ļauj runāt par normu un novirzēmnonormas. Novirzes ir jākoriģē, jo tikai tā var saprast “taisnošanu” un “dziedināšanu”. Namturība nepastāv ārpus laika un telpas, bet konkrētā (zemes, nama, saimes) kontekstā.

Ģimene, dzimta un zeme

Ikvienā valodā ir vārdi, kas apzīmē ģimenes locekļu radniecības saites un piederību dotajai vietai, un šie vārdi veido senāko leksikas slāni. Izmantojot šo leksiku, iespējams ilustrēt senākos priekšstatus par sabiedrības stabilitātes nosacījumiem, kuri savu nozīmi nav zaudējuši arī šodien. Sabiedrības stabilitāte, protams, ir sarežģītāka nekā personiska glābšana jeb pestīšana (kas, protams, arī nebūt nav vienkārša). Tā lielā mērā balstās vērtībās, kuras respektē sabiedrības vairākums. Antīkajā pasaulē sabiedrības stabilitāte balstījās trīs koncentriskos apļos: 1) mazākais ir nukleārā ģimene, senebreju valodā bēt ab, burtiski “tēva nams”. Šo mazāko ģimenes vienību vada un izrīko vecākais vīrietis – āb, “tēvs”, kas atbilst mūsdienās parasti lietotajam apzīmējumam “patriarhs”; tāpēc arī to sauc par “patriarhālu ģimeni”. Tēva autoritātei ir pakļautas jaunākās paaudzes – bērni, mazbērni, kā arī sievietes. Lēš, ka šādā ģimenē varēja būt līdz pat 50 cilvēkiem, kuri atzina patriarha autoritāti (1. Moz. 50:22, 4. Moz. 18:1, Sģ. 16:31, Jes. 3:6 u.c.). Radniecības saites “tēva namā” atklājās arī kā kolektīvā atbildība par likumpārkāpumiem un kā kopīpašuma apzināšanās – proti, ģimene funkcionēja kā viens veselums gan ētiskā, gan ekonomiskā ziņā.

“Tēva namam” piederēja kopīgs zemes īpašums. Tas ir citādi nekā mūsdienās, kad zeme parasti pieder nevis ģimenei, bet vienam īpašniekam. Tas nozīmē, ka “tēva nams” bija saistošais jēdziens starp zemi no vienas puses un Jahvi (Dievu) no otras, jo Mozus likums noteica: “Godā savu tēvu un māti, lai tu ilgi dzīvo tanī zemē, ko Dievs tev devis” (2. Moz. 20:12). Tā veidojās trijstūris: ģimene / dzimta – zeme – Dieva svētība. Ko saprata ar cilvēkiem nepieciešamo svētību? Bībeles laikā ar svētību saprata lauku un lopu auglību un, protams, pēcnācējus. Zemes svētība bija nepieciešama gan laukiem, gan lopiem, jo tā nozīmēja pārticību, drošību par rītdienu un dzimtas turpināšanos.

Šādā ģimenes lokā lielu uzmanību pievērsa mantošanai un pēctecībai. Paaudzēm mainoties, zeme palika ģimenes īpašumā (1. Moz. 13:14, 1. Moz. 15:17). Cits izteiksmīgs piemērs tradicionāli mantotajai struktūrai ir garumgarie ciltsraksti, kas Vecās Derības lasītājam nebūs sveši. Tie it kā “bremzē” notikumu gaitu, taču tiem ir ļoti liela nozīme: ebrejiem ciltsraksti nebija vienkārši vecāku un bērnu reģistrs. Uzmanīgāks lasītājs pamanīs, ka ciltsrakstos dižojās ar vareniem senčiem, galu galā ciltsraksti aizgāja līdz “pašam Dievam”; tas nozīmēja, ka Jahves svētība šajā dzimtā ir tikusi augstu turēta. Ciltsraksti liecināja par ciešu turēšanos pie ģimenes, pie dzimtas, galu galā pie vienas Dieva izredzētās tautas, kas to atšķir no citām (piem., 1. Moz. 9-10, 1. Moz. 25, 1. Moz. 36 u. c.). Ciltsraksti bija neatņemama katras tautas vēstures daļa.

Šim nolūkam senajā Israēlā tika ievēroti vairāki stingri likumi, kuru uzdevums bija sargāt “tēva namu”. Vispirms, to uzdevums bija nepieļaut, ka “nams” izvirst: “Ja kādam vīram ir spītīgs un nepaklausīgs dēls, kas neklausa ne sava tēva, ne savas mātes balsij (..), tad viņa tēvam un viņa mātei to būs sagrābt un novest pie savas pilsētas vecajiem un pie savas pilsētas vārtiem, un tie lai saka savas pilsētas vecajiem: šis ir mūsu spītīgais un nepaklausīgais dēls, viņš neklausa mūsu balsij, viņš ir rijējs un dzērājs. Tad visiem viņa pilsētas iemītniekiem tas ir jānomētā ar akmeņiem, ka viņš mirst. Tā tev jāiznīdē ļaunums no sava vidus, ka viss Israēls to dzird un bīstas” (5. Moz. 21:18-21). Protams, vērtējot bargo sodu, jāatceras, ka teksts tapis Vecās Derības laikā un tam ir nozīme tikai vēstures perspektīvā un kontekstā. Šī likuma bardzības nolūks bija nodrošināt veselumu un tikumu namā.

Cits likums uzlika pienākumu atriebt sava nama locekļa nāvi: “Tavai kalponei bija divi dēli, tie abi saķildojās tīrumā, un, tā kā tur neviena nebija, kas tos izšķirtu, tad tie viens otru sita, un tā viens dabūja galu. Un redzi, tad visa cilts sacēlās (..) un sacīja: izdod šurp brāļa slepkavu, lai mēs viņu nogalinām par viņa brāļa dzīvību, kuru viņš ir nogalinājis, mēs gribam arī šo mantinieku iznīcināt!” (2. Sam. 14:6).

Visspilgtākā liecība centieniem uzturēt nama integritāti bija “izpirkšanas” likums. Tas nozīmēja, ka klans un dzimta bija atbildīgi par savējo izpirkšanu no verdzības: “Un, ja kāds svešinieks (..), pie tevis dzīvodams, nāk pie rocības, bet tavs brālis pie viņa panīkst un top pārdots tam svešiniekam, kas pie tevis mīt, vai arī kādam no svešinieka cilts, tad viņu var atpirkt, pēc tam kad tas ir ticis pārdots; kāds no viņa tuviniekiem var to atpirkt” [seko sīkāks izpirkšanas nosacījumu apraksts] (3. Moz. 25:47-52). Ir ziņas, ka ebreji tiešām pie šādas kārtības turējās vēl vismaz 1.–2. gadsimtā pēc sakāves Jūdu karā, kuram sekoja ebreju pārdošana vergu tirgos visā tā laika Romas impērijā.[3]

Izpirkšanas likums attiecās arī uz zemi, bet tas jāpaskaidro sīkāk. Zeme Vecajā Derībā bija Jahves īpašums – tāpat kā “Dārzs Ēdenē, tālu austrumos”, kuru Dievs iedēstīja un ielika tur pirmos cilvēkus, lai viņi to koptu un apsargātu (1. Moz. 2:8, 15). Jahve vairākkārt atkārto, ka “zeme pieder Man” (1. Moz. 13:15; 5. Moz. 19:14; Joz. 1:2; 3. Moz. 25:23). Zemes “sargāšana” no čūskas ielaušanās (lasi – sātana, tātad cilvēka un Dieva saskaņas postītāja) bija galvenais nosacījums, lai tauta, kas tur dzīvo, varētu baudīt Dieva svētību. Dieva likums Ēdenē bija skaidri formulēts, tātad svētību varēja gūt, šo likumu ievērojot, bet pārkāpums atnesa nāvi vai padzīšanu no zemes. Šāda attieksme pret Dieva svētību zemē, kuru “Tas Kungs tev ir devis” ir viens no caurviju naratīviem Vecajā Derībā.

Šāda cilvēka, zemes un Dieva svētības konfigurācija veido attiecību trijstūri, kurā visas smailes savienojas svētības jēdzienā. Piemēram, ja zeme kaut kāda iemesla dēļ nonāca svešinieku rokās, dzimtas pienākums bija to izpirkt: “Un zemi lai neviens nepārdod par īpašumu: zeme pieder Man, bet jūs esat svešinieki un piemājotāji pie Manis. Tāpēc visā jums piederīgajā zemē jums jāatļauj zemes izpirkšana. Ja tavs brālis panīkst un grib ko pārdot no savas zemes, tad lai kāds viņa tuvs radinieks nāk viņam par izpircēju un izpērk to, ko viņa brālis pārdevis” [seko izpirkšanas nosacījumu apraksts.] (3. Moz. 25:23-28). No citas perspektīvas raugoties, “svētās zemes” atdošana cittautiešiem (lasi – elku pielūdzējiem, tātad tiem, kas gan dzīvo uz “Manas” zemes, bet “Mani negodā”) Bībeles tekstā vērtēta kā nepiedodams grēks, ko Dievs nevar atstāt nesodītu; tas beidzas ar nāvi un izdzīšanu. Šajā sakarā jāmin kāds interesants piemērs: visgudrais ķēniņš Salamans par ciedru kokiem un ciprešu kokiem, kas vajadzīgi celtniecībai, Tīras ķēniņam atdeva “divdesmit pilsētas Galilejas zemē” (1. Ķēn. 9:11). Tas, protams, bija savam laikam un konkrētajiem apstākļiem saprātīgs lēmums, bet tas arī nozīmēja atkāpšanos no augšminētās zemes – tautas – Dieva trijstūra kārtības. Lai gan Salamans centās nodrošināt pārticību, attīstīt savas valsts infrastruktūru, naratīvs nepārprotami liek izdarīt secinājumu, ka šāda izrīkošanās ar Tā Kunga īpašumu ir bijusi nepiedodams grēks. Jaunais, racionālais saimniekošanas veids konfliktēja ar veco teokrātisko kārtību, kas galu galā noveda pie vienotās valsts sabrukuma.

Tātad attieksme pret zemi un Dievu ir viens veselums. Nevienu no trijstūra smailēm nevar ignorēt vai nošķirt. Israēļi nedrīkstēja uzskatīt, ka viņi ir zemes īpašnieki, kas zemi var pirkt un pārdot. Tā kā zeme galu galā piederēja Dievam, tad viņi – israēļi – bija aicināti Viņam kalpot uz šīs viņiem dotās zemes. Viņiem bija jāorganizē sava dzīve šajā zemē kā cienīgiem sava Dieva kalpiem un priekšstāvjiem, ievērojot Viņa likumus.

Ciltsraksti un tradīcijas veselums

Ciltsraksti kā pierādījums tam, ka dzimta ir turējusies kopā “tēva namā”, nenozīmēja tikai ekonomisko un sociālo savienību. Ļoti nozīmīgs bija vēl viens faktors: vairāku paaudžu turēšanās “vienā namā” nodrošināja to, ka bērni un mazbērni mācās no vecākiem un vecvecākiem, bet šie savukārt no saviem senčiem paaudžu paaudzēs un galu galā – “no Dieva”. Šāda pēctecības ķēde nozīmē vērtību izpratnes pārmantošanu, kopīgas identitātes apzināšanos, dzīvojot savā zemē. Tā arī māca atbildību par dzimtu un krietnumu savstarpējās attiecībās, cieņu pret vecāko paaudzi un rūpes par jauno paaudzi. Tie visi ir vērtīgi tikumi. Viens šāds piemērs ir jau pieminētā ķēniņa Salamana (kuru Bībele sauc par “gudrāko no cilvēkiem”) grāmata Salamana pamācības, kas pēc satura un mērķa ir tēva vēstule dēlam. Salamans šajā vēstulē nodeva savam dēlam visu dzīvē uzkrāto atziņu bagātību, un pēc tiesas un taisnības šī grāmata apkopo Vecās Derības laika tradicionālo domāšanu; tādējādi tas nav tikai subjektīvas pieredzes izklāsts.

Termins mišpahā apzīmē radu saimi, kas pievienota ģimenes kodolam pa tēva asinsradinieku līniju. Daļēji šis jēdziens sakrīt ar latviešu vārdu “saime” (daļēji, jo latviešiem šis jēdziens ietver gan tēva, gan mātes radus). Senajā pasaulē šis jēdziens neapzīmēja tikai asinsradinieku pulciņu, tā nozīme ietiecās arī sociālo attiecību sfērā. Piemēram, mišpahā rāmī bija spēkā tagad aizmirstā (bet vēl līdz galam neizzudusī) “dāvanu ekonomika”. Proti, dzimtas ietvarā pastāvēja savstarpējas solidaritātes un palīdzības saites, kas neveiksminiekiem pasniedza palīdzīgu roku nelaimē.[4] Neveiksminieks saņēma palīdzību, kas viņam nebija jāatdod, – tas bija vienreizējs pabalsts krīzes situācijā. Piedalīšanās palīdzības sniegšanā bija saistoša visiem kopienas locekļiem. Kopienas lielums savukārt varēja būt no aptuveni 50 līdz pat 250 cilvēkiem (t. i., tuvāko paziņu loks, kam bija kopīga radniecība, dzīvesvieta u. tml., apmēram tik daudz, cik katram no mums ir tālruņa numuru telefonā).

Cits spēcīgs piemērs atklāj lasītājam senajā pasaulē pazīstamo “sociālās palīdzības sistēmu”, ko nodrošināja piederība pie dzimtas. Gadījumā, ja nomira precētais brālis, dzīvajam brālim bija pienākums apprecēt atraitni. Mūsdienu valodā runājot, tas nozīmēja adoptēt bērnus: “Kad brāļi kopā dzīvo un viens no viņiem nomirst (..), tad tā mirušā sieva lai nekļūst par sievu kādam citam, svešam vīram, bet lai viņas vīra brālis iet pie viņas un ņem sev par sievu un tai dara, kas vīra brālim pienākas. Un pirmdzimtajam, ko viņa dzemdēs, viņam būs dot sava nomirušā brāļa vārdu, lai tā vārds netop izdzēsts no Israēla vidus” (5. Moz 25:5-10). Šis ir viens no pašiem krāšņākajiem piemēriem, kas ilustrē senajiem Israēļiem pazīstamo “sociālās drošības sistēmu”. Proti, tā kā atraitne nemantoja vīra īpašumu, viņa riskēja palikt bez mājām; būt pieņemtai vīra brāļa ģimenē viņai nozīmēja drošu patvērumu. Tas pats sakāms par bāreņiem. Protams, brālis varēja no šāda pienākuma mēģināt atteikties, bet kopiena tādā gadījumā uz viņu skatītos ar nicinājumu (kā liecina 5. Moz. 25:9: “Tad lai viņa brāļa sieva pieiet klāt pie viņa un, vecajiem to redzot, lai tā nomauc viņam no kājas sandali un lai iespļauj viņam sejā, un viņa lai atbild un saka: tā lai notiek tam vīram, kas sava brāļa namu negrib uzcelt.”). Zīmīgi, ka “sociālās palīdzības sistēma” darbojās tikai starp israēļiem un, piemēram, jēdziens “svešinieks” kā kopienas palīdzības saņēmējs varēja būt tikai cilvēks no “Israēla vidus”, nevis kāds grieķis, skits vai kanaānietis.

Galu galā viss Israēlsirkā viena ģimene. Tā 1. Mozus grāmatā lasām par “Israēlu” (patriarhu Jēkabu) un viņa divpadsmit dēliem, kurus uzskata par tautas divpadsmit cilšu senčiem. Par seno ebreju kopības apziņu, pretošanos asimilācijai Vecās Derības teksts glabā ļoti daudz informācijas. Minēšu tikai vienu piemēru, kas ir izteiksmīgs pats par sevi. Īsi pirms nāves Jozua (tas pats, kurš israēļus ieveda Kanaānas zemē, kur viņus sagaidīja svešinieki) aizliedza stāties jauktās laulībās ar sveštautiešiem. Aizliegums izteikts Vecās Derības laikam raksturīgajā t. s. svētā kara retorikā: “Redziet, šīs atlikušās tautas es (..) esmu sadalījis jūsu ciltīm par īpašumu (..). Un Tas Kungs, jūsu Dievs, pats tās izstums un liks tām iziet, un tad jūs iemantosit viņu zemi, kā Tas Kungs, jūsu Dievs, jums to ir apsolījis (..). Nesaejaties ar šīm atlikušajām tautām un nepieminiet viņu dievu vārdus un (..) nopietni piesargiet savas dvēseles, ka jūs mīlat To Kungu, savu Dievu. Jo, ja jūs paši no Dieva atkritīsit un piebiedrosities šīm atlikušajām tautām un ja jūs ar tiem saradosities, ņemdami viņu meitas un viņi jūsējās, tad tiešām zinait, ka Tas Kungs, jūsu Dievs, turpmāk neizdzīs jūsu labā šīs tautas, bet tās jums kļūs par slazda valgu, par lamatām, par pātagu jūsu sāniem un par dadžiem jūsu acīs, tiekāms jūs nebūsit izdeldēti no šīs labās zemes, ko Tas Kungs, jūsu Dievs, jums bija devis” (Joz. 23:4-13). Dieva svētības zaudēšana nozīmē asimilāciju, un otrādi. Citiem vārdiem sakot, etniskā un nacionālā vienotība ir tas pats, kas reliģiskā vienotība.

Saite ar zemi kā svētības priekšnoteikums

Jau minēju, ka varenais ķēniņš Salamans ekonomisko izdevīgumu attiecībās ar kaimiņiem Tīrā (mūsdienu Libānā) stādīja augstāk par “Dieva dāvināto zemi”. Tā bija daļa no plašākām reformām.[5] Salamans veica reformas, lai visā raibajā ķēniņvalstī centralizētu savu varu un optimizētu nodokļu sistēmu. Reformas paredzēja pārspraust ciltīm novēlētās vecās robežas, kādas bija pastāvējušas kopš Jozuas laikiem (apmēram 300 gadus, tātad šajās robežās bēt āb bija dzīvojuši vairākās paaudzēs). Attiecīgi ekonomiskās reformas, ar auksti racionālu prātu veiktas, atrāva ģimenes no senču mantojuma. Zeme vairs nebija “svētībai dota” – tā kļuva par ekonomisko attiecību priekšmetu, kuru varēja pirkt un pārdot.

Tas radīja jaunas problēmas. Piemēram, attīstījās ar zemi nesaistītu ierēdņu armija, kas pārtika no korupcijas un negodīgas iedzīvošanās – kā mērnieku laikos parasti mēdz notikt. Piepildījās brīdinājums, kuru savulaik, cenšoties novērst monarhijas institūta ieviešanu Israēlā, izteica soģis un pravietis Samuēls: “[Ķēniņš] jūsu labākos tīrumus, jūsu vīna dārzus un jūsu eļļas kokus atņems jums un dos saviem kalpiem” (1. Sam. 8:14). Šis ir pavisam vienkāršs un skaidrs korupcijas izcelšanās piemērs: to rada cilvēki, kuriem nav nekā svēta. Līdz šim visa saimniekošana un zemes pārvaldība turējās ģimenes un saimes robežās. Saime godbijīgi kopa savu tēvutēvu zemi. Bet tagad attiecībās starp cilvēkiem un zemi ienāca sauss aprēķins. Cilvēks tika atsvešināts no zemes, kas vairs nebija viņam dotā. Zeme vairs nebija principiāli nozīmīga kā Jahves īpašums, un dzīvošana uz zemes nebija saistīta ar svēto likumu ievērošanu. Bauslis no Mozus likumiem: “Godini savu tēvu un savu māti, lai tu ilgi dzīvotu tanī zemē, ko Tas Kungs, tavs Dievs, tev dod” (2. Moz. 20:12) zaudēja savu saturu.

Nelielai atkāpei gribu pieminēt kādu interesantu detaļu, kas ilustrē šī likuma izpratnes transformāciju mūsdienās. 1990. gadu pašā sākumā tikos ar latviešiem Zviedrijā – kā toreiz teica, “trimdas latviešiem” vai “ārzemju latviešiem”. Uzsākām sarunu par vēsturi – par to, kā viņi tur nokļuvuši, un tamlīdzīgi. Tā kā tikšanās notika draudzē, pieskāros tēmai: “Bet kā tad ir ar šo bausli, kas prasa turēšanos pie zemes, kuru Dievs ir devis”? Atbildi nebija ilgi jāgaida. Tekstā, lūk, nekas neesot teikts par tagadni. Dievs zemi “deva” vai “kaut kad iedeva” agrāk, tur lietota pagātnes forma, tātad došanās prom no tēvzemes nekādā ziņā nav uzskatāma par baušļa pārkāpumu. “Dievs dod” – jebkuru zemi, vai tā būtu Latvija, vai citubrīd Zviedrija, Vācija vai Austrālija, tam nav nozīmes! Pēc viņu pārliecības Dievs veido attiecības ar cilvēku ne tāpēc, ka viņš dzīvo savā tēvtēvu zemē. Mans secinājums ir šāds: zeme gan var būt mīļa, bet attiecības ar zemi tāpēc vien nebūt nav “sakrālas”. Man radies iespaids, ka šāda “teoloģija” ir lielākajai daļai jaunākās paaudzes latviešu emigrantu. Viņi tāpat pulcējas draudzēs, bet trijstūris, kuru aprakstīju, ir izjaukts. Tā, protams, ir polemiska tēze, ko daudzi tūlīt metīsies apstrīdēt. Tomēr domāju, ka emigrācija, savas zemes atstāšana un ģimenes modeļa pārrakstīšana – tajā pašā laikā to visu saistot ar kristīgo ticību – cilvēku padara nabadzīgāku un galu galā tā nav bibliski uzticama.

Spilgtākais Bībeles stāsts par to, cik dramatiskas bija Salamana reformu sekas, ir stāsts par ķēniņu Ahābu un Nabotu. Ķēniņa nelietīgā sieva Jezebele atņēma neaizsargātajam vīnadārzu (1. Ķēn. 21:11-18). Nabota vīnadārzs bija jauks un labi iekopts, un tas bija stādīts tēvutēvu zemē. Ķēniņš to noskatīja sev un piedāvāja naudu, taču Nabots atteica: “Es tev neatdošu savu tēvu mantojumu.” Viņš stāvēja vecajās tradīcijās, kas nepieļāva tirgošanos ar zemi. Ahābs tomēr nelikās mierā un, paklausot Jezebeles padomam, nepatiesi apsūdzēja Nabotu zaimošanā un dārzu savāca sev. Nabaga vecais vīrs tika nomētāts ar akmeņiem un nomira. Tāds bija ķēniņa Salamana izraisīto reformu rezultāts. Reformas ne tikai atrāva cilvēkus no zemes, ne tikai atsvešināja viņus no darba prieka, bet arī radīja treknu augsni ciniskai nelietībai. Šis stāsts ir viens no pašiem pirmajiem par mantotās zemes konfiskāciju monarhijas laikā, pie kā noveda atkāpšanās no zemes – tautas – Dieva svētības trijstūra. Varas centralizācijai monarhijas periodā pieaugot, Bībeles lasītājs tiek iepazīstināts ar vairākiem piemēriem par to, kā bagātie zemes īpašnieki izdzen sīkos namsaimniekus no mantotajām teritorijām.

Pret to iebilda pravieši – gan tā saucamie lielie, gan mazie (Jes. 3:13-15; 5:8-10; 10:1-2; Hoz. 5:10). Pats spilgtākais piemērs lasāms pravieša Mihas grāmatā: “Bēdas tiem, kas izgudro netaisnību pret citiem (..), jo viņu rokās ir vara! Viņi piesavinās laukus un atņem mājas, kas viņiem iepatīkas; tā viņi rīkojas varmācīgi pret ikvienu nama īpašnieku un pret viņa mantoto īpašumu. Tāpēc Tas Kungs saka tā: “Redzi, Man ir nodomā pret šo cilti kas ļauns, un tāpēc jūs neizglābsit no tā savus kaklus un nestaigāsit apkārt tik lepni, jo pārdzīvojamais laiks ir baigs laiks! (..) Manas tautas mantojumu Viņš nodos svešās rokās! (..) Mūsu tīrumi nodoti atkritējiem!” Pravietis saka taisnību: šādi rīkodamies, israēļi ir pazaudējuši Dieva svētību zemē, kas nebija dota nelietības dzīšanai un necienīgai pārvaldīšanai. Tāpēc arī viņiem jāiet no tās prom: “Tādēļ celieties un dodieties ceļā! Jo šī zeme nav jums paliekama vieta, tādēļ ka tā nešķīsta, tā ved postā, un par savu nešķīstību tā tiks postīt izpostīta!” (Miha 2:1-4, 8). Vēstījums ir skaidrs un nepārprotams: ja jūs tautu padzenat no viņas zemes, jūs līdz ar to atņemat arī viņu bērniem Dieva svētību.

Par ko galu galā ir šis stāsts? Vecās Derības sociālā mācība ir nozīmīga arī šodienas lasītājam. Tā nav tikai kārtējā seno laiku stāstu grāmata. Lai gan mūsdienu ekonomika lielākoties vairs nebalstās zemes kopšanā, netaisnības jautājums nav atcelts. Tas ir nozīmīgs ne tikai kristiešiem, bet visai plašākai sabiedrībai, un būtu vērts norādīt uz dažām arhetipiskām likumsakarībām. Tāpēc nobeigumā minēšu vairākus netaisnības punktus:

Ja valsts izmanto savu spēku, lai piešķirtu privilēģijas ierēdņiem, tauta tiek atsvešināta no savas zemes un tā zaudē Dieva labvēlību.

Ja ļaudis tiek turēti ekonomiskās atkarības važās, nedodot viņiem iespēju ar savu darbu nopelnīt iztiku, notiek traģēdija: cilvēki zaudē noteikšanu pār savu dzīvi, ko uzurpē šīs zemes varenie.

Ģimene šodien, tāpat kā senajā Israēlā, ir nozīmīgs ekonomiskās un sociālās drošības faktors. Mēs, protams, vairs neesam tik atkarīgi no zemes kopšanas, taču gan privātīpašums, gan ģimene joprojām ir izšķiroši nozīmīgi faktori minētajā trijstūrī: zeme – tauta – Dieva svētība.

Kā atzīst kāds pētnieks: “Likumi, kas sagādā drošību un pozitīvu pienesumu ekonomikai, ir tie paši, kas nodrošina stabilas ģimenes struktūru”.[6] Stabila ģimenes struktūra un pēctecība ir galvenais faktors, kas palīdz tautai pārvarēt trūkumu un apkarot nabadzību.[7] Domāju, ka šīs atziņas var viegli ilustrēt arī ar izteiksmīgiem piemēriem no Latvijas.

Turēšanās pie zemes, cīnīšanās par savu tēvutēvu zemi visos laikos ir bijusi instinktīva cilvēku dziņa. Arī latviešiem. Šī dziņa ir dziļāka par ekonomisko patstāvību klaušu laikos. Visā latviešu klasiskajā literatūrā trijstūris “Dievs, daba, darbs”, kā rakstīja Anna Brigadere, ir skaisti izlasāms: gan Edvarta Virzas lēnajos, zemes darbos iegrimušajos Straumēnos, gan Friča Bārdas Dziesmās Dzīvības kokam, gan arī Kārļa Ulmaņa runās, kurās cildināta zemniecība kā latviskās dzīvesziņas un tikuma avots pretēji izvirtušajai, no saknei atrautajai pilsētai.

Šie iespaidi un secinājumi, lasot Veco Derību, var likties dīvaini – kā senajā tekstā iegrimuša pētnieka iztēles auglis. Tam varētu piekrist tiktāl, ka šīs pārdomas varētu būt bijušas aktuālākas laikā līdz 19. gadsimta beigām – pirms Latviju samala dzirnavās divi pasaules kari, izraujot no zemes tūkstošiem cilvēku un izkaisot viņus pa plašo pasauli. Vai vispār ir iespējams atgriezties pie savas vēstures? Vai tā var būt programma šodienai? Bet varbūt “piederība savai zemei” ir kas vairāk par sociāli ekonomisku kategoriju? Varbūt tā ietiecas daudz dziļākā identitātes apziņā, un šīs apzināšanās sākums ir rodams Eiropas civilizācijai tik nozīmīgā tekstā kā Vecā Derība? Tās ir tikai atbalsis, bet katrai tautai ir sava balss. Pat ja to neviens vairs nedzird.

[1]Household, Family. – Dictionary of Later New Testament and its Developments. InterVarsity Press, 1997, pp. 511–513.

[2] L. Ayres, Nicea and its Legacy: An Approach to Fourth Century Trinitarian Theology and Augustine on Trinity. Oxford University Press, 2004, p. 76.

[3] E. Faber, “Jews, Slaves, and the Slave Trade: Setting the Record Straight”, Journal of Law and Religion, Vol. 17, Nr. 1/1, 2002, pp. 125–128.

[4] D. J. Cheal, The Gift Economy. New York: Routledge, 1988, pp. 1–19.

[5] G. Dišlers, Dievs un cilvēku vēsture Vecajā Derībā. Rīga: Jumava, 2001, 359.–361. lpp.

[6] N. Schulz, Home Economics: The Consequences of Changing Family Structure: Values and Capitalism. Washington: AEI Press, 2013.

[7] W. Grudem, B. Asmus, The Poverty of Nations. Ill, Weaton: Crossway Books, 2013, pp. 256–257.

Latvieši Latgalē

Pēc 1660. gada Olivas miera līguma, ar kuru beidzās Polijas–Zviedrijas karš, nostiprinājās senās Livonijas sadalījums Zviedrijas un Polijas daļā – tas ir, kā raksta poļi, “poļu Inflantijā” (Livonijas nosaukums politiski), kas lielās līnijās atbilst mūdienu Latgalei, un “zviedru Inflantijā”, kas visumā atbilst Vidzemei. Barons Gustavs Manteifeils-Scēge (1832–1916), ievērojams vēsturnieks un kultūras darbinieks, 1879. gadā Poznaņā izdeva poļu Inflantijas ģeogrāfijai, vēsturei un etnogrāfijai veltītu sacerējumu, kas pirms diviem gadiem iznāca arī latviski. Gustavs Manteifels, Poļu Inflantija, no poļu valodas tulkojis Rišards Labanovskis, Rīga: Jumava, 2020, šeit 70.–80. lpp. Piezīmes pie teksta, kuras iesakām izlasīt, ir paša autora vai viņa izdevēja Juzefa Ignacija Kraševska, kurš 1878. gadā arī sarakstīja darbam priekšvārdu.

Latvieši, zemes pamatiedzīvotāji, Ludzas apriņķī ir vienīgā ļaužu masa, mazskaitlīgie igauņi un krievi nav īpaši vērā ņemami; divos citos apriņķos latviešu skaits ir pārsvarā. Tomēr arī roskoļņiki šur un tur sastopami, sporādiski izsēti, sevišķi bieži dienvidaustrumos, kā redzams akadēmiķa Kepena etnogrāfiskajā kartē.

Latvieši poļu Inflantijā ar savu ārieni visumā neatšķiras no tautiešiem Inflantijas guberņā jeb tā dēvētajā zviedru Inflantijā, sevišķi no tiem, kas dzīvo pierobežā ap Lubānas ezeru un Aivieksti. Tā pati ciešanu izteiksme sejā, pelēkbāla ādas krāsa, nedaudz uzpūsti vaigi, kustības, kas pauž padevību, kalsnena miesas būve. Viņi ir maza auguma, nav drukni, visumā nespēcīgi. Taču dziļāk iekšzemē var sastapt plecīgus vīriešus, ar staltu augumu, spēcīgu miesas būvi, un arī skaistas sievietes, kuras tāpat kā daudzos Inflantijas guberņas apvidos noteikti cēlušās no pirmatnējām ciltīm. Šejienes latviešu temperaments ir flegmātisks, viņiem trūkst enerģijas. Tāds raksturs piemīt vienīgi viņiem un tāpēc ir grūti definējams. Lielumlielā daļa ir slinki, vienaldzīgi pret visu, izņemot savu labumu, ko aizvien liek pirmajā vietā, sevišķi kopš savas brīvlaišanas 1861. gadā. Attieksmē pret varenākiem viņi ir iztapīgi un pazemīgi, taču, kad jūtas stipri, tūdaļ kļūst stūrgalvīgi, melīgi un viltīgi. Dzimtbūšana, ko atcēla pirms pārdesmit gadiem, un dzeršana, kura līdz atturības biedrības iedibināšanai poļu Inflantijā bija izplatīta, veicināja prāta aptumšošanu un kūtrumu. Tomēr arī tagad, neraugoties uz labākiem apstākļiem, netīksme pret darbu un smagnēja domāšana ir latviešiem raksturīgas īpašības. Vērojama izteikta nevēlēšanās biedroties; ikviena ģimene strādā tikai sev un tikai tik daudz, cik nepieciešams iztikai. Tomēr netrūkst arī izņēmumu, to skaits arvien pieaug, sevišķi tajās vietās, kas atrodas tuvu apriņķa pilsētām. Zemnieki tur sasniedz itin prāvu turību un, baudīdami izglītības augļus, vairāk un vairāk atšķiras no saviem ciltsbrāļiem.

Tērbatas Universitātes agronomijas profesors Dr. Pecholds dažus gadus prims dzimtbūšanas atcelšanas 1855. gadā, izpētes nolūkā ceļodams pa Krievijas valsts dienvidiem un rietumiem, apmeklēja arī dažas poļu Inflantijas sādžas. Leipcigā izdotajā savā darbā viņš raksta: “Tuvējās sādžās apmeklējot zemnieku ēkas, es galīgi pārliecinājos par to, ko visa ceļojuma laikā nevarēja nepamanīt, proti, latvietis (poļu Inflantijā) krasi atšķiras no igauņa, sevišķi tā, kurš dzīvo Tērbatas apkārtnē. Dzīvojamās un saimniecības ēkas izvietotas apļa veidā un atrodas labā stāvoklī, izceļas ar sakoptību. Dzīvojamā māja sastāv no trim daļām: vispirms priekšnams, no tā pa kreisi un pa labi ved durvis uz dzīvojamām istabām. Staļļi ir tīri, tajos valda kārtība, katrai mājdzīvnieku sugai atsevišķs nodalījums. Arī rija sakopta. Klēts pilna ar dažādām mantām: atradīsi te labību, linus, audeklu, saimniecības rīkus. Var manīt pat zināmu skaistuma izjūtu: uzgāju no pašausta, tiesa, rupja auduma šūtus gultas pārvalkus, kas daiļi izrotāti ar bārkstīm.”[1]

Latviešu saimniecības rīki poļu Inflantijā nebūt nav tik pirmatnīgi, kā uzskata daudzi etnogrāfi. Nupat minētais zinātnieks ievērojis, ka līdzās Rīgas apkaimei raksturīgajiem rīkiem, proti, zviedru inflantiešu ecēšām[2] šejienes zemnieks pielieto citas, kuru konstrukcija vai nu tuvojas parastajām, Krievijas guberņās lietotajām, vai arī būtiski atšķiras no tām. “Krievu ecēšās,” raksta Pecholds, “ir 25 zobi. No priekšas uz aizmuguri zobi izkārtoti vienā rindā, taisni vilktas, tās veido tikai piecas vagas. Toties šejienes ecēšās es ievēroju citu izvietojumu: pirmās rindas pieci zobi nedaudz novirzīti pa kreisi, otrās rindas – pa labi, trešās – pa kreisi utt. Tādējādi ecēšas taisa nevis piecas, bet 10 vagas.”

Poļu Inflantijas latviešu atzars pēdējos gados, jo sevišķi pēc atbrīvošanas no dzimtbūšanas valgiem, ievērojami progresējis. Lielākie zemes īpašnieki un daži garīdznieki iespēju robežās izsenis pūlējušies, ceļot ļaužu morāli un izglītību, un, lai gan kopš 1863. gada garīdznieki ārpus baznīcas sienām maz var ietekmēt savu draudzes locekļu domāšanu, tomēr viņu uzturētās pamatskoliņas arvien vairāk attīstās, periodisko izdevumu skaits pieaug.[3] Īstu pamatskoliņu latviešiem vēl ir ļoti maz, taču pirms dzimtbūšanas atcelšanas lielāko īpašnieku muižās vai atsevišķi ierīkotās draudzes skolās visu ziemu bezmaz piespiedu kārtā zemnieku bērniem mācīja lasīt un katķismu, tā ka pašreiz ir nedaudz tādu zemnieku, kuri bērnībā nebūtu iemācījušies lasīt. Rakstīšanas un rēķināšanas prasme gan vēl ir retāk sastopama, tomēr dažās muižās var atrast pratējus arī šajās zinībās, pateicoties īpašnieka ģimenes locekļu centieniem. Atbilstošu lauku skolotāju nav, tomēr, neraugoties uz to, paredzēts pēc zemnieku vēlēšanās ieviest pamatskoliņas visos pagastos.[4]

Pēdējo divdesmit gadu laikā bez izdevumiem, kuru mērķis paplašināt atturības biedrību izplatību, iznākušas divas vērtīgas ilustrētas Bībeles vēstures. Tās bagātinājušas vietējo reliģisko literatūru. Kopā ar baznīcas dziesmu krājumiem un lūgšanu grāmatām šīs literatūras pūrā ir ap sešdesmit nosaukumu. Gandrīz visi tie atrodas Rīgas pilsētas bibliotēkas letonikas nodaļā.[5]

Līdz šim vēl nav poļu Inflantijas avīzes latviešu valodā, taču kopš 1861. gada iznāk ikgadējais vietējais kalendārs, kas gūst arvien lielāku piekrišanu valstī. Arī tā komplekts atrodas Rīgas bibliotēkā. Pašlaik kalendāra apjoms kļūst plašāks, tā saturā ir tulkojumi no valsts un ārzemju izdevumiem, pamācošas ziņas saimniecībā, zemkopībā utt., kā arī daļēji jaunas, daļēji senas gadsimtos dziedātas dziesmas.[6] Šis kalendārs kuplina poļu Inflantijas zemnieka līdz šim trūcīgo laicīgo literatūru. Bez tam ir izstrādātas praktiskas mācību grāmatas šim novadam; te var minēt pirms 15 gadiem Rīgā iespiesto aritmētikas grāmatu; tās pilns nosaukums “Rekinošonas gromota cik ziemniku ļaudim vajaga”. (..)

Poļu Inflantijas latvietis pēc dabas nav nedz ļauns, nedz dumjš, it visā viņš uzrāda iedzimtas spējas, viegli apgūst zinības, prot ar sevi tikt galā grūtībās. Viņam piemīt daudzi talanti un izveicība, tomēr viņa garīgo attīstību ilgus gadus aizkavēja dzimtbūšanas važas.

Viņa apģērbs ir vienkāršs, bet ērts. Galvā liek vadmalas cepuri, ko ziemā apšuj ar kažokādu. Filca kapuci reti kad var ieraudzīt, ja nu vienīgi zviedru Inflantijas pierobežā. Kakls vai nu vispār nav piesegts, vai arī apsiets ar krāsainu lakatu, kuru kāzās un svētku dienās apmaina pret baltu. Ķermeņa augšdaļu sedz krekls, vasarā tam pa virsu gari svārki, saukti par “svejta” (svīta), no pelēka pašausta audekla, ziemā – aitādas puskažoks. Kājās auj ādas zābakus, kuri līdz celim nesniedzas; trūcīgākie pēc sena vispārēja paraduma aptin kājas no ceļgala ar autiem, tos apsaitējot ar vīžu vai pastalu auklām.[7]

Sievietes ziemā zem silta puskažoka, kas bagātākajām apšūts ar melnu vai tumšzilu vadmalu, valkā garus dažādkrāsu brunčus, pie tiem tumšu vienkrāsainu vilnas ņieburu, vasarā – parastu puķaina katūna kleitu, pēc iespējas raibāka un spilgtāka kokvilnas auduma priekšautu; pleciem apliek krāsainu puķainu lakatu, kurš vasarā aizstāj ņieburu; no lakata apakšas redzamas baltas krekla piedurknes.

Meitenes svētdienās un svētku dienās rotā galvu ar krāsainu vainadziņu, kuru apsien ar vieglu, caurspīdīgu lakatiņu. Precētas sievietes uzsien galvā lakatu aubes formā, uz tā atkarībā no gadalaika vienu vai vairākus, pat līdz sešiem, vienādi salocītus raibus lakatus; uz pieres izvirzītā spicā daļa ļauj ieraudzīt itin visus. Bērni staigā vienā kreklā, kas uz gurniem apsiets ar šauru jostu.

Ievērojamais Baltijas pagātnes pētnieks Johans Kristofs Broce, kurš 1797. gadā ilgāku laiku uzturējās poļu Inflantijā, lai zīmētu daudzās pilsdrupas, sava interesantā desmit sējumu manuskripta[8] VII sējuma 126. un 128. lpp. blakus precīzajām gravīrām sniedz arī sīku Viļakas apkaimes sieviešu tālaika apģērbu aprakstu. Svētku dienās, viņš raksta, šejienes sievietes nēsā gaišzilas jakas, kas apšūtas ar sarkaniem valdziņiem un izrotātas ar zaļiem un dzelteniem pušķīšiem. Svārki gaišzili vai balti, ar dažādkrāsu dzīpariem izgreznoti. Kaklā dzeltenas, zaļas vai melnas stikla krelles pamīšus ar sīkiem gliemežvākiem, kurus Viļakas ezerā nevar atrast. Galvu sedz aube, kuras vīles apšūtas ar sarkanu, tai virsū uzmests lakats “pawoy” ar sarkanas krāsas izšuvumiem, no tā spraucas ārā zīda lakatiņš. Plecus apņem seģene, uzmetņa paveids, ko sauc par “paponna”; tā šūdināta no svītraina auduma. Augumu apjož melna siksniņa ar cinkotām sprādzītēm. Seģeni uz krūtīm satur liela sudraba sakta, no kuras stiepjas dažādkrāsu zīda lentītes. Jaunkundze kāzu dienā saņem sarkanu vadmalas cepurīti, ko lejas daļā apņem caunāda, virs kuras mirdz zelta uzšuve. Tādas cepurītes nēsā svinamās dienās. Ādas pastalu vietā, kas raksturīgas zviedru Inflantijas latviešiem, te valkā pītas vīzes, ko pie kājām uz baltām zeķēm sien ar melnām platām lentēm.

Meitenes matus pin vienā bizē, galvu rotā ar mākslīgu vai dabīgu ziedu vainadziņu, pie greznāka apģērba liek galvā kaut ko līdzīgu kronim – ap koka mizu apstieptu gaišzilu vadmalu, izrakstītu ar dzīpariem; no tās atdalās melna audekla gabals ar sarkanu apmali. Virspusi rotā spalvas vai sarkanas un zilas šauras vilnas strēmelītes. No kroņa uz pleciem bagātīgā skaitā krīt zīda un vilnas lentes. Auskaru vietā meiteņu vidū izplatītas ir savītas stikla šķiedras aukliņas, pie kurām piestiprina pāris vai vairāk sīku monētu. Kaklā spīguļo stikla kreļļu, gliemežvāku, lāgiem arī monētu virtenes. Apavi un baltais priekšauts ir tādi paši kā precētām sievām. Seģene lejasdaļā izšūta krāšņāk; virspus elkoņa to dažreiz viegli apjož uzmesta plata lente.

Šodienas latvietim rotas daudz nerūp; stikla pērlītes reti kad grezno meitenes kaklu, biežāk kā sievietei, tā vīrietim ieraudzīsim rožukroni, relikviju maisiņu, krustiņu līdzās medaljonam ar Kristus vai Dievmātes attēlu.

Liela nozīme ir cimdiem, glīti krāsotām zeķēm, arī abos galos ar sarkanu kokvilnu izraibinātiem vai bārkstīm izdaiļotiem dvieļiem; tos parasti dāvina kristībās, kāzās un citos godos.

Gluži tāda pati vienkāršība kā apģērbā redzama arī latvieša mājoklī. Pamatos viņi liek neapstrādātus priežu bluķus, spraugas aizdarina ar sūnām. Nabadzīgākie logu lūkas aizsedz ar koka aizbīdņiem. Līdz šim ne visur ieviesies skurstenis, kas izvada dūmus no kaktā parasti tuvu durvīm stāvošas lielas ķieģeļu krāsns; tā pēc sena paraduma kalpo par pavardu, tās virspusē mēdz ierīkot guļvietas. Dažos, jo sevišķi nabadzīgos dzīvokļos, dūmi iziet caur logiem, durvīm un griestiem; turīgākie visi ir nodrošinājušies ar kārtīgiem skursteņiem.

Katra, pat vistrūcīgākā zemnieka mājā jābūt tā dēvētajai vasaras mītnei; tā ir tīra istabiņa ar lieliem stikla logiem, bez krāsns, tāpēc tajā valda lielāka kārtība. Šī istaba, ko sauc par “kambari”, kalpo pašu vērtīgāko priekšmetu novietošanai; vasarā svētdienās un svētkos tās sienas pušķo ar meijām, lapām un ziediem. Pievienosim pie tā visa vēl klētiņu, kas ziemā kalpo par noliktavu, bet vasarā par guļamtelpu, pievienosim kalti, kūti un šķūni, arī neiztrūkstošo pirti, kurā parasti mitinās pati nabadzīgākā ģimene, un būsim ieguvuši pilnīgu poļu Inflantijā dzīvojoša latvieša sētas ainu.

Nereti, īpaši pilsētu un mazpilsētiņu tuvumā, atrodas ļoti gruntīgi uzbūvētas mājas, kurās ir ne tikai pamatīgi skursteņi, bet arī lieli logi ar slēģiem, vairākas dzīvojamās istabas, kurās kuplā skaitā mājturības priekšmeti; viss izcili sakopts.[9] Zemnieku četrkantainās ēkas sedz salmu jumti, bet mežainos apvidos – lubiņu vai šķindeļu jumti.

Zviedru Inflantijā latvieši dzīvo ģimenēm savrup cits no cita, parasti ielejās ezeru un upju krastos. Poļu Inflantijā – gluži pretēji, viņi pulcējas kopā, veidojot nelielus ciemus; uz to viņus mudina novada dabas īpatnības un biezāka apdzīvotība.[10] Izslēdzot pagalam neapdzīvotos lielo mežu masīvus un purvus, te iznāks pāri par 1300 iedzīvotāju uz vienu kvadrātjūdzi.[11]

Jāatzīmē dažu nepieejamu ciemu situācija, kuri atrodas mežu un purvu vidū Viļakas apkārtnē. Vieniem iespējams piekļūt tikai ziemā, kad purvi aizsalst, citiem – pa brusām, kas uzklātas uz pāļiem. Viegli saprast, cik neērtām jābūt tādām no kārtīm izliktām takām un laipām, kas nereti stiepjas jūdzēm tālu. Tāpat drūmi un bīstami šajā mežiem klātajā nostūrī ir ceļi. Lai no tiem izvairītos, jāmēro prāvi attālumi, kuros savukārt sausajā gadalaikā plosījušies postoši ugunsgrēki, bet rudens vētras krustām šķērsām sagāzušas kokus.

Taču lielākā daļa ciemu poļu Inflantijā izvietojusies netālu cits no cita auglīgu lauku vidū un starp lapu koku mežiem. Jaukās ainavas atdzīvina baznīcu torņi un ciemu tuvumā vai pakalnos uzslietie krusti, pie kuriem zemnieks ar ģimeni padevīgi noskaita lūgsnu.[12]

Latvietis poļu Inflantijā galvenokārt nodarbojas ar zemkopību, retāk pievēršas amatniecībai. Pirmkārt, viņš ir zemkopis vārda pilnā nozīmē, bet gans tikai tiktāl, ciktāl nepieciešami mēsli zemes kopšanai. Viņa mājlopu saimē ir liellopi, kas cēlušies, krustojot vietējās govis ar Tiroles sugas buļļiem, kurus ieveda lielo īpašumu saimnieki, cūkas, nedaudz aitu, kazu un mājputni. Lielākajos ciemos un muižās ļoti izplatīta ir biškopība, sevišķi mežu apvidos. Vērts pieminēt dravu ar daudziem stropiem Līksnā. Ne viens vien latviešu zemnieks pārdod no viena līdz četriem centneriem medus, tādējādi papildinādams savus jau tā itin prāvos ienākumus. Šīs svarīgās saimniecības nozares izaugsmi sekmējis Līksnas priestera kanoniķa Tomaša Kosovska pirms četrdesmit gadiem vietējā dialektā nodrukātais raksts par biškopību; bet stropus Līksnas dravā ieviesa viedais kapelāns priesteris Juzefs Lukaševičs.

Darbos izmanto zirgu, retumis vērsi, taču zemnieki ne vienmēr labi rūpējas par tā uzturēšanu.

Latvieši pārsvarā audzē rudzus, kviešus, miežus, kartupeļus un linus. Rudzi tiek izlietoti mājas vajadzībām, kviešus zemnieks pārdod uz vietas vai nogādā Rīgā. Par saņemto naudu viņš nomaksā nodokļus, kuri kopš dzimtbūšanas atcelšanas ir krietni auguši, iepērk sāli, metālu, siļķes un dažādus mājturības priekšmetus. Augļu dārzi vēl nav plaši izplatīti, toties dārzeņu audzēšana gan: kāposti, bietes, kaņepes, pupas, zirņi. Lēcas, ko ir ļoti iecienījis lietuvietis, latvietis nemīl. Ar katru gadu palielinās kartupeļu, bet dažos apvidos āboliņa un kviešu audzēšana. Pēdējai kultūrai šejienes augsne ir sevišķi piemērota.

Poļu Inflantijā it visur pārsvarā ir lieli īpašumi, mazāki sastopami tikai daļā Daugavpils un Ludzas apriņķu. Pēdējos divdesmit un dažos gados saimniecība ir milzīgi progresējusi. Ne tikai lielie zemes īpašnieki, bet arī zemnieki atsakās no trīslauku sistēmas un sāk ieviest augu seku.

Latvieša ēdienkartē ietilpst: maize, putra, dārzeņi, piens, sāls, retāk sviests, olas un gaļa, bet gavēņa laikā: maize, sēnes, dārzeņi, putra, eļļa, paretam siļķes un kaltētas zivis. Mūsu latvieša lielākie gardumi, ar kuriem viņš cienā arī savus svētku viesus, ir kūpināts siers, āboli, medus, alus, kas no atturības biedrību[13] savairošanās laikiem dažās vietās izplatīts lielos daudzumos un aizstāj degvīnu, tāpat griķu, miežu un kviešu miltu pīrāgi, kurus te sauc par “plocieņš”. Daudzos apvidos ierasts dzēriens ir kvass (dzira) un mājās gatavota brāga. Medalu pazīst tikai Daugavpils apriņķa zemnieks, šo dzērienu tiku tikām brūvē Krāslavā. Atzīmējot saderināšanos, svinot kāzas un kristības, bagātākiem ļaudīm agrāk lietoto degvīnu aizvieto vīns.

Visi poļu Inflantijā dzīvojošie latvieši ir katoļticīgi, vienīgi Krustpils muižās 2/3 ir luterāņi.[14] Pēdējais apstāklis, bez šaubām, bijis par iemeslu tam, ka akadēmiķis Pēteris fon Kepens savā etnogrāfiskajā kartē kļūdaini iezīmējis vairākus tūkstošus igauņu.

Šejienes latvieši, gan katoļi, gan arī protestanti, īpašu nozīmi piešķir 24. jūnijam, kurā, kā zināms, iekrīt Svētā Jāņa Kristītāja godināšana. Pagāniskajā Latvijā šo dienu veltīja mīlestības, jaunības un dailes dieviņam, kuru sauca par Līgo vai Lejgo; tālab latviešu valodā mīļotā arī šodien vēl saucas “līgaviņa” vai “lejgovienia”. Pēc tam, kad Inflantiju bija iekarojuši zobenbrāļi, vēlāk krustneši un ieviesuši te kristīgo ticību, tai piegrieztie latvieši vēl ilgi baznīcas rituālos iejauca tīri pagāniskas izdarības. Cita starpā viņi pastāvīgi svinēja 24. jūniju, pušķodamies ar zaļiem lapu un dažādkrāsu ziedu vainagiem, skaļi izdziedot Līgo dieva vārdu. Katoļu misionāri sadūrās ar lielām grūtībām, iznīcinot mūžseno mežu dzīlēs patvērušās elkdievības paliekas. Biezi meži te klāja visu zemi, kuru apdzīvoja neziņā un tumsonībā grimuši ļautiņi. Daždažādu svētku reizēs viņi klanījās upurkokiem, zem kuriem viņiem vien zināmās gada dienās atveda trīskāršam upurim melnu vērsi, melnu gaili un mucu melna alus. Pie savu dievekļu kājām viņi bagātīgi krāva olas, sviestu, sierus, speķi un piedevām vēl melnu āzi (tam gluži tāpat kā vērsim un gailim noteikti bija jābūt melnam). Pēc tam, nokāvuši vērsi un gaili, viņi dancodami un dzīrodami svinēja svētkus savā vīzē.[15] Kopā ar kaimiņtautu lietuviešiem viņi gadu simteņiem piekopa kļūmīgo daudzdievības kultu. Vēl līdz astoņpadsmitajam gadsimtam šur un tur senajā Inflantijas hercogistē eksistēja simtgadīgi ozoli, zem kuriem latvieši pielūdza pērkondievu Pērkonu, to personificējot ar visu, kas varens, majestātisks un draudīgs. Tāpēc vēl tagad latviešu valodā dārdus un zibeņus sauc par pērkoniem un nekad nesaka “zibens spēris”, bet aizvien “pērkons spēris”.

Pēc Pērkona ozolu izskaušanas katoļu misionāriem vēl atlicis darīt galu savdabīgajām rotaļām, kas ik gadu noris 24. jūnijā un, šķiet, pauž atmiņas par visa jaukā, daiļā un jaunā dieviņa – Līgo godināšanu. Taču, redzot, ka tauta stingri tam pretojas, misionāri beidzot nolēma šo dienu svinēt kā Svētā Jāņa Kristītāja svētkus. Latvieši bez manāmas nepatikas pieņēma izmaiņas, kuplāk nekā parasti šai dienā ieradās baznīcā, bet pēc dievkalpojuma ik ciems devās līksmot ar vainagiem un dziesmām, bieži atkārtojot: “Jāņa diena! Jāņa diena! Līgo! Līgo!”[16] Šo nevainīgo izklaidi katoļu garīdzniecība vairs neaizliedza un neaizliedz arī šobrīd.

Poļu Inflantijas latvieša valoda ir tīri latviska, no zviedru Inflantijā lietotās tā atšķiras vienīgi ar akcentu. Tur trūkstošie vai no aprites izkritušie vārdi tiek aizstāti ar vācu, šeit – ar poļu, Pleskavas guberņas pierobežā – ar krievu vārdiem. Līdz šim nav atrisināts strīds par to, kurš no diviem dialektiem ir pareizāks. Par labu poļu Inflantijai runā tas apstāklis, ka latvietis no zviedru Inflantijas mūsējo saprot itin viegli, sauc viņu par poli, bet mūsējais sarunāties ar viņējo nespēj. Ortogrāfijas princips ir šāds: “Raksti, kā runā, nebēdājot par citādu saknes skaņu izcelsmi.” Bet zviedru Inflantijas latvieši lieto vāciskās skaņas un sarežģīto rakstību, kas rada lielas grūtības bieži izrunājamo šņāceņu un daudzkārt lietotās “h” skaņas dēļ.

Pārpublicēts ar izdevniecības “Jumava” atļauju.

[1] Šī bezkaislīga aculiecinieka zīmētā aina ir absolūtā pretstatā tam latviešu mājokļu aprakstam, ko Jūlijs Ekards sniedz apcerē “Polnish Livland”, kura kļuvusi par garu nodaļu viņa grāmatā “Die baltischen Provinzen Russlands”, Leipzig, 1868.

[2] Inflantijas guberņā jeb tā dēvētajā zviedru Inflantijā izmantojamās ecēšas parasti sastāv no trīs pēdu gariem priežu sprunguļiem, pie kuriem atstāti divas pēdas gari zari. Sprunguļus savā starpā saista šķērskoki un vītola klūgas, veidojot šo zemes apstrādes rīku kā tabeli, kuras apakšpusē nosmailinātie zari aizvieto parastos zobus. Šādas ecēšas izmanto vienu gadu, pēc tam jāgādā jaunas.

[3] No drošiem avotiem esam uzzinājuši, ka pirms zināma laika Krievijas varas iestādes šai derīgajai rīcībai pielikušas punktu, aizliegdamas Krievijas valsts teritorijā dzīvojošajiem izdevējiem un iespiedējiem gan jaunu grāmatu klajā laišanu, gan veco atkārtotu drukāšanu, draudot ar visbargākajiem sodiem. Kopš tā brīža tautas valodā rakstītās grāmatas Inflantijā un Lietuvā kļuvušas ievērojami dārgākas. Pārdrukāšana notiek ārzemēs. No turienes tās kā kontrabandu ieved žīdi, gūdami netaisnīgu peļņu. Izdevēja piezīme.

[4] No ticamiem avotiem zinām, ka latviešu tautas skoliņas valdības sankciju nav saņēmušas. Toties pie pagastu valdēm ierīkotas valsts pagastskoliņas, kurās māca tikai krievu valodā un kuras šā iemesla dēļ netiek apmeklētas. Izdevēja piezīme.

[5] Augstākminētais J. Ekards ilgajos Rīgā pavadītajos gados pat nav papūlējies ieskatīties šajā bibliotēkas nodaļā. Viņš kategoriski apgalvo, ka poļu Inflantijas latvietim neesot nevienas citas grāmatas kā katoļu svētkalpojumu grāmata (sic!). Izcili trāpījies uz tādu grāmatu, kuras latviešiem nav un kuru nevajag.

[6] Lūk, vienas vietējās tautasdziesmas paraugs! Vispirms tā iespiesta poļu Inflantijas latviešu kalendārā 1862. gadā, bet vēlāk kopā ar simt septiņdesmit citām – poļu Inflantijas dialektā – Latviešu literārās biedrības gada žurnālos (“Magazin der lettisch-litterärischen Gesellschaft”, Vierzehnten Bandes zweites Stück). Dziļa senatnīguma atvējota smeldze:

“Kur tu josi broleleņ
Napuškotu capurejti?
Lac mosieņ rūžu dorzā,
Puškoj broļam capureni.”
– Ajzpuškovu dzīdodama,
Un palajžu raudodama.“
Voj raud mosieņ, voj naraud,
Jau tu mania nasagajd,
Sagajd muna kumielenia
Nu karenia attakūt!
Pavajcoj nu kumielenia
Kur palyka jojejeņš?
Ti palyka jojejeņš,
Kur gul viejry kaj ūzuly!
Sortym krauti zūbynieni,
Ašnim plyuda Daugovienia.
Viejeņš motus purynova,
Saule kaulus balynova!

[7] Šādi apautas kājas var redzēt ļoti reti. Zābaki vispārējā lietošanā ienākuši pirms daudziem gadiem. No mūsu etnogrāfiem vienīgi feļetonists Ekards, kurš patiesībā nekad mūsu latvieti nav redzējis, pompozi izsaucas: “Die Füsse des Wanderers sind nicht mit Lederstiefeln, sondern mit Bastsandalen bedect u. der schleue Blick itd.” (“Ceļotāja kājas nav apautas ādas zābakos, bet gan iemauktas lūku vīzēs, un tas ir bēdīgs skats.”)

[8] Skat. Johann Christoph Brotze “Sammlung verschiedener Livländischer Monumente etc.” Desmit sējumi infolio atrodas Rīgas pilsētas bibliotēkā.

[9] J. Ekards tomēr apgalvo: “Nach Rauchfang und Glasfenster sieht man sich vergeblich um.” (Velti meklēt skursteni un stikla logus.) Skat. citēto darbu (atkārtoto 1869. g. Izdevumu), 87. lpp.

[10] Minētais tendenciozais feļetonists J. Ekards acīmredzot nekad nav bijis poļu Inflantijā, ja jau apgalvo, ka šeit ciematiņu vispār neesot un ka latvieši dzīvojot savrup cits no cita “tāpat kā zviedru Inflantijā”. Skat. citēto darbu 89. un 94. lpp.

[11] Pēc Ekarda aprēķiniem, uz vienu kvadrātjūdzi sanākot tikai 900 iedzīvotāju! Zinām jau, cik ticami ir viņa materiāli, un nepūlēsimies apgāzt rakstnieku, kurš nejēdz ielūkoties nekādos avotos, bet klāsta visu, ko viņam diktē vētrainā iztēle.

[12] Poļu Inflantijas latviešu dievbijība, viņu lūgsnas un vakara dziedāšana pie krustiem raisa sašutumu dažos protestantu etnogrāfos. A. Brands šajā sakarībā par mūsu zemnieku izsakās šādi: “Viņš uzaug bez jebkādas apmācības, mācās tikai skaitīt savas lūgšanas, kuras pat lāgā nesaprot, pastāvīgi klanās pēc tikpat nezinoša mācītāja pavēles, kurš apzināti tur viņu šajā nezināšanā un dumjībā, neļauj dziedāt pasaulīgas dziesmas un atļauj dziedāt vien strikti noteiktas garīgas dziesmas.” Skat. “Inland” 1845. g. 450. lpp.

Te cauri spīd ne ar ko nepamatots naids pret katolicismu. Šajā pašā rakstā tālāk jaušas vēl uzsvērtāka tendenciozitāte attieksmē pret katoļu garīdzniecību: “Vietējo latviešu reliģija ir izteikti katoliska. Tas atklāj arī viņu nezināšanu. Visas ceremonijas, pastāvīgo grēku izsūdzēšanu un baznīcas apmeklēšanu, gavēšanu un svētku svinēšanu nosaka mācītājs. Visu, tikai ne patiesu apmācīšanu un uzlabojumu. Lasīšana un rakstīšana vietējiem zemniekiem ir liels brīnums, turklāt to lāgā nezina arī daudzi priesteri.” Skat. turpat 453. un 454. lpp.

[13] Sākot ar 1863. gadu, šeit likvidētas un stingri aizliegtas visas atturības biedrības.

[14] Pieķeršanās katolicismam ir dažu etnogrāfu lielākais pārmetums poļu Inflantijas latviešiem, kuri morālā ziņā stāv nesalīdzināmi augstāk par zviedru Inflantijā dzīvojošajiem. A. Brands par viņiem izsakās šādi: “Sie sind gleichgültig gegen Alles – nur nicht ihre catholische Religion.” (Viņi ir vienaldzīgi pret visu – tikai pret viņu katolisko ticību ne.) Skat. “Das Inland”, 1845. g., 450. lpp.

[15] Skat. Joannes Tecnon, “Visitatio Livonicarum Ecclesiarum facta Anno D. 1613 a die Transfigurationis Dni usque ad 11 Octobris per R. D. Archidiaconum Vendensen et R-mi Episcopi Livoniae Vicarium”. Šī 1613. gadā veiktā katoļu draudžu stāvokļa pārbaude ir pilnībā atspoguļota dr. F. G. Fon Bunges darbā “Archiv für die Geschichte Liv-Esth und Curlands”, Tērbata, 1842., I sēj., 24.–77. lpp. Rēzeknes, Ludzas un Viļakas vaivadijas aprakstītas 74.–77. lpp.

[16] Vispārzināms, ka baltkrievi, kā arī visa slāvu pasaule šīs dienas priekšvakarā, t. i., 23. jūnijā kādreiz atzīmēja mīlas dieviņa Kupalas svētkus. Bet tagad šajā dienā pret vakaru baltkrievu meitenes pulciņos apstaigā ciema sētas un muižu pagalmus, dziedot improvizētas dziesmiņas, tās allaž pabeidzot ar to pašu refrēnu, ko latvieši, tikai mazliet to pārveidojot: “Labvakar, Jāņa kungs! Līgo! Līgo!” Saukli “Līgo!” viņas acīmredzami pārņēmušas no kaimiņu latviešu ciltīm. Arī tie tagad savu svinēšanu ar kroņiem, zālēm un dziedāšanu rīko nevis sv. Jāņa dienā, bet gan tās priekšvakarā.

Konservatīvisms un progresīvisms. 2. daļa

Pirmo raksta daļu skatīt: https://telos.lv/konservativisms-un-progresivisms-1/

ASV konservatīvā revolūcija

Konservatīvisms Rietumu pasaulē tradicionāli ir bijis dabīgajā likumā balstīts un cīnījies ne tikai par tā saglabāšanu, bet nepieciešamības gadījumā arī par atjaunošanu. Viens no pazīstamākajiem konservatīvas revolūcijas paraugiem ir ASV Neatkarības karš. Par tā ierosinātāju kalpoja 1765. gada Zīmogmarku akts (Duties in American Colonies Act 1765) – Lielbritānijas parlamenta likums, kas noteica nodokli britu kolonijām Amerikā un pieprasīja, lai daudzi iespieddarbi kolonijās tiktu drukāti uz Londonā ražota apzīmogota papīra ar reljefu nodokļu zīmi. Iespiestajos materiālos bija iekļauti juridiski dokumenti, žurnāli, spēļu kārtis, avīzes un daudzi citi papīra veidi, ko izmantoja visās kolonijās. Nodoklis bija jāmaksā Lielbritānijas valūtā, nevis koloniālajā papīra naudā. Nodokļa mērķis bija segt izdevumus par britu militārajiem karaspēkiem, kas bija izvietoti Amerikas kolonijās pēc Francijas un iezemiešu kara, taču kolonisti apgalvoja, ka viņi jau ir samaksājuši savu kara izdevumu daļu. Viņi uzskatīja, ka patiesībā nodokļa mērķis ir palielināt algas britu virsniekiem un profesionālajiem karavīriem uz kolonistu rēķina.

Zīmogmarku likums kolonistu vidū bija ļoti nepopulārs. Vairākums domāja, ka tas ir tiesību pārkāpums – aplikt viņus ar nodokļiem bez viņu piekrišanas. Viņuprāt, šādu piekrišanu varēja dot tikai koloniālās pašvaldības likumdevēji. Protestētāju sauklis bija: “Nav nodokļu bez pārstāvniecības!”[1] Jaunais likums kolonijās radīja šokējošu atziņu, ka amerikāņi ir zaudējuši tiesības noteikt savu nākotni. Tas bija viens no galvenajiem ASV revolūcijas iemesliem. Šo revolūciju iecerēja un īstenoja ļoti viendabīga angliski runājošu britu un amerikāņu protestantu grupa. Tā bija dziļi konservatīva revolūcija. To vadīja cilvēki, kuru mērķis nebija mainīt no saviem tēviem mantoto pasauli, bet atbrīvot sevi no britu varas un turpināt dzīvot sabiedrībā, kas neatšķiras no viņu tēvu pasaules.[2]

Šo atšķirību no progresīvās Franču revolūcijas kā viens no pirmajiem ievēroja konservatīvais britu ekonomists un filozofs Edmunds Bērks (Edmund Burke, 1729–1797). Tāpēc Bērks dedzīgi noliedza radikāļu apgalvojumus, ka, asi kritizējot progresīvo Francijas revolūciju, viņš neatbalstot arī Amerikas revolūciju. Lai gan Bērka darbos šie divi notikumi tika apzīmēti kā “revolūcijas”, tie bija pilnīgi atšķirīgi, un atšķirību starp tiem var viegli redzēt, ja aplūko un analizē pārmaiņu avotu. Francijas revolucionāri bija progresīvo politisko, finansiālo, juridisko un morālo jauninājumu ieviesēji. Amerikā progresīvās politiskās un juridiskās inovācijas, kurām pretojās kolonisti, bija nākušas no Lielbritānijas. Tātad no Bērka pretstatītajām Amerikas un Francijas revolūcijām iespējams secināt, ka Amerikas revolūcija bija ļoti paradoksāla parādība – proti, konservatīva revolūcija.

Revolūcijas laikmeta amerikāņu kultūru spēcīgi ietekmēja protestantisms, kurā īpašu vietu ieņēma reliģiskās apziņas brīvība un atziņa par svētām un neatņemamām indivīda tiesībām. Būtiska nozīme bija arī tam, ka amerikāņi pieņēma reformātu izpratni par pirmdzimto grēku un tā izraisīto deformāciju ikvienā cilvēkā. Tikai pareizi atpazīstot pirmdzimtā grēka centrālo lomu protestantu teoloģijā, iespējams izprast Amerikas politiskās domas galvenās iezīmes – piemēram, lokālismu un naidīgumu pret nedabiski garām hierarhijas ķēdēm sabiedrībā. Amerikas protestantiem svarīgākā brīvības forma bija nevis kopīgās pašpārvaldes brīvība vai liberālā indivīda tiesību brīvība, bet gan kristietībā balstītā garīgā brīvība.[3]

Amerikāņu tiesību izpratnē augstākie principi bija pārvaldīto atbalsts valdības rīcībai un valdības rīcības atbilstība dabīgajām tiesībām. Neatkarības deklarācijā minētas pretenzijas pret karali un apsūdzības kolonistu tiesību pārkāpumos, taču šī kritika seko daudz svarīgākai idejai par tiesību izcelsmi: “Mēs uzskatām šīs patiesības par pašsaprotamām, ka visi cilvēki ir radīti vienlīdzīgi un Radītājs viņus ir apveltījis ar noteiktām neatņemamām Tiesībām, tādām kā Dzīvība, Brīvība un tiekšanās pēc Laimes. Lai nodrošinātu šīs tiesības, cilvēki ir iecēluši Valdības, kuras savas taisnīgās pilnvaras iegūst no pārvaldāmo piekrišanas. Gadījumos, kad jebkura Valdības forma kļūst pretišķīga šiem mērķiem, Ļaudīm ir Tiesības to mainīt vai atcelt un izveidot jaunu”.[4]

ASV dibinātāji neradīja Konstitūciju ar mērķi vienkārši katram cilvēkam piešķirt tiesības. Viņi rakstīja šo likumu, lai nodrošinātu ikvienai personai Radītāja dotās tiesības uz dzīvību, brīvību un īpašumu. Amerikas nācijas dibinātāji atzina, ka Radītāja piešķirtās neatņemamās tiesības sabiedrībā nesaglabāsies, ja tās neaizsargās ar likumu kodeksu, kas pats par sevi atbilst dabīgajam likumam. To atzina par galveno avotu un ierobežojumu visiem cilvēku likumiem un paredzēja, ka tas aizsargās visas no tā izrietošās dabīgās tiesības. Konstitūcijā ietvēra cilvēka individuālo tiesību nodrošinājumu – nemainīgu likumu kodeksu, ko sankcionē cilvēka tiesību Radītājs. Tā mērķis bija aizsargāt cilvēkus viņu dabīgo tiesību izmantošanā.

ASV dibinātāji arī uzskatīja, ka šādu dabīgo likumu, ko cilvēkam atklāj viņa saprāts, var saprast gan arājs, gan universitātes profesors, gan ticīgs cilvēks, gan arī neticīgs. Jurists Viljams Blekstons (WilliamBlackstone, 1723–1780) izmantoja šādu argumentu: “Dievs, kad Viņš radīja matēriju un piešķīra tai kustīguma principu, noteica likumus šīs kustības virzienam. Kad Viņš radīja cilvēku un piešķīra viņam brīvu gribu rīkoties, viņš noteica dažus nemainīgus cilvēka dabas likumus, kuri šo brīvo gribu zināmā mērā vada un ierobežo, un deva viņam arī prāta spēju atklāt šo likumu nozīmi.”

Amerikas revolūcijas tēvi bija lasījuši antīko filozofu darbus. Lielu ietekmi uz viņiem bija atstājuši arī Džona Loka (JohnLocke, 1632–1704) traktāti par dabīgo likumu un tā atbilstību Bībelē noteikto 10 baušļu principiem. Dabīgā likuma un dabīgo tiesību harmonijas piemērs ir bauslis “tev nebūs zagt”. Šim likuma atbilstošās dabīgās tiesības ir personas brīvība ar godīgas iniciatīvas palīdzību iegūt un lietot neatsavināmu īpašumu. Pēc ASV dibinātāju domām, šis likums un tiesības bija negrozāmas un augstākas par jebkuru rakstītu cilvēka likumu. Tādējādi Konstitūcija atzina un nodrošināja tiesības un saistīja gan indivīdus, gan viņu pārstāvjus valdībā ar morāles kodeksu, kas neļāva nevienam bez viņa piekrišanas atsavināt īpašumu un ienākumus.[5]

Džons Loks Otrajā traktātā par valdību raksta, ka dabiskajā stāvoklī cilvēks ir pilnīgi brīvs darīt visu, ko vēlas. Pēc Loka domām, indivīdi šajā stāvoklī palīdzēs cits citam, jo no dabas ir saprātīgi, un atteiksies no dažām tiesībām par labu tādai kopīgai pārvaldei, kas sniedz drošību un nodrošina kārtību. Šāda sabiedrība balstīsies dabīgajās tiesībās, kuras noteiktas arī Konstitūcijā, tā novēršot, ka valsts padara savus pilsoņus par padotajiem. Loks skaidri norādīja, ka gadījumā, ja valdība mēģinātu pilsoņiem atņemt viņu tiesības uz “dzīvību, brīvību un īpašumu”, pilsoņiem ir tiesības pret šādu valdību sacelties. Par īpašuma iegūšanu Loks sauca tādu darbību, kas materiālus labumus it kā izceļ no to dabiskā stāvokļa, kurā tie nevienam nepieder, lai gūtu no tiem labumu. Tāpēc Loks apgalvoja, ka valdības galvenais mērķis ir aizsargāt privātīpašumu un pieņemt tādus likumus, kas netraucē cilvēkiem šo labumu iemantot. Loks arī uzskatīja, ka persona bez īpašuma ir līdzvērtīga vergam: “Brīvība, kas atšķir brīvu cilvēku no verga, nozīmē tādas tiesības un īpašumu, ko viņam nevar atņemt bez viņa piekrišanas”.[6]

Viens no galvenajiem ASV Konstitūcijas principiem ir varas dalīšana. Šī doktrīna sakņojas politiskajā teorijā, kuras mērķis ir neļaut varai nostiprināties vienā personā vai cilvēku grupā. Konstitūcijas veidotāju galvenais uzdevums bija izveidot pārvaldes sistēmu, kas izkliedētu un dalītu varu. Tas balstījās izpratnē, ka cilvēku dabiskā tieksme ir varu ļaunprātīgi izmantot. Tirāniju ASV Konstitūcijas veidotāji definēja kā “visu varu – likumdošanas, izpildvaras un tiesu varas – nonākšanu vienās rokās”. Lai to novērstu, valdības funkcijas sadalīja neatkarīgās nozarēs, katrai nozarei paredzot spēju darboties kā citu nozaru lēmumu pārbaudītājai.[7]

Franču revolucionāriem bija ļoti vāja izpratne par tik tikko Amerikā notikušo revolūciju. Savukārt amerikāņiem bija visai negatīva attieksme pret Francijā notiekošo. Amerikāņu sūtnis Parīzē Gaverniers Moriss (Gouverneur Morris) revolūcijas sākumā vienam no revolūcijas līderiem Lafajetam (Lafayette) sacīja: “Es esmu pret jūsu demokrātiju, Monsinjor Lafajet, jo es esmu par brīvību.” 1815. gadā Moriss sāka savu runu ar vārdiem: “Burboni ir atgriezušies tronī, Eiropa atkal ir brīva.”

Šīs nostājas izskaidrojums ir meklējams apstāklī, ka jau tolaik franču izpratne par brīvību būtiski atšķīrās no amerikāņu izpratnes. Amerikāņi brīvību pamatoti saskatīja konservatīvismā un dabīgajā likumā, bet franču līderi – progresīvismā un dabīgā likuma atcelšanā.[8] To noteica gan abās valstīs valdošā attieksme pret kristietību, gan arī būtiskas filozofiskās atšķirības revolūcijas ideoloģiskajā pamatojumā. Filozofs Džons Loks uzskatīja, ka, ja ekonomiskā un politiskā elite neradīs likumus, kas nodrošinās vidusmēra pilsoņiem iespējas iegūt īpašumu, sabiedrībā neizbēgami radīsies kara stāvoklis, kas apdraudēs valsts pastāvēšanu. Tomass Džefersons, atrodoties Francijā, novēroja, ka valsts ekonomika ir ļoti monopolizēta un pastāv problēmas iegādāties zemes īpašumu likumdošanas un augsto cenu dēļ. Tomēr franči šo problēmu vēlējās risināt nevis konservatīvas revolūcijas ceļā, bet gan progresīvas revolūcijas ceļā. Daļēji tas izskaidrojams ar to, ka Burbonu dinastijas karaliskā valdība bija ļoti centralizēta, kas radīja valsts dominējošo ietekmi ekonomikā. Absolūtā monarhija savas pastāvēšanas beigu posmā daudzās dzīves sfērās ignorēja dabīgā likuma principus. Līdz ar to frančiem nebija demokrātiskas valdības pieredzes, un revolūcija ātri nonāca līdz asinsizliešanai, tirānijai un teroram.

Šo iznākumu lielā mērā ietekmēja Žana Žaka Ruso (Jean-Jacques Rousseau, 1712–1778) filozofija, kura bija nelabvēlīgi noskaņota pret kristīgo ētiku, klasiskajām dabīgā likuma atziņām un šādā ziņā pretēja Džona Loka uzskatiem. Ruso savā Runā par nevienlīdzību aplūkoja privātīpašuma izveidošanos saistībā ar agrāro ražošanu. Ruso uzskatīja, ka savā dabīgajā stāvoklī cilvēki cits citam palīdz, jo viņiem piemīt iedzimta tiecība uz labo. Pēc Ruso domām, tieši privātīpašums ir sabojājis dabīgajā stāvoklī esošos cilvēkus un iznīcinājis viņos šo tiecību. Tāpēc civilizācijās, kurās neesot privātīpašuma, cilvēki esot nesamaitāti un laimīgāki. Šādus no īpašuma brīvus cilvēkus Ruso aprakstīja kā “cēlos mežoņus”. Privātīpašums turpretī cilvēkus padarot nelaimīgus, jo, lai gan tie piedzimstot brīvi, īpašums tos “turot ķēdēs”. Kara stāvoklis sabiedrībā Ruso izpratnē bija privātīpašuma radīts šķiru karš. Ruso arī rakstīja, ka cilvēkus nepieciešams ar varu piespiest būt brīviem. Šāda piespiedu brīvība esot jāpielieto gadījumos, kad pastāv nesakritība starp indivīdu dažādajām vēlmēm un nācijas interesēm. Tāpēc indivīdiem esot valsts labā jāļauj sevi “piespiest būt brīviem”.

Ruso protomarksistiskā filozofija būtiski ietekmēja Francijas revolūcijas gaitu. Visskaidrāk tā izpaudās 1790. gadu beigās – jakobīņu terora valdīšanas laikā. Jakobīņu līderi Robespjērs un Senžists uzskatīja, ka cenšas atbrīvoties no privātīpašuma samaitājošās ietekmes un šādi pauž visas tautas gribu, tomēr tautai par tās uzskatiem pat nejautājot. Līdzīgā veidā viņi nolēma arī izveidot oficiālu sekulārās valsts reliģiju, kuras koncepciju Ruso bija aprakstījis savos darbos.[9]

Lielā mērā Ruso filozofija lika pamatus ne tikai Franču revolūcijai, bet arī vēlāko laiku totalitārajiem režīmiem. Vēsturnieks Verners Kagi (WernerKaegi) savā esejā Konstitucionālā valsts un demokrātija rakstīja: “Ruso savā filozofijā bija noliedzis visas plurālisma izpausmes valstī kā draudu demokrātijai. Šī vienotā centralizētā domāšana noteica Francijas revolūcijas neiecietīgo raksturu; viedokļu “vienkāršošanas” jēdziens tika pielīdzināts “progresa” jēdzienam. Tādējādi vienota centralizēta valsts kļuva par dominējošo valsts struktūras formu – šādi mēs galu galā saskaramies ar “demokrātisku Leviatānu”.”

Līdzīgi daudziem citiem totalitārisma ideologiem, arī Ruso uzskatīja, ka cilvēks jārada no jauna: “Tam, kurš uzdrošinās izdot likumus tautai, jābūt tik spējīgam, lai liktu mainīties cilvēka dabai”. Šādā paziņojumā, līdzīgi arī kā mūsdienu progresīvismā, varam sajust dziļu nicinājumu pret personību, atsevišķu cilvēku un veselu tautu raksturu. Ruso totalitārās attieksmes mantojums izpaudās Senžista runā 1793. gada oktobrī: “Jums ir jāsoda ne tikai nodevējus,” viņš kliedza, “bet pat tos, kas ir vienaldzīgi. Jāsoda tas, kuram ir pasīvs gars un kurš neko nedara republikas labā, jo, kopš Francijas tauta ir izteikusi savu gribu, viss ārpus suverēnās tautas ir ienaidnieks.”[10]

Šeit saskatāma līdzība ar mūsdienu sociālā taisnīguma cīnītāju atziņu, ka “balto privilēģijas” ietvaros “balto vienaldzība patiesībā [ir] tikpat liels taisnīguma ienaidnieks un nevienlīdzības avots kā atklāts rasisms”.[11] Robespjērs, attīstot Ruso koncepciju par “kolektīvo brīvību”, 1794. gada 7. februārī paziņoja: “Revolucionāra valdība ir brīvības despotisms cīņā pret tirāniju.”[12] Kā redzams, jauno kreiso (newleft) līdera Herberta Markūzes idejas esejā Tīras tolerances kritika lielā mērā balstītas Ruso filozofijā un jakobīnismā. Markūze uzskatīja, ka pareiza ir “atbrīvojošā tolerance”, kas sastāvētu no neiecietības pret labējām kustībām un tolerances pret kreisajām.[13]

Amerikāņu revolūcijas līderi neatbilst ierastajam revolucionāru tēlam – dusmīgam, kaislīgam, varbūt pat asinskāram fanātiķim. Mēs varam domāt par Bokelsonu, Robespjēru, Ļeņinu un Mao Dzedunu kā par progresīviem revolucionāriem. Taču Džordžs Vašingtons, Tomass Džefersons un Džons Adamss neatbilst šim priekšstatam. Amerikāņu revolucionāri iederas viesistabās un likumdošanas zālēs, nevis slepenos revolucionāru klubos un histēriskā haosā ielās. Viņi rakstīja filozofiskas brošūras, nevis šķiru cīņas manifestus, viņi nebija abstrakti, no reālās dzīves atrauti teorētiķi un nebija sociālie nivelētāji. Viņi arī nenogalināja cits citu, “neaprija sevi”, kā tas parasti notika progresīvajās revolūcijās. Amerikas revolūcijā nebija terora un tādu diktatoru kā Bonaparts, Hitlers vai Staļins. Šī revolūcija ne tikai juridiski radīja ASV, bet arī pietuvināja amerikāņu sabiedrību taisnīgumam un dabīgajam likumam. Iespējams, ka tas noteica valsts tālāko attīstību, jo ASV no maznozīmīgas kolonijas kļuva par pasaules varenāko lielvalsti.

Turpretī Francija, kurā triumfēja dabīgajam likumam naidīgais sekulārisms un progresīvisms, tā arī nespēja atgūt to ietekmi pasaulē, kāds tai bija kristīgās monarhijas laikmetā. Tas nenozīmē, ka ASV politiskā iekārta būtu nevainojama. Autentisks konservatīvisms parasti nesola “paradīzi zemes virsū”, bet gan, sekojot dabīgajam likumam, cenšas nodrošināt tādu stāvokli sabiedrībā, kādā ļaunumam būtu mazākas iespējas izpausties. Līdz ar to zināms ļaunums sabiedrībā objektīvi saglabājas tāpēc, ka Dievs ir devis cilvēkiem izvēles brīvību, tātad arī iespēju kļūdīties. Ņemot vērā kaislību, aizspriedumu un citu ietekmju spēku, kas aptumšo izpratni vai sagroza gribu, cilvēks bez Dieva neiegūst pilnīgas un pareizas zināšanas par pareizo izvēli un dabīgo likumu. Tas ir pretstatā progresīvismam, kurš utopiski apgalvo, ka ir spējīgs radīt absolūti labu jauna veida cilvēku, un sola vispārēju laimes un labklājības valstību, taču šos solījumus nekad neizpilda.

Atsevišķas mūsdienu progresīvisma līdzības ar agrāko laikmetu radikālajām kustībām

Samazinoties ticībai Dievam un morāles likumiem, pat pati labākā politiskā sistēma nespēj pasargāt sabiedrību. Kad Dieva esamību noliedz un apšauba objektīvus morālus principus, sabiedrības sociālā kārtība tiek iedragāta un vairojas haoss. Mūsdienu Rietumu pasaulē pēdējā laikā būtiski samazinājusies ticība Dievam un dabīgā likuma mācībai un palielinājies progresīvisma iespaids. Tas licis konservatīvajiem sākt domāt par tā apturēšanu ar konservatīvas revolūcijas palīdzību.

Process vēl ir tikai sācies un pašreiz ir grūti prognozēt, kāda varētu būt tālākā attīstība. Katrā ziņā mūsdienu progresīvisma attīstībā iespējams novērot daudzas līdzības ar agrāko laikmetu notikumiem, kas liecina, ka stāvoklis ir pietiekoši nopietns. Bieži vien progresīvisma sabiedriskās aktivitātes tiek salīdzinātas ar fanātisku reliģiozu kustību. Kā rāda vēsture, šāds skatījums zināmā mērā ir pamatots. Minsteres anabaptisti izveidoja komūnu, kas pēc formas bija reliģiska, bet pēc būtības – sekulāra kustība, kura vēlējās progresīvā veidā izmainīt sabiedrību. Arī mūsdienās iespējams novērot reliģiskas kustības, kuras propagandē “sociālo evaņģēliju”. Šodienas progresīvie spēki atklāti reliģisku (kristīgu) retoriku izmanto reti un ideoloģiski ir pilnībā sekularizējušies. Tomēr pat sekulāro grupu histēriskais, iracionālais uzvedības veids, kustību iekšējās ideoloģiskās pretrunas, retorika, darbības līdzekļi un mērķi zināmā mērā ir saglabājuši līdzību ar seno anabaptistu komūnu.

Progresīvās grupas nereti norobežo sevi no pārējās pasaules ar noteiktu apģērba, pārtikas, izturēšanās un valodas regulējumu starppersonu attiecībās. Tas bija raksturīgs arī iepriekš aprakstītajiem anabaptistiem. Pasaules vēsturē ir pastāvējušas dažādas subkultūras, kuras parasti ietver cilvēkus, kas lielākoties pieņem dominējošo kultūru, bet nošķiras no tās ar vienu vai vairākām kultūras ziņā nozīmīgām īpašībām. Subkultūras motivācija parasti nav politiska. Savukārt radikālu progresīvistu grupa vairāk atbilst jēdzienam “kontrkultūra” – tā atšķiras no dominējošās kultūras tik lielā mērā, ka nepieņem tās normas un vērtības. Parasti kontrkultūras ārējās izpausmes pazīmēm ir politisks raksturs, jo tās lieto ne tikai, lai sekotu modei vai ievērotu noteiktu ģērbšanās kodu, bet lai arī ikdienā izrādītu personas piederību noteiktai ideoloģijai.

Mūsdienu progresīvismu nereti raksturo, piemēram, dzimumneitrāls apģērbs. Kā piemēru var minēt brita Džona Lūisa apzinātu ideoloģisku lēmumu ģimenē pārtraukt bērnu apģērbu dalīšanu pēc dzimuma. Pēdējās desmitgades laikā ir ievērojami pieaudzis dzimumneitrālu apģērbu klāsts arī pieaugušajiem. Daži augstākās klases dizaineri, piemēram, Dž. V. Andersons, Riks Ovens un Rads Hourani ir iestājušies par dzimumneitrālu apģērbu. Šī pieeja ir nonākusi arī līdz masu produkcijai – gan H&M, gan Zara aizvien vairāk ražo unisex apģērbus.[14] 2021. gada Vogue bija lasāms žurnālista Kristiana Alēra (ChristianAllaire) raksts par jaunākajām tendencēm dzimumneitrāla apģērbu tirgošanā: “Tā kā šīs pārmaiņas notiek visā nozarē, šķēršļi ar laiku kļūst mazāki. Mazumtirdzniecības veikali, piemēram, Dover Street Market un Brown’s East tagad pārdomā savu iekārtojumu un izkārto preces ne pēc dzimuma, bet gan pēc zīmola vai krāsas. Tiešsaistes mazumtirgotāji, piemēram, Ssense vai Farfetch arī piedāvā vienus un tos pašus produktus gan vīriešu, gan sieviešu nodaļās, ļaujot patērētājiem brīvi iepirkties, neņemot vērā dzimumu.”[15] Dzimumneitrāls apģērbs dažkārt tiek lietots kopā ar matu krāsošanu nedabīgi spilgtās krāsās, ko mūsdienās dara, lai identificētu sevi ar progresīvo ideoloģiju. Alternatīvais stils bieži kalpo līdzīgi domājošo atpazīšanai.[16] Šajā ziņā modernie progresīvie savā brīvības izpratnē nav tikuši tālāk par seno laiku anabaptistu komūnu. Pie anabaptistiem pastāvēja likums, kas lika valkāt viena veida drēbes, lai būtu iespējams atpazīt savējos.[17]

Nereti šķiet, ka mūsdienu progresīvie uzsāk viendzimuma un poliamoras attiecības izklaides pēc, taču vēlāk, vēloties piešķirt savām seksuālajām izpausmēm lielāku leģitimitāti, mēģina tās saistīt ar noteiktu ideoloģiju un pārvērst par politisku stāju. Piemēram, Bruklinas iedzīvotāja Džesika poliamorisku dzīves veidu raksturo kā sociālisma elementu, kas sekmējot cīņu pret nehierarhisku sabiedrību un palīdzot poliamoristu komūnai pieņemt kopīgus lēmumus. Daudzi poliamoristi mūsdienās uzskata, ka seksuālas attiecības ar vairākiem cilvēkiem pēc būtības ir politiskas, jo monogāmijas tirānija esot nesaraujami saistīta gan ar ekonomiku, gan ar politiku.[18]

Līdzīgi kā senajā anabaptistu komūnā, arī mūsdienu poliamorijas kultūrā rodas labvēlīga augsne partneru strīdiem, greizsirdībai, seksuālai izmantošanai un manipulācijai ar jūtām un emocionālo atkarību. Pētījumi liecina, ka institucionalizēta monogāmā laulība sniedz lielāku labumu sabiedrībai kā veselumam. Tā samazina sociālās problēmas, kas raksturīgas poligīnajām sabiedrībām. Pētījumi atklāj augstāku izvarošanas, cilvēku nolaupīšanas, slepkavību, uzbrukumu un krāpšanas gadījumu skaitu poligīniskajās kultūrās. Šādās attiecībās sievietes un bērnus arī biežāk skar depresija un sociāla atstumtība.[19]

Tāpat kā to vēsturiskajiem priekšgājējiem, mūsdienu progresīvajām grupām ir problēmas ar savas ideoloģijas iekšējām pretrunām, kuras rodas no dabīgā likuma pārkāpšanas. Ideoloģijā tiek ietverti divi pretrunīgi jēdzieni. Viens no tiem ir cīņa par jaunas sabiedrības veidošanu, kurā tiktu apgāzti iepriekšējās sabiedrības uzskati par tikumību. Vienlaikus tiek pasludināts cits mērķis – cīņa par sievietes līdztiesību un stāvokļa uzlabošanu. Tātad no vienas puses vīrieša attiecībām ar sievieti nav jābūt tikumīgām, lai atceltu iepriekšējās sabiedriskās sistēmas aizliegumus. No otras puses viņam jābūt iecietīgam un pretīmnākošam un jāciena sievietes personība.

Abas šīs attieksmes nav iespējams apvienot, jo netikumīga uzvedība ir pretēja dabīgajam likumam, bet cieņpilna izturēšanās pret sievieti ir saskaņā ar dabīgo likumu. Tāpēc mūsdienu progresīvistu kognitīvās pretrunas starp ideoloģiju un praksi dzimumu attiecībās ir neizbēgamas. Radikālās progresīvās grupas, kas balstās antikapitālisma ideoloģijā un jebkādas sociāli politiskās hierarhijas izskaušanā, daudzām sievietēm šķiet droša vide labākas, vienlīdzīgākas pasaules radīšanai. Tomēr bieži vien, kad jaunās aktīvistes pievienojas šīm grupām, viņu pieredze izrādās citāda. Šeit redzama progresīvismam raksturīgā īpašība: ideoloģija sola vienu, bet sniedz pavisam ko citu. Piemēram, 28 gadus vecā Kitija ar sava drauga starpniecību iestājās anarhistu aktīvistu grupā. Viņa drīz vien saprata, ka draugs un grupas dalībnieki izmanto savus progresīvos uzskatus, lai attaisnotu vardarbīgu uzvedību.[20]

Progresīvie visos laikmetos aicinājuši likvidēt pastāvošās tradīcijas, uzskatot tās par nevajadzīgām un traucējošām. Progresa jēdziens ir ietvēris seksuālo revolūciju, radikālo feminismu un cīņu pret privātīpašumu. Tā kā progresīvisms ir dziļi identificējies ar šīm tēmām, kustības pārstāvjiem ir grūti pieņemt ideju, ka tradicionālo īpašuma attiecību un ģimenes iznīcināšana vēsturiski nekad nav bijusi veiksmīga. Tas tomēr netraucē progresīvajiem vienmēr atgriezties pie tām pašām idejām, kuras kādreiz aizstāvēja Minsteres anabaptisti, Francijas jakobīņi un citas progresīvās kustības. Lai gan ideoloģijas forma katrā laikmetā mainās, tās būtība paliek nemainīga. Šādā ziņā ilūzija par progresīvismu kā virzību uz priekšu nav pamatota, jo tas vienmēr atkārto iepriekšējo paaudžu kļūdas un no tām gandrīz neko nemācās. Progresīvisms vienmēr ir bijis patiesas daudzveidības ienaidnieks un fanātisks vienādojošas identitātes veicinātājs. Vienveidība tiek uzsvērta visās progresīvajās utopijās – paradīzē, kurā visi būs vienlīdzīgi, skaudība vairs nepastāvēs un “ienaidnieka” vairs nebūs vai arī tas dzīvos pazemots ārpus sabiedrības.

Savukārt autentisks konservatīvisms nenozīmē vēlmi atgriezties pie kādas senas idejas vai institūcijas tikai tāpēc, ka tā ir sena. Konservatīvisms vēlas sargāt tās vērtības, kas ir mūžīgi patiesas un mūžīgi derīgas un tās atjaunot sabiedrībā – vienalga, vai tās nākušas no ļoti seniem un aizmirstiem laikiem, no neseniem laikiem vai tikušas atklātas no jauna. Konservatīvo vērtību apzināšanās rada priekšnoteikumus konservatīvai revolūcijai, par kuru Gilberts Kīts Čestertons rakstīja šādi: “Dažkārt visa konservatīvisma pamatā ir ideja, ka, atstājot lietas mierā, jūs tās atstājat tādas, kādas tās ir. Bet nedariet tā. Ja jūs atstājat kaut ko mierā, jūs to atstājat pārmaiņu straumei. Ja jūs atstājat savu ceļa rādītāju baltu, tas drīz kļūs melns. Ja vēlaties, lai tas vienmēr būtu balts, jums tas atkal un atkal jāpārkrāso. Tas nozīmē, ka revolūcija jums ir nepieciešama vienmēr.”

Pasaule vienmēr mainās. Cilvēki noveco, un lietas sabrūk. Īstiem konservatīvajiem ir jābūt modriem un aktīviem, jo pastāv standarts, uz kuru mēs tiecamies. Mēs nevaram sasniegt šo standartu, vienkārši cenšoties saglabāt status quo.[21] Konservatīvisma izpratnē šis standarts ir iestāšanās par dabīgajām tiesībām, kuru atklāsme ietver patiesu brīvību, gatavību saglabāt tradicionālās vērtības un līdzsvarotu skatījumu uz cilvēka dabu, neredzot viņā ne zvēru, ne arī eņģeli. Konservatīvisms nozīmē arī iestāšanos par katra cilvēka neatkārtojamību, ko nedrīkst vardarbīgi pārveidot.

[1] “Stamp Act 1765”. Pieejams: https://en.wikipedia.org/wiki/Stamp_Act_1765

[2] D. M. Applebaum, “The Conservative Revolution of 1776”. Pieejams: https://newramblerreview.com/book-reviews/history/the-conservative-revolution-of-1776

[3] Womersley, “The American Revolution as a Conservative Revolution”. Pieejams; https://oll.libertyfund.org/page/womersley-the-american-revolution-as-a-conservative-revolution/

[4] “The American Revolution: Radical or Conservative?” Pieejams: https://www.21socialstudies.com/blog/the-american-revolution-radical-or-conservative

[5] “Natural Law: The Ultimate Source of Constitutional Law”. Pieejams: https://nccs.net/blogs/our-ageless-constitution/natural-law-the-ultimate-source-of-constitutional-law

[6] S. Pierce, “Locke vs. Rousseau: Revolutions in Property”. Pieejams: https://digitalcommons.lasalle.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1055&context=the_histories

[7] “Separation of Powers: An Overview “. Pieejams: https://www.everycrsreport.com/reports/R44334.html

[8] E. Von Kuehnelt-Leddihn, “Operation Parricide: Sade, Robespierre and the French Revolution”. Pieejams: https://web.archive.org/web/20130116194735/http://www.culturewars.com/CultureWars/Archives/Fidelity_archives/parricide.html

[9] S. Pierce, “Locke vs. Rousseau: Revolutions in Property”. Pieejams: https://digitalcommons.lasalle.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1055&context=the_histories

[10] E. Von Kuehnelt-Leddihn, Leftism From de Sade and Marx to Hitler and Marcuse, New York: Arlington House Publishers, 1974, pp. 84–89.

[11] D. Walker, “Ignorance is the enemy within: On the power of our privilege, and the privilege of our power”. Pieejams: https://www.fordfoundation.org/just-matters/just-matters/posts/ignorance-is-the-enemy-within-on-the-power-of-our-privilege-and-the-privilege-of-our-power/

[12] E. Von Kuehnelt-Leddihn, Leftism From de Sade and Marx to Hitler and Marcuse, New York: Arlington House Publishers, 1974, pp. 84–89.

[13] R. P. Wolff, B. Moore, Jr., H. Marcuse, “A Critique Of Pure Tolerance”. Pieejams: http://faculty.webster.edu/corbetre/personal/reading/wolff-tolerance.htm

[14] E. Saner, “Joy of unisex: the rise of gender-neutral clothing”. Pieejams: https://www.theguardian.com/lifeandstyle/2017/sep/04/joy-unisex-gender-neutral-clothing-john-lewis

[15] C. Allaire, “When I Stopped Shopping by Gender, I Fell in Love With Fashion Again”. Pieejams: https://www.vogue.com/article/genderless-fashion-shopping-guide

[16] “My Life as a Blue-Haired ‘Commie Bitch’ in Portland”. Pieejams: https://www.wired.com/story/portland-blue-hair-stereotype/

[17] G. von der Lippe, V. Reck-Malleczewen, “A History of the Münster Anabaptists”, New York: Palgrave Macmillan, 2008, p. 48.

[18] O. Goldhill, “Polyamory is a quietly revolutionary political movement”. Pieejams: https://qz.com/1501725/polyamorous-sex-is-the-most-quietly-revolutionary-political-weapon-in-the-united-states/

[19] I. S. Bahari, M. N. Norhayati, “Psychological impact of polygamous marriage on women and children: a systematic review and meta-analysis”. Pieejams:
https://bmcpregnancychildbirth.biomedcentral.com/articles/10.1186/s12884-021-04301-7

[20] K. Tobin. “Why left-wing groups aren’t exempt from sexual assault and hidden abuse”. Pieejams: https://www.huckmag.com/perspectives/why-left-wing-groups-arent-exempt-from-sexual-assault/

[21] J. Sumpter, “G. K. Chesterton’s Radical Vision for Conservatives”. Pieejams: https://theimaginativeconservative.org/2019/11/gk-chesterton-radical-vision-conservatives-jesse-sumpter.html

Kādēļ mēs upurējam dzīvības kaujas laukā. Vēstule no partizānu nometnes

Tulkotāja piezīmes

“Kas ir jau bijis, tas atkal būs, un, kas ir jau noticis, tas atkal notiks, jo nekā jauna nav zem saules” (Salamans Mācītājs, 1:9). Diemžēl cilvēku vairākums no vēstures nemācās un visu laiku izdara vienas un tās pašas kļūdas – arī globālās un reģionālās politikas jomā. Šobrīd, kad netālu no mums plosās karš, būtu vērts palūkoties pagātnē un padomāt: vai daudz kas no pašlaik notiekošā – agresorvalsts retorika, kara propaganda un dezinformācija, izturēšanās pret civiliedzīvotājiem, tēvzemes aizstāvju motivācija un patriotisms – īstenībā neatveido jau kādreiz pagātnē vērotos domu, runas un rīcības paraugus?

Kā vielu pārdomām piedāvāju nelielu izvilkumu no vēstules, kuru angļu-būru kara laikā uzrakstīja būru ģenerālis Jāns Kristiāns Smetss (Jan Christian Smuts, 1870–1950). Angļu-būru karš (precīzāk sakot, “Otrais angļu-būru karš”) norisinājās pašreizējās Dienvidāfrikas Republikas teritorijā no 1899. līdz 1902. gadam starp Britu impēriju un divām neatkarīgām būru republikām – Transvālu un Oranžas Brīvvalsti. To dažreiz sauc par “pirmo modernā tipa karu” vai “Pirmā Pasaules kara priekšvārdu”, jo tajā tika pirmoreiz plaši izmantota 20. gadsimtam raksturīgā karadarbības taktika: izdedzinātās zemes taktika, civiliedzīvotāju ieslodzīšana koncentrācijas nometnēs, partizānu karš.

Angļu būru karš ir iedalāms trijās stadijās. Sākotnējai īslaicīgai būru ofensīvai ar vairākām spīdošām uzvarām (1899. gada oktobris–decembris) sekoja britu ofensīva ar nopietniem, galvenokārt pa jūru piegādātiem britu armijas papildspēkiem (1900. gada janvāris–septembris). 1900. gada martā un jūnijā britu armija ieņēma attiecīgi Oranžas Brīvvalsts galvaspilsētu Blumfonteinu un Transvālas galvaspilsētu Pretoriju. Briti sprieda, ka līdz ar abu galvaspilsētu krišanu karš būs beidzies, taču te sākās angļu-būru kara trešā stadija – partizānu karš. Briti nespēja kontrolēt Dienvidāfrikas milzīgās teritorijas, toties būri tās lieliski pārzināja. Vairāku slavenu ģenerāļu – Luija Botas, Jāna Smetsa, Kristiāna de Veta un Kosa de la Reja – vadībā būru kaujinieki veica pēkšņus uzbrukumus britu spēkiem, nodarot tiem nopietnus zaudējumus. Lai salauztu būru pretošanos, britu karaspēka pavēlnieks lords Kičeners pavēlēja uzsākt izdedzinātās zemes taktiku, nodedzinot būru lauku saimniecības ar visiem sējumiem un mājlopiem, bet sievietes, bērnus, sirmgalvjus un melnādainos fermu strādniekus ieslogot koncentrācijas nometnēs, kurās valdīja necilvēcīgi apstākļi. Bada un slimību dēļ nometnēs nomira gandrīz 28 tūkstoši būru, tostarp gandrīz puse no visiem būru bērniem. Savas tautas labad būru karavadoņi galu galā nolēma padoties. Viņiem bija iespējas karot un pretoties vēl gadiem ilgi, – taču, ja viss turpinātos kā iepriekš, drīz vien iznīktu būru tauta kā tāda, un vairs nebūtu, par ko cīnīties. Ar 1902. gada 31. maijā parakstīto Ferēnigingas miera līgumu (Treaty of Vereeniging) karš tika izbeigts. Abas būru republikas tika iekļautas Britu impērijas sastāvā ar nākotnē nosakāmām pašpārvaldes tiesībām; būriem tika izmaksāta kompensācija tautsaimniecības atjaunošanai u. tml. Pašpārvaldes tiesības tika pilnībā īstenotas 1910. gadā, no četrām Āfrikas dienvidos esošajām provincēm izveidojot Dienvidāfrikas Savienību – britu domīniju ar tādu pašu konstitucionālu statusu, kā Austrālijai, Jaunzēlandei vai Kanādai. Daudz vēlāk tā pārtaps par mums zināmo Dienvidāfrikas Republiku (DĀR).

Kas tad bija feldmaršals Jāns Kristiāns Smetss (latviešu tekstos ir atrodami arī rakstības varianti “Smatss” un “Smutss”)? Pēc skopajiem enciklopēdiju datiem – dienvidāfrikāņu un britu valstvīrs, karavadonis, filozofs, jurists un botāniķis. Bet es viņu drīzāk aprakstītu šādi. Smetss bija viens no tiem retajiem cilvēkiem, kuriem ir piešķirta īpaša dievišķa privilēģija: savu mūžu izdzīvot tik piepildīti un intensīvi, ka lai nu par ko, bet par veltīgi izniekoto laiku viņam Dieva tiesas priekšā noteikti nebija jātaisnojas. Ir izdotas vairākas biezas Smetsa biogrāfijas un daudzas grāmatas par dažādiem viņa darbības aspektiem, taču pat īss viņa dzīves apraksts šai publikācijai būtu par garu. Tādēļ pacentīšos atstāstīt Smetsa dzīvi tik koncentrēti, cik vien iespējams. Dzimis 1870. gadā turīga būru zemnieka jeb fermera ģimenē britu Kāpas kolonijā. Augstskolas students jau sešpadsmit gadu vecumā. Tad – Kembridžas universitātes students un pēc tam advokāts Anglijā. Valsts prokurors Transvālas Republikā. Sākoties angļu-būru karam, Transvālas prezidenta Paula Krīgera padomnieks, pēc tam būru armijas ģenerālis. Partizānu kara laikā kļuva leģendārs ar to, ka, gatavojot pārdrošu diversijas aktu pret vienu no britu garnizoniem, starplaikos mierīgi sēdēja un lasīja Kanta Tīrā prāta kritiku. Pēc Dienvidāfrikas iekļaušanas Britu impērijā – Dienvidāfrikas Savienības valdības loceklis (dažādos ministru amatos). Pirmā Pasaules kara laikā – Lielbritānijas ekspedīcijas korpusa virspavēlnieks Austrumāfrikā, Deivida Lloida-Džordža kabineta loceklis. Viens no britu kara aviācijas kā atsevišķa karaspēka veida dibinātājiem. Viens no Versaļas miera līguma parakstītājiem. Pēc Pirmā Pasaules kara – Dienvidāfrikas Savienības premjerministrs. 1924. gadā, cietis sakāvi vēlēšanās, nodevās filozofijas un botānikas studijām; šajā laikposmā Smetss pabeidza formulēt savu filozofijas sistēmu – holismu, par kuras “tēvu” viņš joprojām tiek atzīts. 1933. gadā atgriezās politikā: sākumā kā Dienvidāfrikas tieslietu ministrs, bet, Otrajam Pasaules karam sākoties, kā ārlietu un aizsardzības ministrs un premjerministrs. Pieteica karu nacistiskajai Vācijai un nodrošināja Dienvidāfrikas Savienības iesaistīšanos karā Sabiedroto pusē. Otrā Pasaules kara laikā – Lielbritānijas bruņoto spēku ģenerālštāba loceklis; saņēma feldmaršala pakāpi. Kopš 1941. gada ar karaļa Georga VI piekrišanu tika nolemts, ka, ja Lielbritānijas premjerministrs Vinstons Čērčils tiks nogalināts vai citādi pēkšņi nespēs pildīt savus pienākumus, viņa vietā par premjerministru uzreiz kļūs Smetss. Pēc kara beigām – viens no aktīvākajiem Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) izveides dalībniekiem un galvenais ANO Statūtu preambulas autors. 1948. gadā cieta sakāvi vēlēšanās un bija spiests aiziet no politikas. Diemžēl ar Smetsa aiziešanu ir saistīta lielākā kļūda Dienvidāfrikas vēsturē: pie varas nāca Nacionālā Partija ar Daniēlu Fransuā Malānu priekšgalā; tika uzsākta netaisnīgā aparteīda politika, kas noveda valsti daļējā starptautiskā izolācijā un radīja ļoti daudzas līdz šim vēl neatrisinātas problēmas valsts iekšienē.

Vēlos īpaši uzsvērt: Smetss bija vienīgais cilvēks, kurš ir stāvējis klāt gan Pirmā, gan Otrā pasaules kara nobeigumam, un vienīgais cilvēks, kurš ir parakstījis gan Tautu Savienības, gan ANO dibināšanas dokumentus!

Piedāvāju dažus fragmentus no ļoti garās vēstules, kuru toreizējais britu armijas ienaidnieks, trīsdesmit vienu gadu vecais būru ģenerālis Smetss sarakstīja savas partizānu vienības nometnē 1902. gada 4. janvārī – tātad dažus mēnešus pirms angļu-būru kara beigām. Vēstule bija adresēta britu žurnālistam un izdevējam Viljamam Tomasam Stedam (William Thomas Stead, 1849–1912), kurš, pretēji savas valsts oficiālajai politikai, bija nostājies būru pusē. Briti tobrīd jutās noguruši no šā kara un sabiedriskā doma Lielbritānijā arvien vairāk nosliecās par labu tā ātrākai pabeigšanai. Bet pabeigt karu varētu tad, ja būru partizāni noliktu ieročus un padotos. Tos, kuri vēl negribēja padoties (tostarp arī Smetsu) sauca par “Bittereinders”– t. i., tiem, kuri ir gatavi iet līdz “rūgtajam galam” (“die bitter einde” – afrikāneru val., “the bitter end” – angļu val.). Arī pašā Dienvidāfrikā bija būri, kas pret šiem saviem tautiešiem juta dusmas: beidziet taču pretoties, padodieties ienaidniekam, un beidzot būs miers. Kādēļ šie vīri ir joprojām gatavi riskēt ar savām dzīvībām pat šķietami bezcerīgos apstākļos? Kādēļ viņi vispār ir gatavi krist kaujas laukā par savu zemi, tautu un ģimeni? Smetss savā vēstulē to paskaidro – gan savam tiešajam adresātam, gan visiem mums.

Pirms sākat lasīt, īpaši vēlos pievērst Jūsu uzmanību vēstules stilam un valodai. Mūsdienu SMS un WhatsApp laikmetā epistolārā māksla diemžēl ir pilnīgi zudusi, – bet tomēr paturiet prātā, ka šī ir tikai neliela daļa no visas vēstules, un ka pati vēstule ir sarakstīta nevis ērtā kabinetā, bet gan partizānu nometnē – krūmu ielokā, telts priekšā, uz munīcijas kastes sēžot.

Juris Rudevskis

Fragmenti no ģenerāļa Smetsa vēstules

Es vēlos izmantot iespēju no visas sirds pateikties Jums par cēlo un pašaizliedzīgo darbu, kuru jūs darāt savu tautiešu vidū goda un taisnīguma labad. Šā darba dēļ Jūs esat ticis ļauni aprunāts; Jūs ir saukuši par būru piekritēju, par “būru”, par savas tautas ienaidnieku un tās ienaidnieku palīgu. Tā nav Jūsu vaina, ka būri iestājas par brīvību un taisnību, – tikpat skaidri, cik britu tauta tās pašreizējo politiķu vadībā iestājas par despotismu un […] laupīšanu. Jūs atteicāties atmest nacionālā goda un starptautiskā tiesiskuma nostāju tādēļ vien, ka šī nostāja atbilst būru, nevis Jūsu pašu tautas un valdības nostājai šajā konfliktā. Jūs neļāvāt “būru lietas” klātbūtnei ietekmēt Jūsu morālo un politisko spriešanu. Jūs atteicāties aptraipīt Jūsu sirdsapziņu tādēļ vien, ka tieši šobrīd Jūsu valsts valdība ir aizmirsusi, ka arī politikā godīgums ir labākais rīcības veids, un kļūdaini domā, ka Britu impērija ir svarīgāka par Patiesības un Taisnīguma impēriju. Šīs augstsirdīgās pastāvības dēļ visa būru tauta tur Jūs augstā godā un ar pateicīgu interesi noraugās uz Jūsu darbību. Jo arī būri ar savām lūgšanām un pūliņiem ir centušies palikt uzticīgi Patiesībai pasaules vēsturē gandrīz nekad vēl nepieredzētu nelaimju, grūtību un izmisuma apstākļos; arī viņi ir centušies palikt uzticīgi savai pārliecībai un saviem mērķiem. Ar pateicīgu atzinību būri raugās uz Jūsu cēlo darbu, – un ne tikai uz jūsējo, bet arī uz visu pārējo mūsu draugu un līdzjutēju centieniem visā pasaulē. Mūs ļoti mierina un iedrošina tas, ka visā pasaulē dāsnas sirdis pukst kopā ar mūsējām, un tas, ka pat Lielbritānijā mazākums – pie kura pieder daudzi nopelniem bagātie darbinieki politikas, literatūras un zinātnes jomās – atsakās piedalīties šajā klusēšanas sazvērestībā, kas rada lielākas briesmas pašai britu tautai un tās labākajām tradīcijām nekā būriem.

Es vēlētos ar Jūsu starpniecību paust mūsu sirsnīgāko pateicību visiem tiem, kuri – neatkarīgi no tā, vai viņi atbalsta būru lietu vai ne, – ir ziedojuši un joprojām ziedo līdzekļus un pūles mūsu tautas gūstekņiem, sievietēm un bērniem, kuri smok britu cietumos visā pasaulē. Garīgajā pasaules kārtībā pat auksta ūdens krūze ir no svara; kurš gan zina, cik lielā mērā tik dāsnas veltes varēs galu galā izpirkt politiķu kļūdas?

Būru vadoņu grupa Kimberlijas apgabalā. Ģenerālis Kūss Delarejs (1847.-1914.) ir vīrietis ar melno bārdu labajā priekšplānā. Avots: https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Second_Boer_War,_1899-1902_Q68490.jpg

Nebūtu lieki izdarīt dažas vispārējas piezīmes par pašreizējo stāvokli no būru viedokļa. Tas, ko mēs lasām mūsu rokās nejauši nokļuvušos angļu laikrakstos, balstās uz tik pilnīgu elementārāko faktu nezināšanu, ka būtu vērts godīgi un atklāti izskaidrot pašreizējās situācijas galvenos faktus no būru skatu punkta. Cik daudz maldīgas informācijas, kuru tik cītīgi izplata un pavairo britu prese, pamatojas uz reālu nezināšanu un cik – uz ļaunprātību un citiem aplamiem motīviem, to es neuzņemšos teikt. Kad britu valdības loceklis oficiāli deklarē Kopienu palātā […], ka lauku saimniecību iznīcināšana abās Dienvidāfrikas republikās esot nevis britu armijas kolonnu, bet gan pašu spītīgo būru darbs, lai izdarītu spiedienu uz britiem lojālajiem līdzpilsoņiem; kad Čemberlena kungs[1] oficiāli deklarē Kopienu palātā, ka fermu dedzināšanas politika esot beigusies – tajā brīdī, kad gandrīz visas fermas abās republikās tiek dedzinātas un grautas, pildot lorda Kičenera pavēles; kad sākumā tiek apgalvots, ka būru sieviešu un bērnu masveida sadzīšana ieslodzījuma nometnēs jeb “nāves slazdos” (kas tiek smieklīgi neadekvāti dēvētas par “bēgļu nometnēm”) esot notikusi nevis bruņotu spaidu ceļā, bet gan paši šie cilvēki esot kvēli vēlējušies baudīt britu kara iestāžu humāno un labvēlīgo aizsardzību (lai gan katrs britu virsnieks un kareivis Dienvidāfrikā zināja, ka šie nabaga nekombatanti[2] bija pakļāvuši sevi visnežēlīgākajām ciešanām, lai tikai viņus nenotvertu britu armijas kolonnas); kad vēlāk tiek oficiāli paziņots, ka šo cilvēku sagūstīšana, lai arī bruņotu spaidu ceļā, esot notikusi tādēļ, ka būri esot atteikušies uzturēt savas sievas un bērnus (lai gan būri bija apgādājuši savas ģimenes, piepildot fermas ar pārtiku vai pārtikas iegūšanas līdzekļiem neierobežotam laikam, un tieši šis fakts tika izmantots kā iemesls fermu iznīcināšanai); kad, galu galā, Augstais Komisārs min šo pilnīgi izdomāto nevēlēšanos uzturēt savas ģimenes kā galveno ieganstu, lai konfiscētu kustamo un nekustamo mantu tiem drošsiržiem ar lauvas sirdi, kuri joprojām turpina cīnīties kaujas laukā, – te nu mēs ļoti skaidri dzirdam lorda Milnera minētā “melu karnevāla” atbalsis. Taču šī dezinformācija – bez šaubām, labticīgi – tiek izplatīta britu presē un, savienojumā ar citiem pastāvošajiem pārpratumiem un aizspriedumiem, rada sabiedrības apziņā tādu esošā stāvokļa ainu, kas attiecībā pret patiesību ir kā nakts pret dienu. Un, kad paceļas kāds cēls un drosmīgs gars, lai šajā dezinformācijas biezoknī paustu savu godīgo pārliecību, viņam liek apklust vai ar kliedzieniem apslāpē viņa balsi, sakot, ka viņš mudinot būrus turpināt pretoties! Citiem vārdiem sakot, “nesaki patiesību, lai tā gadījumā neuzvarētu.” Taču magna est veritas, et praevalebit.[3]

Būru nepārtrauktās pretošanās pamatā nav atziņa par viņu nostājas taisnīgumu vai britu valdības un armijas pašnāvnieciskās neizdarības nosodījums no tā vai cita individuāla angļa puses; tā balstās uz citiem motīviem, kā es tūlīt paskaidrošu. Un “kušināšanas” politika tikai paātrinās un palielinās šo vilšanos, kas nāk nepārprotami, bet klusītiņām – šo ilūziju sabrukumu, kas ietekmēs ne tikai Lielbritāniju, bet arī Lielo Britāniju [plašākajā nozīmē], un kas var radīt vistālejošākās sekas pašreizējai Britu impērijai.

[…]

Abu Dienvidāfrikas republiku stāvoklis, godīgi sakot, ir tik apstulbinošs, ka to ir grūti aprakstīt. Pat Vilhelms Iekarotājs[4] nebija radījis tik pilnīgu tuksnesi starp Tainas upi un Hamberas līci vienpadsmitajā gadsimtā, cik lords Kičeners Dienvidāfrikā divdesmitajā gadsimtā. Visas lauku saimniecības un to ēkas abās republikās ir nodedzinātas; visa pārtika vai pārtikas iegūšanas līdzekļi – piemēram, visu veidu zemkopības piederumi – ir bez žēlastības iznīcināti. Tās pilsētas, kuras nav okupējuši briti, ir nodedzinātas, un pat baznīcas nav tikušas pasargātas no šīs svētzādzības. Visi dzīvie dzīvnieki – zirgi, liellopi, aitas, cūkas, mājputni, pat suņi – ir nogalināti, un parasti tas ir noticis pārāk šokējošā veidā, lai to aprakstītu. Ne vienu reizi vien esmu licis savām partizānu vienībām piebeigt nabaga lopiņus, kurus britu zaldāti bija sakropļojuši un atstājuši lēnām nobeigties no bada. […] Esmu redzējis stiprus un drosmīgus vīrus ar asarām acīs, jo šo briesmīgo ciešanu skats bija viņus pilnīgi satriecis.

Sievietes, bērni un vīrieši, kas ir pārāk veci, lai karotu, ir tikuši deportēti uz ieslodzījuma nometnēm, un tur – britu karoga labvēlīgajā pavēnī – mirst daudz lielākos daudzumos, nekā karotāji Dienvidāfrikas kaujas laukos. Man pašam visskumjākā aina šajā karā ir bijušas tās ciešanas, kuras izcieta sievietes un bērni, bēgot no sagūstīšanas britu armijas kolonnu rokās. […] Kopā ar saviem mazajiem bērniem viņas patvērās slēpņos, akačainos purvos un stāvošās, ar niedrēm aizaugušās upēs, lūdzot savus vīrus un draugus turpināt cīņu par brīvību un atstāt viņas Dieva aizsardzībā. Kā savvaļas zvēri, zem Lī-Metforda sistēmas šauteņu un Maksima ložmetēju stobriem viņas tika dzītas ārā un sūtītas uz nometnēm, kur dzīve līdzinājās nāvei. […] Šo iemeslu dēļ drosmīgās būru sievietes ir izturējušas tādas grūtības un pārcietušas tādu trūkumu, par kādu var lasīt tikai stāstos par senajiem kristiešu mocekļiem. […]

[…] Es nejautāju, kādas starptautisko tiesību normas atļauj šādu postīšanu un iznīcību. Es tikai formulēju to kā faktu – faktu, ko esmu redzējis pats savām acīm un kas ir ārpus jebkādām šaubām vai strīdiem: quaeque ipse vidi et quorum pars magna fui.[5] […]

Britu militārās varas iestādes ir piekopušas postīšanas taktiku un izturējušās pret nekombatantiem (sievietēm un bērniem) kā pret karagūstekņiem, – ne jau kaut kādu tīri cilvēcisku apsvērumu dēļ, bet gan tādēļ, ka cerēja tādējādi panākt ātrāku kara pabeigšanu. Viņi gaidīja, ka būri nodrebēs, redzot savas mantas pilnīgu iznīcināšanu un savu sievu un bērnu ciešanas. It īpaši šis pēdējais līdzeklis bija domāts, lai trāpītu būriem visjūtīgākajā vietā. Jo ir labi zināms, ka būri ir ārkārtīgi ģimeniska tauta; vīri un sievas, vecāki un bērni ir ļoti stipri pieķērušies viens otram, un visi kopā ir pieķērušies savai mazajai mājiņai veldā,[6] kuru ir apsvētījuši ilgi pacietīga darba gadi, noturīga mīlestība un cēlas atmiņas par pārvarētiem pārbaudījumiem un briesmām. Taču minētās militārās varas iestādes pieļāva vienu liktenīgu kļūdu savos aprēķinos […]. Šī kļūda bija pieņēmums, ka būri ir gļēva un mazdūšīga tauta […]. Vārgu cilvēku pārbaudījumi salauž; viņa mantas un ģimenes izpostīšanas aina vairākumā gadījumu ir pietiekama, lai pilnīgi satriektu viņa garu. No otras puses, drosmīgu un sīkstu garu ciešanas padara spēcīgāku. Viņš nenoslīkst zem nelaimju un netaisnību svara; ja viņš ir patiesi drosmīgs, tās tikai stiprinās viņu lielākiem pūliņiem, lai stātos pretī ļaunajam liktenim un galu galā izrautu no tā rokām cēlo uzvaras kroni.

No Dienvidāfrikas vēstures angļiem būtu bijis jāzina, ka būri – pat nerunājot par viņu militārajām spējām – ir tauta ar neapvaldāmu garu un nesalaužamu mērķtiecību. Viņi būtu varējuši to zināt – taču izvēlējās to nezināt. Attiecībās ar visām mežonīgajām ciltīm, ar kurām viņi pēdējo paaudžu laikā bija kontaktējušies, pieredze bija viņus iemācījusi: viena liela sakāve, kurai seko galvenā ciemata vai krāla[7] nodedzināšana un lopu aizdzīšana, ir pietiekama, lai otrā puse sašļuktu un pakļautos. Un to pašu viņi bija gaidījuši no nicinātā būra – aizmirstot par būru varonīgo izturību pēdējo divu gadsimtu gaitā. Taču izlaupīšanas taktika un vardarbība pret nekombatantiem nebūt neradīja gaidītās sekas; to sekas bija tieši pretējas. Tās atmodināja būru garu no īslaicīgā sastinguma, kuru viņos bija radījušas lorda Robertsa uzvaras; tās ielēja dzelzi vēl dziļāk viņu dvēselēs; tās pakļāva viņus tām traģiskajām ciešanām, kas vienmēr un visur padziļina, attīra un spēcina varoņa garu; un, galu galā, tās skaidri parādīja šiem dziļi reliģiozajiem cilvēkiem, ka Dievs nevar būt šādas impērijas pusē, kas spēj nodarīt tik nelabojamas pārestības un tik nežēlīgi ievainot guļošu ienaidnieku. Un, pat ja Debesspulku Dievs pagaidām vēl nebija ar viņiem, – tad tomēr Gars, Kurš nenolauzīs ielūzušu niedri un neizdzēsīs kvēlojošu degli,[8] bija ar viņiem kopā, lai spēcinātu un uzturētu. Un tā šī politika, kuras mērķis bija salauzt būru garu un novest karu līdz ātrām beigām, iedvesa jaunu drosmi viņu sirdīs, mudinot viņus uz vēl spītīgāku pretošanos un paverot viņiem jaunas izredzes galu galā uzvarēt.

[…]

Un šie ir vīri, kurus Čemberlena kungs, savā vietā Kopienu palātā stāvēdams, nekautrējas nosaukt par laupītājiem un bandītiem. Šie ir tie vīri, pret kuriem Augstais Komisārs ar bērnišķīgu pārgalvību vicina savu proklamāciju par mūžīgu izsūtījumu un vispārēju mantas konfiskāciju. It kā kalni varētu pašķirties deklamāciju un draudu priekšā! It kā izredzētais lauvassiržu pulks, no kuriem ir atkarīga nācijas cerība un kontinenta nākotne, kuri ir stājušies pretī nāvei, zaudējumiem un sērām visos to veidos un formās, tagad beidzot salūzīs, – jo kāds dusmīgs valsts ministrs Londonā apsaukā viņus dažādos vārdos vai viņa apdullušais vietnieks Pretorijā draud ar jauniem sodiem un ierobežojumiem!

[…]

“Cik ilgi šis karš vēl turpināsies?” – šis ir jautājums, kuru uzdod gandrīz ikviens anglis, kad satiek būru. Angļi no visas šīs padarīšanas ir acīmredzami noguruši līdz nāvei. […] Degošā vēlme pēc impērijas slavas un paplašināšanas ir, pēc visa spriežot, jūtami atdzisusi. Katram domājošam britam, – pat visnaidīgākajam pret būriem – sirds dziļumos būtu jājūt, ka šis nožēlojamais pasākums nav atnesis impērijai nekādu slavu […].

Es zinu, cik grūti ir darbīgajam un izglītotajam mūsdienu cilvēkam, kurš ir pieradis domāt par dabas likumiem un visas parādības skaidrot ar fiziskiem vai ekonomiskiem cēloņiem, izprast vai novērtēt ticības milzīgo spēku šīs pasaules lietās; bet, ja viņš šo grūtību nepārvarēs, tad pašreizējais karš visos tā būtiskajos aspektos paliks viņam neatrisināms noslēpums. Īstas ticības sinepju sēkliņa pasaules lietās panāk daudz vairāk nekā varas vai rupja spēka kalni, – un tikai tas, kurš to pilnībā saprot, spēs novērtēt pašreizējās cīņas iekšējo dimensiju.

Būriem kā tautai piemīt ārkārtēja ticība Dievam. Viņu Dievs nav mehāniķis, kurš ir palaidis Visumu kustībā un tagad mierīgi sēž un no ārpuses noraugās uz šo kustību. Viņu Dievs ir tāds kā senebreju Dievs; jeb drīzāk kā senebreju praviešu Dievs – Dievs, Kurš dzīvo, darbojas un no iekšienes dod impulsu pasaules un it sevišķi vēstures kustībām; Kurš no cilvēku kaislībām un centieniem, labiem un ļauniem darbiem veido dievišķo apredzību un kā podnieks uz podnieka ripas sajauc grēku un nelaimi, godpilnos un kaunpilnos darbus Viņa pasaules pārvaldīšanas dievišķajiem nolūkiem. Viņu acīs būru jeb afrikāneru tautas vēsture – no izceļošanas no Eiropas pirms vairākiem gadsimtiem līdz pat šodienai, cauri visām grūtībām, klejojumiem un ciešanām, kas padara to par vienu no romantiskākajām un apburošākajām lappusēm pasaules vēsturē, – nav vienkārši ārējo notikumu pieraksts […], bet gan kustība dvēseles un Dieva iekšējā pasaulē, un šīs kustības iezīmes viņi atrod pilnībā izklāstītas ebreju praviešu rakstos. Praviešu vīzijas viņiem nevis vienkārši attiecas uz Israēlu, bet gan atspoguļo universālās dievišķās pārvaldības darbību visas cilvēces kustībās. Grēka vīzija, pilnīga posta vīzija, gūsta un priecīgās atgriešanās vīzija bija ne tikai Israēlam, bet arī viņiem. Kara gaita, tā negaidītākās grūtības, uzvaru un sakāvju sāpīgā mija, nežēlīgā mantas iznīcināšana un pamestās mājas, bēdu un ciešanu neizkliedētais drūmums – to visu viņu acīs bija jau paredzējuši Jesaja, Jeremija un citi ebreju gaišreģi. Ienaidnieka barbarismu, kas liek aiz kauna nosarkt kristīgās civilizācijas skaistajai sejai, viņi jau bija gaidījuši – jo vai tad Svētajiem Rakstiem nav jātop piepildītiem? Visas šīs lietas, un pat vēl ļaunākas, bija pareģojuši pravieši, un būri ir gatavi ar pacietību un paļāvību nest jūgu, kuru viņiem ir uzlicis ne tik daudz ienaidnieks, cik Dievs. Nekas ienaidnieka rīcībā viņus nepārsteidz. Lordu Kičenera un Milnera necilvēcīgās proklamācijas viņi bija lasījuši un apsvēruši Svētajos Rakstos vēl pirms tās tika pasludinātas Dienvidāfrikā, un pārsteidzošā līdzība starp Bībeles Nebukadnecara un mūsdienu Kičenera rīcību tikai kārtējo reizi apstiprina viņu ticību, ka šie ir Dieva darbi un ka gala iznākumu arī noteiks Viņš.

[…]

Tāda ir viņu ticība Dievam, kas vienlaikus un nepieciešami ir arī ticība viņu pašu dižajam liktenim, – ticība, kurā dievišķais Ideāls saplūst ar tautas praktisko dzīvi un piešķir tai jaunu spēku un cēlāku pašcieņu. Un tādējādi viņu mīlestība pret savu zemi un tautu sakņojas augstākajā mīlestībā pret Dievu, Kurš dod spēku vājajiem un uzvaru taisnajiem; un tādējādi arī viņu praktiskais patriotisms un kaismīgā tieksme pēc brīvības iegūst jaunu, lielāku un plašāku nozīmi. Šādā veidā cilvēks, kurš sāka cīnīties par savu zemi, galu galā cīnās par Dievu, jo ir stingri pārliecināts: ja viņš nodos savu zemi, viņš nodos arī patiesības un taisnīguma lietu. […]

Šādam skatījumam, kas pragmatiskajiem politiķiem šķitīs dīvains un nesaprotams, seko lielākā daļa karalaukā esošo būru; tas izskaidro daudzas lietas, kas citādi uz visiem laikiem paliktu neizskaidrojamas. Apsaukāt viņus par ietiepīgiem grūtgalvjiem vai apmātiem, vai fanātiķiem – tas neko nepaskaidro; ir jāizpēta viņu nacionālās pašapziņas dziļākie līmeņi, lai saprastu viņu vienreizējās neatlaidības īsto cēloni visnecilvēciskāko ciešanu un šķēršļu priekšā. Vienkāršākais skaidrojums ir tāds, ka tieši šīs ciešanas un šķēršļi ir devuši būriem jaunu spēku. Sakāve, zaudējumi un bēdas ir likušas skanēt vēl varenākai mūzikai būra dvēselē. Patriotisms vairs nav vienkārša saikne ar zemi un tautu; tas vienlaikus ir kļuvis par dievišķu saikni.

[…] Būri pašlaik cīnās garā, kas ir līdzīgs agrīno kristiešu mocekļu garam. Viņi klausās ziņojumus par sakāvi un postu, un par viņu sievu un bērnu ciešanām ieslodzījuma nometnēs, ar to mierīgo paļāvību, kas ceļas no pārliecības: tāda ir Dieva griba. […]”

Avots: W. K. Hancock and Jean van der Poel (editors), Selections From the Smuts Papers, Vol. I (June 1886–May 1902), Cambridge: Cambridge University Press, 1966, no. 169, pp. 464–479. No angļu valodas tulkojis Juris Rudevskis.

[1] Džozefs Čemberlens (Joseph Chamberlain, 1836–1914) – britu politiķis, koloniju lietu ministrs. Viens no galvenajiem angļu-būru kara realizētājiem no būru puses. Nākamā Lielbritānijas premjerministra Nevila Čemberlena (Neville Chamberlain) tēvs. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

[2] Nekombatanti – starptautiskajās tiesībās personas, kas tieši nepiedalās karadarbībā (civiliedzīvotāji, medicīnas personāls, armijas kapelāni, cīnīties nespējīgie karavīri, kā arī neitrālas personas).

[3] “Diža ir patiesība, un tā uzvarēs” – latīņu val.

[4] Vilhelms jeb Viljams Iekarotājs (ap 1028–1087) – Normandijas hercogs, kurš 1066. gadā Heistingsas kaujā sakāva pēdējo anglosakšu valdnieku Haroldu Godvinsonu, iekaroja Angliju un pats kļuva par Anglijas karali.

[5] “Viss, ko pats esmu redzējis un kas lielā mērā biju es pats” – latīņu val. Citāts no Vergīlija Eneīdas, II grāmata.

[6] Velds (no nīderlandiešu un afrikāneru veld – ‘lauks’) – Dienvidāfrikā izplatīts subtropu ainavas tips; plaši klajumi, kurus galvenokārt klāj sausi krūmāji, skraja savanna vai stepei līdzīga veģetācija.

[7] Krāls (afrikāneru kraal, no portugāļu curral) – Dienvidāfrikas lopkopju tautu apmetnes tips: apļveida nožogota teritorija ar dzīvojamajām ēkām un ar apaļu lopu aploku centrā; vārda šaurākajā nozīmē – tikai šis aploks.

[8] Atsauce uz Jesajas grāmatu: “Ielūzušu niedri Viņš nenolauzīs, un kvēlojošu degli Viņš neizdzēsīs; uzticīgi Viņš darīs zināmu tiesu pēc patiesības” (Jes. 42:3).

Darvinisms, kristietība un Skola2030

Pēdējos gados no zinātniekiem un teologiem nereti izskan aicinājums veidot zinātnes un reliģijas dialogu. Nav gan zināms, kā uz šāda dialoga ideju skatītos plašāka sabiedrība, sevišķi tā Latvijas sabiedrības daļa, kuras izpratne par reliģiju ir veidojusies padomju izglītības iespaidā. Visdrīzāk, netrūkst tādu cilvēku, kas zinātnes un reliģijas dialogu uzskata par nevajadzīgu, jo pielīdzina reliģiju (vismaz kristietību) krustnešu savulaik uzspiestai tumsonībai. Ja skolu izglītības programmās izpaliek vispusīga reliģiskā izglītība, tad šāda izpratne var viegli saglabāties no paaudzes paaudzē. Arī cilvēkiem, kuri nav tik negatīvi noskaņoti, priekšstati par ticības savienojamību vai nesavienojamību ar zinātni var būt viens no nozīmīgākajiem faktoriem attieksmes veidošanā pret reliģiju. Sabiedrības priekšstati par zinātni un reliģiju būtu interesants socioloģisko pētījumu temats. Jautājums gan nav par vairākuma viedokli, bet gan par patiesības meklējumiem.[1]

Kā šos patiesības meklējumus ievirza valsts izglītības programmas postpadomju Latvijā? Vēl 2000. gadu pirmajā desmitgadē izdotajās dabaszinību mācību grāmatās bija atrodamas tās pašas padomju historiogrāfijas klišejas. Piemēram: “Pēc Romas impērijas sabrukuma Eiropā sākās “tumšie” viduslaiki. Plašumā vērsās māņticība un analfabētisms. (..) 14. gs. Eiropa “pamodās” no garīgā pagrimuma. (..) Sākās zinātnieku cīņa par jaunu pasaules uzskatu. (..) Zinātne pakāpeniski atbrīvojās no reliģijas gūsta.”[2] Padomju historiogrāfijai šādas klišejas bija ērti pārņemt no XIX gadsimta otrajā pusē popularizētiem, lai gan XX gadsimta zinātnes vēsturnieku darbos pamatā atspēkotiem priekšstatiem par zinātnes un reliģijas attiecību vēsturi kā vienu vienīgu konfliktu vai “karu”.

Šķiet, ka jaunākajās dabaszinību programmās, kas saistītas ar projektu “Kompetenču pieeja mācību saturā” (Skola2030), ir izteiktāka vēlme, cik vien iespējams, izvairīties no jautājumiem, kas skar reliģisko pārliecību. Rodas iespaids, ka dabaszinātņu vēsturei mācību programmas pievēršas aizvien mazāk un fragmentārāk. Rezultātā lasītājam, kurš interesējies par zinātnes vēsturi, mācību grāmatās sniegtā informācija var dažkārt likties nepanesami selektīva un vienkāršota. Acīmredzot programmu autori uzskata, ka visa uzmanība jākoncentrē uz jaunākajiem un praktiski pielietojamiem sasniegumiem. Tomēr zinātnes vēstures apguve var būt nozīmīga labākai izpratnei un intereses radīšanai, kalpojot arī kā “tilts” starp dabaszinātņu un humanitāro izglītību.

Tomēr ir vismaz viens temats, kura apguvē ir grūti pilnībā izvairīties no reliģijas un zinātnes attiecību pieminēšanas. Runa ir par dabaszinību un bioloģijas programmās aplūkoto dzīvības rašanos un evolūcijas teoriju. Kādu pieeju projekta Skola2030 autori ir izvēlējušies šo tematu apguvei?

Dabaszinību programmas vidējai izglītībai paraugā rakstīts: “Pastāv vairākas dzīvības izcelšanās teorijas (bioķīmiskā, panspermijas, kreacionisma u. c.), par kurām joprojām notiek diskusijas.” Skolēni, “izmantojot dažādus informācijas avotus, argumentēti diskutē par dzīvības izcelšanās teorijām. Pamato savu viedokli par dzīvības izcelšanās teoriju un evolūcijas (Darvina) teorijas būtību.”[3]

Atstājot ārpus diskusijas panspermiju (tā ir teorija par dzīvības rašanās vietu Visumā, t. i., ārpus Zemes, nevis par pamatproblēmu – kā dzīvība radusies), kā galvenās alternatīvas paliek bioķīmiskā un kreacionisma teorijas. Ar kreacionismu šajā gadījumā acīmredzot ir domāta pārliecība, ka dzīvību uz Zemes ir radījis Dievs. Savukārt bioķīmiskā teorija iekļautos Darvina evolūcijas teorijā kā tās sākotnējais etaps. Jāpiebilst, ka programmā skaidri nošķirta dzīvības rašanās problēma no evolūcijas teorijas, kas ir pareizi un apsveicami.

Interesanti, ko, “izmantojot dažādus informācijas avotus”, skolēni varētu secināt, mēģinot saprast, kura no šīm “teorijām” ir pārliecinošāka. Visdrīzāk, vērtējums daļēji būtu atkarīgs no tā, kāds priekšstats rastos par bioķīmiskās teorijas sekmēm. Mācību grāmatā Bioloģija vidusskolai šīs teorijas nelielais izklāsts rada iespaidu, ka tā dzīvības rašanās problēmu principā ir atrisinājusi, atlicis vien precizēt detaļas.[4] Grūti saskatīt iemeslu, kādēļ vēl jāpiemin kreacionisms kā alternatīva.

Tomēr mācību grāmatās bioķīmiskās teorijas izklāsti parasti pārspīlē šīs teorijas sekmes un noklusē neatrisinātās problēmas. Ja bioķīmiskā dzīvības rašanās teorija būtu tik sekmīga, varētu jautāt: kādēļ tad šūnas nevar radīt laboratorijas apstākļos?[5] Mūsdienu versijas par dzīvības bioķīmisko rašanos uzsvaru liek uz ribonukleīnskābju (RNS) katalītisko aktivitāti, ieviešot terminu “RNS pasaule”. Tomēr, papildus konkrētām problēmām (piemēram, attiecībā uz RNS sintēzi, stabilitāti un zemo katalītisko efektivitāti salīdzinājumā ar proteīniem), grūti atrast teorijas izklāstu, kas secīgi un saprotami izskaidrotu, kā no hipotētiskajām RNS pasaules “protošūnām” varēja rasties īstas šūnas, kurās ģenētiskās informācijas nesēja lomu pilda DNS, bet ķīmisko reakciju katalizatora lomu – proteīni.

Atgriežoties pie minētās mācību programmas, var pieņemt, ka, pieminot kreacionismu vismaz kā iespēju, autorus ir vadījusi vēlme ievērot toleranci pret dažādām reliģiskām pārliecībām. Tas varētu nozīmēt atsacīšanos no negatīva kristietības vērtējuma dabaszinātņu izglītības kontekstā. Var iedomāties, ka daži ateistiski noskaņoti vecāki šo pieeju uzskatītu par reliģiskas tumsonības ievazāšanu zinātniskajā izglītībā.

Tomēr, arī neatkarīgi no ateistu rūpēm par bērnu izglītošanu, šāds skatījums uz dzīvības rašanos un evolūciju zinātnes un reliģijas attiecību kontekstā nav izvēlēts veiksmīgi. Būtībā tas prasa izšķirties, kam ticēt – zinātnei vai Dievam, uzturot spēkā zinātnes un reliģijas attiecību konflikta ideju. Kaut arī minētajā bioloģijas mācību grāmatā teikts, ka dažādās pieejas dzīvības izcelšanās problēmas izpratnē ir “principiāli atšķirīgas”, kreacionisms ir nodēvēts par “teoriju”, tādējādi pielīdzinot to zinātniskai hipotēzei, kura tad nākotnē varētu tikt pārbaudīta ar dabaszinātņu metodēm. Atbilstoši šādam izklāstam viegli var rasties iespaids, ka ideju par Dievu var uzturēt spēkā vienīgi neatrisinātu dabaszinātņu “balto plankumu” vai “spraugu” (angļu val. gaps) aizpildīšanai. Šādu izpratni par Dieva lomu tās kritiķi mēdz apzīmēt kā God of the Gaps (“balto plankumu Dievs”).

Problēmu ar God of the Gaps veida argumentāciju nav grūti saskatīt. Ja šādu argumentu postulē izolēti, nepārzinot plašāku reliģijas filozofijas un dabas teoloģijas jautājumu kontekstu, to var saprast vienkārši kā argumentu, kas balstās nespējā pagaidām izskaidrot kādu dabas parādību vai notikumu. Nākotnē viens vai otrs zinātnes “baltais plankums” – šajā gadījumā dzīvības rašanās – var tikt aizpildīts ar labākiem naturālistiskiem izskaidrojumiem, piemēram, kādu pārliecinošāku bioķīmiskās evolūcijas teoriju, rezultātā Dieva lomai aizvien mazinoties.

Vēl viena problēma ar kreacionismu, kā tas skatīts minētajā mācību grāmatā, ir tā dažādie un neskaidrie formulējumi, kas skolas vecuma lasītājiem domātā tekstā ir nevietā. Kreacionisms ir raksturots gan kā dzīvības rašanās, gan arī kā dzīvās dabas daudzveidības rašanās izskaidrojums ar dievišķu iejaukšanos. Vēl ir minēts “progresīvais kreacionisms”, kas “atzīst organismu evolūciju”, taču jaunu sugu rašanos “viņi skaidro ar tiešu Dieva iejaukšanos dabas norisēs”. No teksta grūti saprast, kāda veida evolūciju šis kreacionisms atzīst. Droši vien domāts, ka progresīvais kreacionisms kā dabiski izskaidrojamu atzīst vienīgi mikroevolūciju sugu ietvaros, bet ne sugu veidošanos un makroevolūciju. Lasītājam var viegli rasties iespaids, ka visi minētie kreacionismi ir tādi paši God of the Gaps veida argumenti, kuri, ņemot vērā grāmatā minēto evolūcijas teorijas izklāstu, kļūst aizvien nevajadzīgāki, zinātnei attīstoties.

Citas izpratnes par kreacionismu, piemēram, kreacionisma doktrīnas attīstība katoļu teoloģijā, mācību grāmatā nav pat pieminētas. Evolūcijas teorijas kontekstā var minēt divu pāvestu formulēto nostāju. 1950. gadā Pijs XII enciklikā Humani generis rakstīja, ka baznīca nenoliedz diskusijas un pētījumus par evolūciju, ieskaitot cilvēka ķermeņa izcelšanos no iepriekš eksistējošas matērijas, bet vienlaikus postulē, ka cilvēka dvēsele ir Dieva tiešas radīšanas rezultāts. 1996. gadā Jānis Pāvils II no jauna atgriezās pie šīs enciklikas, atbalstot tajā pausto, bet piebilstot, ka jaunāku zināšanu rezultātā evolūcijas teorija ir atzīstama “par vairāk nekā hipotēzi”.[6]

Varētu iebilst, ka šāds skatījums, runājot konkrēti par cilvēka prāta un apziņas evolūciju, arī atgādina God of the Gaps veida argumentāciju. Tomēr izpratne par cilvēka dvēseles un apziņas eksistenci ir metafizisks, nevis vienīgi empīriski noskaidrojams jautājums. Lai arī kāda korelācija netiktu atrasta starp fizikālu sistēmu darbību un apziņas parādībām, atklāts paliek jautājums: kāpēc šādai fizikālai sistēmai (lai arī cik sarežģītai) būtu jārada subjektīvi apziņas stāvokļi?

Jāpievērš uzmanība, ka God of the Gaps argumentu kritikai var būt divējāda, gluži pretēja motivācija. Viena iespēja ir, ka šī kritika aicina atturēties no ne sevišķi labu argumentu izmantošanas reliģijas apoloģētikā. No otras puses, God of the Gaps argumentus var kritizēt ateisti, apgalvojot, ka Dieva loma pasaules izskaidrošanā ir aizvien samazinājusies, un paužot pārliecību, ka nākotnē “universālais darvinisms” izskaidros ne vairs tikai dzīvības evolūciju, bet visas zinātniskās un filozofiskās problēmas – no apziņas līdz pat Visuma (vai Multiverse jeb daudzu Visumu) eksistencei. Šādi universālie darvinisti no God of the Gaps argumentu kritikas, varbūt pašiem to nemanot, nonāk “balto plankumu naturālisma” (Naturalism of the Gaps) pozīcijā, t. i., ticībā un cerībā, ka metafiziskais naturālisms nākotnē noteikti aizpildīs visus “baltos plankumus” realitātes izpratnē.

Ieskicējot darvinisma un kristietības dialogu

Atgriežoties pie dabaszinātņu mācību grāmatām reliģijas un zinātnes attiecību kontekstā, grūti atrast piemērotākus formulējumus par tiem, kādi atrodami ASV Nacionālās zinātņu akadēmijas izdevumā par evolūcijas teorijas mācīšanu skolās. Atbilde uz jautājumu “Vai iespējams ticēt Dievam un vienlaikus atzīt evolūciju?” ietver šādu formulējumu:

“Daudzi jūdaisma un kristietības reliģijām piederīgie cilvēki tic, ka Dievs darbojas pasaulē caur evolūcijas procesu. Tas nozīmē, ka Dievs ir radījis gan pasauli, gan veidu, kā radītās būtnes var laika gaitā pielāgoties mainīgajai videi. (..) Reliģija un zinātne atbild uz atšķirīgiem jautājumiem. Zinātne neatbild uz jautājumu, vai Visumam un cilvēka eksistencei ir mērķis. (..) Neviens izziņas ceļš nevar sniegt visas atbildes uz cilvēku uzdotajiem jautājumiem. (..) Zinātne ir dabiskās pasaules izziņas veids. Tā aprobežojas ar dabiskās pasaules izskaidrošanu ar dabisku cēloņu palīdzību. Zinātne neko nevar pateikt par pārdabisko. Jautājums par Dieva eksistenci ir jautājums, kura priekšā zinātne ir neitrāla.”[7]

Protams, šie īsie postulāti daudzus mācību satura, filozofiskus un teoloģiskus jautājumus atstāj neatbildētus: piemēram, kā reliģiskajā izglītībā no mītiski burtiskās ticības un antropomorfiskā Dieva tēla izaugt līdz nākamajām ticības attīstības stadijām.[8]

Citētais teksts arī atstāj nepieminētu dabas teoloģiju – dabaszinātņu atziņās balstītu argumentāciju par labu teisma saprātīgumam. Kā piemēru var minēt debates, kas pēdējos gadu desmitos ir atjaunojušas interesi par dabas teoloģiju – par Visuma fizikālo likumu un konstanšu “smalko saskaņotību” (fine-tuning), bez kura dzīvības rašanās un evolūcija vispār nebūtu iespējamas. Reliģijas un zinātnes dialoga vietā minētie formulējumi drīzāk pauž nostāju, ka runa ir par divām pilnīgi atšķirīgām un savstarpēji neatkarīgām jomām, starp kurām nav nekādas saskarsmes. Taču bioloģijas mācību programmas kontekstā šādu pieeju var saprast arī kā pragmatisku mērķu vadītu: zinātnes un reliģijas attiecību izpratne ir saistīta ar nepieciešamību pārlūkot tik plašu tēmu loku, ka šajā kontekstā to nebūtu praktiski iespējams izvērst.

No otras puses, cilvēki, kurus var dēvēt par ateisma fundamentālistiem, nepiekristu samiernieciskajiem formulējumiem par reliģijas un zinātnes savienojamību. Viņi apgalvotu, ka no Darvina evolūcijas teorijas nešaubīgi izriet ateisms. Šāda nostādne ir izplatīta populārzinātniskajā literatūrā, un laikam tāpēc arī daudzi kristieši tai ir pievienojušies. Tādu kreacionisma virzienu izplatību, kas vai nu pilnībā noliedz dzīvības evolūciju, vai vismaz darvinisma atzītos evolūcijas cēloņus, var skaidrot kā pretreakciju uz šo nostādni.

Šajā kontekstā jāmin arī viedoklis, ka Darvins savu teoriju radīja nevis dabaszinātnisku novērojumu rezultātā, bet gan aprakstot dabā notiekošo atbilstoši sava laika Anglijas sabiedrības tendencēm, t. i., XIX gadsimta pirmās puses industrializācijas un mežonīgā kapitālisma laikā. Šāds redzējums gan ir vienpusīgs, jo ignorē Darvina daudzveidīgās dabaszinātniskās intereses un novērojumus, tomēr arī tajā ir savs patiesības grauds. Vienā savas teorijas aspektā Darvins tiešām ieguva zināmu “atklāsmi” no garīdznieka un apgaismības progresa ideju kritiķa Tomasa Maltusa darba par cilvēku “populācijas principu”. Iespējams, cits dabaspētnieks, sevišķi ārpus tā laika Anglijas sociālā konteksta, evolūcijas teoriju būtu formulējis, liekot citus akcentus un lietojot citu metaforu Maltusa piedāvātās frāzes “cīņa par eksistenci” vietā.[9]

Neraugoties uz ārējo kultūras faktoru ietekmi, darvinisms pamatā tomēr ir dabaszinātniska teorija, kas mēģina izskaidrot, kāpēc notiek dzīvības evolūcija. Tā nav ideoloģija vai ētikas mācība. Darvinismu var izmantot kā ideoloģisku ieroci, piemēram, ateisma propagandā, taču evolūcijas teorijas ateistiska interpretācija nav jāpieņem par pašsaprotamu.

Kā alternatīvu ateistiskai darvinisma interpretācijai var minēt ievērojamā XX gadsimta ģenētiķa Teodosija Dobžanska (Theodosius Dobzhansky, 1900–1975) skatījumu. Dobžanskis piedzima Krievijā, bet 1927. gadā izmantoja iespēju pārcelties uz ASV, kur 1937. gadā publicēja darvinismu un ģenētiku sintezējošu pētījumu Ģenētika un sugu izcelšanās. Bioloģijas mācību grāmatās bieži citē Dobžanska rakstīto, ka “bioloģijā viss iegūst jēgu vienīgi evolūcijas gaismā” (“nothing in biology makes sense except in light of evolution”). Parasti gan nepiemin, ka, atšķirībā no vairākuma XX gadsimta vadošo evolucionistu, kuri bija ateisti vai agnostiķi, Dobžanskis atklāti pauda savu kristīgo ticību. Evolūcijas atzīšana viņa skatījumā bija saskanīga un savstarpēji papildinošās attiecībās ar kristietību: “Kristietība ir savā būtībā evolucioniska. Tā atzīst, ka vēstures jēga izpaužas progresīvā attīstībā no Radīšanas caur Pestīšanu uz Dieva pilsētu.”[10]

Šāda kreacionisma skatījumā dabas pasaule ir radīta kā “stāsts”, nevis kā pabeigts mehānisms. Dzīvības evolūcijas process nav vienīgi konkurence un cīņa par eksistenci, bet arī jaunu vērtību radīšana.[11]

Evolucionārās bioloģijas un kristietības attiecību skaidrošana nav vienkāršs uzdevums, jo tas aptver ārkārtīgi plašu jautājumu loku.[12] Tomēr ir iespējams virzīties tālāk par šī temata izpratni vienkāršotas viltus dilemmas formā, kas prasa izšķirties starp ticību Dievam vai ticību Darvinam.

[1] I. Plūme, “Kristīgā ticība un zinātne” // 2021, Portāls Telos.lv: https://telos.lv/kristiga-ticiba-un-zinatne/

[2] Piemēram, V. Rēvalds, Fizikas un tehnikas vēstures lappuses. LU Akadēmiskais apgāds, 2006, 9. lpp. Tie paši apgalvojumi izteikti 2009. gadā izdotajā autoru kolektīva sastādītajā mācību grāmatā Dabaszinības 10. klasei (apgāds Lielvārds).

[3]https://mape.skola2030.lv/materials/pKun75V8Cx7D38fDnuWBXR

[4] L. Sausiņa, Bioloģija vidusskolai. 1. Dzīvo organismu daudzveidība un evolūcija. Zvaigzne ABC, 2008, 2010, 2014, 2019. “Hipotēzes par dzīvības rašanos uz Zemes” skaidrotas 158.–161. lpp.

[5] 2010. gadā parādījās ziņas par “mākslīgās dzīvības” radīšanu, ko veica ASV zinātnieku grupa Kreiga Ventera vadībā. Runa ir par mākslīgā genoma (baktērijas hromosomas) sintēzi, taču jāņem vērā, ka par šī genoma “mājvietu” kļuva jau pastāvoša baktērijas šūna.

[6] Citēts pēc St. J. Gould, Rocks of Ages. Science and Religion in the Fullness of Life. Vintage, 2002, pp. 75–82.

[7] National Academy of Sciences. Teaching About Evolution and the Nature of Science. 1998, p. 58.

[8] L. Geikina, Mācīties būt … un dzīvot kopā! Reliģiskā izglītība valsts skolās: Latvijas un Eiropas pieredze. SIA “Izdevniecība Drukātava”, 2013, 2. nodaļa.

[9] P. Bowler, Darwin Deleted. Imagining a World without Darwin. The University of Chicago Press, 2013.

[10] Citēts pēc M. Ruse, Monad to Man. The Concept of Progress in Evolutionary Biology. Harvard University Press, 2009, p. 397. Līdzīgus uzskatus ir paudis ilggadējais ASV Cilvēka genoma projekta vadītājs Frānsiss Kolinss: Fr. Collins, The Language of God. A Scientist Presents Evidence for Belief. Free Press, 2007.

[11] H. Rolston, Genes, Genesis and God: Values and their Origins in Natural and Human History. Cambridge University Press, 1999.

[12] M. Ruse, Can a Darwinian be a Christian? The Relationship between Science and Religion. Cambridge University Press, 2000.

Tā, it kā nekas nebūtu noticis

un neatdod mani aizbraukt
ar melnajiem naida ratiem
bet pārnes no karalauka
tā kā brāli kā dēlu kā vīru

Knuts Skujenieks, “Pēc skaudra maiguma”

Karš nav ne jauna, ne reta parādība cilvēces vēsturē. Pulicera balvu saņēmušo vēstures pētnieku Vila Dirāna un Arielas Dirānas grāmatā Vēstures mācības (1968)[1] konstatēts, ka pēdējos 3421 gados karš nav bijis vien 268 no tiem, turklāt šie gadi neatrodas vienkopus, bet ir izkaisīti kā mazas saliņas lielā okeānā. Ja mums, kā kādreiz romiešiem, būtu uzbūvēts dievībai Jānusam veltīts templis ar vārtiem, kurus varētu aizvērt tikai tad, kad pasaulē nav kara, iespējams, mēs labāk saprastu, cik liela svētība un rets brīnums ir miers.

Runājot par karadarbību Ukrainā, kas norisinās pavisam netālu no Latvijas, būtu nepieciešams noskaidrot, kas šoreiz ir citādi un kāpēc tik daudzas valstis nolēmušas nepalikt vienaldzīgas pret it kā taču kārtējo karu garajā vēstures gaitā. Izskan publiski apgalvojumi, ka 21. gadsimtā šādi notikumi vairs nav iedomājami.[2] Cilvēkos valda stipra neizpratne un šoks gan par nežēlību pret civiliedzīvotājiem, gan to, ka tehnoloģiskā attīstība nav atcēlusi senākas karadarbības formas. Taču iespēju, ka uz to visu varētu arī vispār nereaģēt, neviens oficiāli nav atcēlis.

Mēģinot iejaukties notikumu gaitā, 2022. gada 2. martā Ņujorkā ANO Ģenerālā asambleja pieņēma rezolūciju “Agresija pret Ukrainu”. Ar šo rezolūciju tika izteikts starptautiskās sabiedrības nosodījums Krievijas iebrukumam Ukrainā, kā arī Baltkrievijas iesaistei un Krievijas atbalstam nelikumīga spēka pielietošanai. Rezolūcija pieprasīja nekavējoties pārtraukt militārās aktivitātes un izvest Krievijas karaspēku no Ukrainas teritorijas. Balsojumā rezolūciju atbalstīja 141 valsts. Piecas valstis (ieskaitot Krieviju) balsoja pret, 35 valstis atturējās, bet 12 nepiedalījās balsojumā.[3] Vienprātības nebija, taču lielais vairākums nobalsoja par.

Šāda politiska apvienošanās un vairākuma nostāja ļāva pievērsties plašākam pasākumu lokam. Valstiskā mērogā atbildes izvērš daudzās frontēs vienlaicīgi – ir pārtraukta ekonomiskā sadarbība un kultūras apmaiņa, virtuālajā telpā nobloķēti karu slavinoši mediji un indivīdi, ieviesti sankcijām pakļaujamo personu un institūciju saraksti. Austrumeiropas teritorijā parādījās atsevišķas Padomju savienību un Sarkano armiju slavinošu pieminekļu nojaukšanas iniciatīvas.[4] Turklāt sabiedrības vairākuma atbalsts šiem pasākumiem apliecināja, ka tas nebija tikai valdošās elites uzskats. Arī pārējie iedzīvotāji bija līdzīgās domās. NATO Stratēģiskās komunikācijas izcilības centra direktors Jānis Sārts intervijā “Panorāmai” 2022. gada 11. maija vakarā sacīja: “Ir jāsaprot, ka mēs kā sabiedrība, lai arī karš nenotiek šeit Latvijā, jūtamies kā karā.”[5] Ja Latvijā karš notiek civiliedzīvotāju galvās, tad attiecīgi sabiedrības reakcijas vairs nav miera laika reakcijas. Šī kara ielaišana savā dzīvē plašākā nozīmē saistās ar jauniem ikdienas ieradumiem.

Karu nav iespējams ignorēt. Lai labāk saprastu, kādas neparedzamas sekas var būt ignorancei, ir vērts noskatīties austriešu režisora Mihaela Hānekes filmu Baltā lente (2009). Filmā attēlota dzīve nelielā Ziemeļvācijas ciematiņā, kuras mierīgo ritējumu pārtrauc nežēlīgu noziegumu virkne. Amerikāņu žurnālists un kultūras kritiķis Entonijs Olivers Skots par šo filmu ir teicis, ka tās pēdējie kadri iedveš šausmas nevis tāpēc, ka apkopo un noslēdz pēdējās divas ar pusi stundās notikušo, bet tāpēc, ka ciemata dzīve šķietami turpinās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Visi saprot, ka ir notikuši nežēlīgi noziegumi, taču vainīgie tā arī nav saukti pie atbildības un turpina nesodīti dzīvot mūsu vidū. Īsi pēc tam sākas Pirmais pasaules karš.

Tomēr, izvēloties savu pozīciju attiecībā pret notiekošo, ir jāizdara grūta izvēle starp kārtējo instinktīvo ļaušanos emocijām un apdomīgumu, balstoties iepriekš uzkrātā vēsturiskā pieredzē. Citu valstu iedzīvotājiem nebūtu jāizturas tā, it kā viņi paši atrastos karā vai kādas šausmu filmas sižetā, bet gan jāapzinās, ka viņi ir pozīcijā, no kuras ir iespējams palīdzēt, jo pie viņiem kara nav. Maldīgi ir domāt par vienu piemērotu rīcību attiecībā pret ukraiņiem, krieviem un citu valstu iedzīvotājiem ārpus šī konflikta epicentra. Vieniem tās ir mājas un ģimenes, kuras jāaizsargā, otriem tā ir ilūziju sagraušana pašiem par savu valsti un sabotāžas ceļu atrašana, citiem palīdzības resursu koncentrēšana un palīdzības robežu apzināšanās. Cilvēkiem ārpus konflikta joprojām būtu vēlams būt draudzīgiem, psiholoģiski noturīgiem, taisnīgiem, mēreniem un loģiskiem. Līdzjūtība pret cietušajiem nerodas, tikai iztēlojoties sevi viņu vietā. Gluži otrādi, tas pat var traucēt sniegt palīdzību, jo nav iespējams tikt pāri savām emocijām un aizsardzības reakcijām. Turklāt emocijas var tikt ātri izsmeltas un pāriet. Drīzāk būtu jāapsēžas un jāatbild uz jautājumu: vai es esmu gatavs dzīvot pieticīgāk un strādāt smagāk, lai apmaksātu dienu no dienas pieaugošos rēķinus un nodrošinātu sev un savai ģimenei un varbūt vēl kādam ēdienu un jumtu virs galvas? Kas šajā situācijā man dos spēku un neļaus pazaudēt dzīvesprieku? Un vai man ar to pietiks līdz šī kara beigām?

Pat ja personīgi mobilizējamies un ziedojamies, iespēja vainīgos sodīt joprojām ir atkarīga no spēku samēra. Ja ļaundaris izrādās spēcīgāks un netiek pilnībā sakauts, to krimināli sodīt īsti nav iespējams. Atvēsinot mūsu prātus, jurists Māris Lejnieks iespēju, ka nākotnē Vladimirs Putins un Krievijas armijas ģenerāļi tiks tiesāti, komentē šādi: “Atgādināšu, ka Slobodans Miloševičs uz apsūdzēto sola Hāgā nonāca tāpēc, ka Dienvidslāvijā mainījās valdība un pie varas nāca tāda valdība, kura bija ieinteresēta pārtraukt konfliktu ar pārējo pasauli un ANO tajā skaitā. Valdība pieņēma ļoti smagu lēmumu izdot kriminālvajāšanai Miloševiču un virkni personu no augstākās militārās vadības. Būtu pilnīgi bezcerīgi šobrīd prasīt Krievijai izdot Putinu un Krievijas ģenerāļus. Taču, ja notiktu kaut kāds brīnums un Krievijā mainītos vara, kura būtu ieinteresēta tomēr atjaunot sadarbību ar visu pārējo pasauli, tad kā viens no šādiem žestiem varētu būt arī šādu personu izdošana kriminālvajāšanai Starptautiskajai krimināltiesai. Šādā gadījumā pastāv iespēja, ka šīs personas varētu saukt pie atbildības arī pati Krievija.”[6] Respektīvi Vladimira Putina nonākšana uz apsūdzēto sola nebūt nav tik viennozīmīga.

Iespēja nodrošināt taisnīgu risinājumu pastāv tikai tajās teritorijās un sabiedrībās, kuras ir vienisprātis, ka šis taisnīgums ir nepieciešams. Lai arī par kara noziegumiem ir notiesāts pirmais krievu armijas karavīrs, 21 gadu vecais Vadims Šisimarins, un viņam piespriesti 10–15 gadi apcietinājuma,[9] skaidrs, ka tas bija iespējams tikai tāpēc, ka viņš ir kara gūsteknis, kurš nonācis šādā taisnīgumu pieprasošā teritorijā.

Uz taisnīgumu ir jāpastāv, par to ir jācīnās, cik vien ir iespējams. Taču nebūtu gudri iedomāties, ka tāpēc to uzreiz panāksim vai ka cīņa par taisnīgumu vienmēr noslēdzas ar absolūtu uzvaru. Taisnīgums ir kaut kas lielāks par uzvaru karā vai kādā kaujā. Tas ir mūžīgi klātesošs izaicinājums abām karojošajām pusēm. To izvēlas pieņemt vai noraidīt ikviens no mums – vai nu stājoties pretī ļaunumam, vai arī sadarbojoties ar to. Daudzi cilvēki var savas dzīves laikā nepiedzīvot uzvaru vai netaisnīga režīma sabrukumu, bet tas nenozīmē, ka viņi nepiedzīvos taisnīgumu. Taisnīguma piepildījums vieglāk ieraugāms, ja uz to skatās no mūžības perspektīvas. Impērijas agrāk vai vēlāk sabrūk, un zemiskums atspēlējas.

Vēlos noslēgt šo tekstu ar diviem piemēriem no Rietumu civilizācijas literatūras klasikas. Viljama Šekspīra lugā Ričards III attēlotais valdnieks ir varaskārs, viltīgs un nežēlīgs slepkava, kurš rīkojas pēc devīzes – mērķis attaisno līdzekļus. Viņam nav bijis svēts ne cilvēku, ne Dieva likums un viņš savā ceļā atstājis vien līķus un asiņu straumes. Lugas notikumi risinās Sarkanās un Baltās rozes kara noslēdzošajā fāzē, kad savā starpā par varu cīnījās divas dinastijas – Jorku un Lankasteru. Karš ilga 32 gadus, un ir aplēsts, ka tajā gāja bojā 20 000–30 000 vienkāršo karavīru un bruņinieku, kā arī dažas feodālās aristokrātijas dzimtas. Kara beigu posmā abu dinastiju pārstāvju domāšanu un rīcību karš bija deformējis tik spēcīgi, ka skatīt Ričardu III, lai arī viņš ir galvenais ļaunais varonis, kā vienīgo vainīgo būtu sekli. Cilvēki ar viņu sadarbojās, un Ričarda morāles trūkums viņus īpaši nešokēja – līdz punktam, kad tas pavērsās pret viņiem pašiem.

Lugas sākuma daļā izskan dusmu un sāpju plosītās karalienes Margaritas (varu zaudējušās Lankasteru dinastijas pārstāves) lāsti, kas veltīti Ričardam:

Ja debesīm vēl ir kāds sods vai sērga,
Kas pārspēj visu, ko es zinu nosaukt,
Lai taupa to, līdz pilns tavs grēku mērs,
Un tad lai savas dusmas gāž uz tevi,
Šīs bēdu zemes miera traucētāju!

Un, patiesi, kad grēku mērs ir pilns (bet ne ātrāk) un Ričarda intrigu rezultātā ir miris viņa brālis, sieva, visi draugi un sabiedrotie, sākas izšķirošā kauja starp viņu un Ričmondu no Lankasteru dinastijas. Kaujā Ričards III iet bojā. Savukārt Ričmonds pirms uzbrukuma savus kareivjus uzrunā šādiem vārdiem:

Tik turiet prātā, mīļie kara biedri:
Mums Dievs un labais nolūks spēku dod;
Mūs sarga spīdzinātās dvēseles
Un svēto pulks ar savām lūgšanām
Kā mūris augsts, un visi pretinieki
Mums mīļāk novēl uzvaru kā tam,
Kam viņi seko. Tiešām, kas viņš ir?
Ļauns varmāka un ļaužu nāvētājs,
Kas uzkāpis un valda asinīs;
Tas ieguvis ar viltu, kas tam ir,
Un nonāvējis savus palīgus.[7]

Latvijas kontekstā interesanti pieminēt, ka 2014. gadā, kad tapa jauns Ričarda III atdzejojums, tas tika papildināts ar šādu tulkotāja Jāņa Elsberga komentāru: “Darbs ar tulkojuma pirmvarianta noslēdzās laikā, kad Ukrainas tauta tika vaļā no sava korumpētā un prokrieviskā prezidenta Janukoviča, bet Krievija, kā zināms, negrasījās ar to samierināties… Tulkojot man nezin kāpēc Ričards brīžiem rādījās prezidenta Putina ģīmī, un Šekspīrs likās dzīvāks par dzīvu un joprojām vajadzīgs mūslaiku lasītājiem.”[8]

Otrs piemērs ir 14. gadsimta izcilā dzejnieka un filozofa Dantes poēma Dievišķā komēdija (izdota latviski 1994. gadā, Valda Bisenieka tulkojumā). Cilvēki jau pirms daudziem gadsimtiem bija dziļi pārdomājuši taisnīguma problēmu. Un secinājuši, ka taisnīgums, visticamāk, savā pilnīgajā formā iestāsies tikai pēc šīs zemes gaitām.

Dievišķās komēdijas 12 dziedājumā ir aprakstīts septītais elles loks, kura pirmajā joslā vārošu asiņu upē Flegetontā slīkst izvarotāji, tirāni un laupītāji – visi tie, kuri rīkojušies vardarbīgi pret saviem līdzcilvēkiem. Dzīves laikā tiem, kuru nodomus pavada asiņu straumes, pēc nāves tās nekur nav pazudušas. Līmenis, līdz kuram katrs grēcinieks iegrimst vārošajās asinīs, ir atkarīgs no vardarbības daudzuma; daži izpelnījušies tajās slīkt pat līdz uzacīm.

Un pasaulei drīz nāca pārbaudījums.
Un izgruva šīs sirmo klinšu grēdas –
Tas pārvērtībai bija ievadījums.
Nu redzam mēs šī notikuma pēdas.
Bet drīz būs asins upe, kurā vārās
Tie vardarbīgie – drausmas viņu bēdas!
Ak, dvēseles jūs niknās, akli kārās!
Kam dzīvē īsajā vēl sējāt nāvi?
Lāsts tam, kas naidā citam klātu skārās!

Tikmēr taisnajiem, kuri nav padevušies pasaules zemiskajām kaislībām, paredzēta cita vieta, par kuru var izlasīt trešajā grāmatā ar nosaukumu “Paradīze”.

[1]https://www.amazon.com/Lessons-History-Will-Durant/dp/143914995X

[2] “21. gadsimtā cilvēki dzīvo savas ikdienas dzīves. Nav pat iespējams aptvert to, kas tur notiek un ir noticis. Mūsu paziņu vidū ir tik daudz mirušo! Manas divas kolēģes ir nogalinātas, cilvēkiem norauj ekstremitātes un tiek nogalinātas veselas ģimenes, tas pat šausmu filmās nav iedomājams.” (https://www.la.lv/es-neatgriezisos-mariupole-ka-dzivot-talak-ukrainiete-viktorija-raudot-stasta-ka-nolemusi-palikt-latvija) “21. gadsimtā, kad esam teju gatavi sūtīt cilvēkus uz Marsu un tehnoloģijas kopumā ir strauji attīstījušās, nebija iedomājams, ka atkārtosies notikumi, kas piederēja 20. gadsimtam, kad ar lielgabaliem un tankiem valstis karoja savā starpā.” 16.03.2022. Intervija ar Andri Ameriku (https://www.leta.lv/es/item/5CB27E40-ED02-44CF-A1CD-9881B4300CE7/jaunumi:interview)

[3]https://www.mfa.gov.lv/lv/jaunums/latvija-un-parliecinoss-ano-dalibvalstu-vairakums-atbalsta-ano-rezoluciju-par-krievijas-agresijas-nosodijumu-pret-ukrainu?utm_source=https%3A%2F%2Fwww.google.com%2F

[4]https://www.rferl.org/a/soviet-monument-destroyed-war-ukraine-russia/31823629.html

[4]https://replay.lsm.lv/lv/ieraksts/ltv/261128/panorama

[5]https://www.la.lv/haga-butu-gruti-pieradit-ka-putins-pats-ir-veicis-kara-noziegumus-pret-cilveci-saruna-ar-juristu-lejnieku

[6]https://www.theguardian.com/world/2022/may/12/first-russian-soldier-to-go-on-trial-in-ukraine-for-war-crimes

[7] Friča Adamoviča atdzejojums. Pirmpublicēts 1902. gadā, šeit no Šekspīra Kopotu rakstu 1. sējuma, Rīga, 1963.

[8]https://jaunagaita.net/jg288/JG288_Sekspirs.htm

San Vanna

Eju pa rudenīgu mežu, pilnu ar trūdošām lapām. Sausās lapas šalc man zem kājām. Egles ar samtainām ķepām noglauž seju. Lūk – pie celma baravika! Pat divas! Es nogriežu baravikas un jūtu sēņu smaržu. To cepurīšu gaiši brūnajās grumbās paslēpusies rasa. Ielieku sēnes grozā un pieceļos. Līst lietutiņš. Spraucos cauri jaunajiem bērziņiem, un to slapjie zari noslīd pār seju. Lietus lāses krīt uz neapsegtās galvas un lēnām tek lejup pa seju. Smeldz sirds. Es strauji pamostos. Ir tveicīga dienvidu nakts. Visa seja asarās. Spilvens pilnīgi slapjš. Sirds tiešām smeldz. No radiotranslācijas aparāta klusi skan dziesma. Latviski. “Rasa, mana sidrabrasa, tā kā lietus novizēja, tā kā lietus nozibēja, raidiraidaidā.” Saprotu, kāpēc esmu salijis. Tas ir dzimtenes lietutiņš. “Viss! Bēgšu!” – es stingri nolemju. Paldies Dievam, tas pagaidām nav ne cietums, ne armija. Tās ir Tuapses hidrometeoroloģiskā tehnikuma kopmītnes. Tuapse ir neliela pilsētiņa Melnās jūras krastā. Pārdesmit kilometrus uz ziemeļiem no Sočiem. Bet kā es tur nokļuvu?

Pēc nepavisam ne jautriem bērnības piedzīvojumiem, kurus jau reiz aprakstīju, biju neapskaužamā situācijā. Rokās man bija dokumenti – astotās klases atestāts, pase un raksturojums, kuru izsniedza skola un kuru noteikti prasīja iesniegt nākamajā mācību iestādē. Parasti šīs mācību iestādes direktore paņēma sarkano atestātu un, skatīdamās piecinieku rindā, teica: “O, jā! Labi, ļoti labi!” Ar tādām pašām gaišām cerībām viņa paņēma raksturojumu, un te nu debesis satumsa. Raksturojums bija uz trim lapām. Tur bija sarakstīts viss sliktais, ko vien par mani varēja atcerēties lielais pedagogu kolektīvs. “Beziemesla smīns stundās” bija nieks, bet zemiskā veidā tur bija izmantoti košākie fragmenti no mana sacerējuma – pašraksturojuma. Kā cilvēks ar tieksmi uz paššaustīšanu, biju tur izrakstījies no visas sirds. Tagad visa šī nežēlīgā, pārspīlētā paškritika kā krāšņa puķe uzplauka manā raksturojumā. “Fizisku darbu nemīl un strādā tikai nepieciešamības spiests”, “daiļliteratūru lasa maz, obligāto literatūru nelasa vispār”, “mājas darbus nepilda, stundās izlīdzas ar melošanu”, “neregulāri apmeklē skolu – vienkārši guļ, izmantojot vecāku prombūtni”. Un tamlīdzīgi. Bet bija arī pāris citādas rindiņas: “Vairākkārt ar labām sekmēm piedalījies republikas ķīmijas, fizikas un matemātikas olimpiādēs. Labas zināšanas tehniskajos priekšmetos.” Tomēr punktu tam visam pielika pēdējā rindkopa, kurā bija īsumā aprakstīti visi mani pēdējā gada “varoņdarbi”. Īsi sakot – Dzimtenes nodevējs! Parasti šajā vietā direktores lūpas sakniebās, un viņa cieti atteica: “Nē, nē! Šādu cilvēku mēs nevaram pieņemt savā skolā.” Un aiz manis aizvērās kārtējās mācību iestādes durvis.

Cilvēki ap mani bija sadalījušies divās daļās. Vieni bēga kā no mēra apsēstā. Tie vismaz bija godīgi cilvēki. Zināju, ka uz tiem varētu paļauties. Otri nāca klāt un jautāja: “Ko tu tagad darīsi? Kā pats vērtē notikušo?” Un beigās, it kā nejauši: “Kāpēc tu tik slikti domā par padomju varu?” Jāatzīstas, uz pēdējo jautājumu es bieži atbildēju diezgan atklāti. Es zināju, ka tas viss tiks pierakstīts. Bet zināju arī to, ka tas nevienu nepārsteigs. Galu galā viņi taču paši taujā manas domas. Varbūt kāds cits būtu sācis purpināt par “maldu ceļiem, kurus esmu gājis, un tagad visu esmu apzinājies, un nekad vairāk tā nedarīšu”, bet kurš gan tam ticētu? Tāpēc droši teicu, ka esmu par neatkarīgu Latviju. Teicu, ka komunisms varbūt arī nav slikts, bet demokrātija tomēr ir nepieciešama, un līdzīgas ķecerības. Saprotams, ka ne visur un ne vienmēr. Bija situācijas, kad bija “jātēlo slima govs pie aptiekas durvīm”. Tas bija iecienīts manas māmiņas izteiciens.

Kaut kas bija jādara. Padomju jaunietim pēc pamatskolas bija četras izvēles. Darbs, profesionāli tehniskā vidusskola, tehnikums vai dienas vidusskola. Pirmo iespēju es noraidīju pats. Izstrādāties vienmēr paspēšu. Tāpat arī kļūt par traktoristu cēlajās padomju druvās īpaši negribējās. Biju pietiekami saskatījies viņus dzīvē. Turklāt, lai kļūtu par kāpurnieka vadītāju, man būtu trīs gadi jāmācās “profenē”, kā toreiz dēvēja arodskolas. Kad sāku par to domāt, uzreiz iedomājos kapsētu… Vidusskola man nebija pieejama. Atlika tikai tehnikumi, kas bija kaut kas pa vidu starp vidusskolu un “profeni”. Izmēģināju pāris tehnikumus Latvijā un sapratu, ka diez kas man nespīd. Visur atteica. Reizēm domāju – tagad, kad pagājuši piecdesmit gadi, visi tādi varoņi, visi tādi cīnītāji pret padomju varu. Kur jūs bijāt toreiz, kad vajadzēja palīdzēt vienam mazam cilvēciņam, kas nokļuvis ķezā? Neredzēju nevienu, kurš būtu iedrošinājies kaut labu vārdu aizlikt. Nodomāju, ka varbūt ārpus Latvijas mani sapratīs labāk, un tiešām – tā bija pareiza doma! Tā es beigās nokļuvu Tuapses hidrometeoroloģiskajā tehnikumā.

Bija jāiesniedz dokumenti, arī raksturojums. Naivi domāju, ka latviski tur neviens neko nesapratīs. Dokumentus pieņēma un kārtoju eksāmenus. Fiziku un matemātiku nokārtoju labi, bet priekšā bija grūtākais – krievu valodas diktāts. Es labi runāju un rakstīju krieviski, biju lasījis daudz tehniskās literatūras krievu valodā. Cerēju, ka manas krievu grāmatiņas Elektriskie starpplanētu kuģi un Kosmisko lidojumu mehānika šoreiz nāks man palīgā. Bet krievu valoda ir bagāta valoda ar sarežģītu gramatiku. Diktāts bija īpaši piemeklēts, lai uzzinātu, cik daudz katrs īstenībā zina.

Tā es pirmo reizi tikos ar Aleksandru Ivanovnu. Viņa bija krievu valodas un literatūras pasniedzēja. Jauka, ļoti skaista sieviete pie četrdesmit gadiem, vienmēr glīti sakārtotiem matiem, skaistu stāju, smaržojoša pēc maijpuķītēm un drusciņ pēc mājām. Pēcpusdienā pēc eksāmena viņa atnāca uz istabiņu, kur es biju apmeties. Paņēmusi krēslu, viņa apsēdās man pretī. Nevarēju nepamanīt viņas skaistās kājas. Es nodūru galvu, lai viņa neredzētu, ka esmu iemīlējies viņā no pirmā acu uzmetiena. Skatījos uz viņas kāju pirkstiņiem, kas bija redzami vasaras kurpīšu izgriezumā un domāju: ”Jēzus! Kāda sieviete!” Tā es pārkāpu kādu bausli, bet lai pirmo akmeni met tas, kuram pašam nekad tā nav gadījies.

“Pēteri!”, viņa nopietni teica. “Kļūdu tev ir ļoti daudz!” Pie šiem vārdiem es apstulbu, jo nebiju gaidījis tādu pavērsienu. Ne katru dienu olimpiāžu varonim gadījās dzirdēt ko tik nepatīkamu. “Bet, redzot tavas labās atzīmes citos eksāmenos, es nedaudz pavilku tevi uz augšu. Tagad nu tev ir trijnieks, un tas būs pietiekami, lai tevi uzņemtu. Bet atceries, ka, paceļot tevi, es liedzu iespēju mācīties kādam citam. Tāpēc tev ir jāapsola, ka tu daudz lasīsi, rakstīsi un ļoti centīsies panākt citus audzēkņus.” Saprotams, ka es tūlīt karsti nosolījos to darīt. Un pat vienreiz pamēģināju. Bet nesanāca. Tomēr visu pēc kārtas. Pēc pāris dienām mani paaicināja direktors, mazs, tumšs vīriņš ar melniem matiem, un pajautāja: “Kas tev tur Latvijā notika?” Smagu sirdi visu godīgi izstāstīju. Īsos vārdos aprakstīju savus varoņdarbus un jau skatījos, kur mans portfelis. Domās jau kratījos plackartes vagonā uz mājām… Tomēr direktors bija negaidīti labvēlīgs: “Mācies! Nedari vairāk nekādas blēņas, un viss būs labi. Mums ir vajadzīgi nacionālie kadri Latvijā.”

Tā nu es tiku uzņemts un sāku savas gaitas Tuapses hidrometeoroloģiskajā tehnikumā. Dzīvoju istabiņā kopā ar trim biedriem un gribētu nedaudz par viņiem pastāstīt. Visklusākais bija liela auguma ukrainis Matveičuks no Kirgīzijas. Viņš bija kādus trīs gadus vecāks par mums un maz piedalījās mūsu sarunās. Istabiņas līderis bija krievs Ivanovs no Gelendžikas, prāva auguma, gaišiem matiem un vienkāršu slāvu seju. Fiziski viņš bija pārāks par mani, tāpēc visumā vajadzēja paklausīt. Mans labākais draugs bija krievs Aņiškins no Kurskas. Vienkāršs. Maza auguma, bet blīvu ķermeņa būvi. Pirmajā dienā mūsu istabiņā ienāca dežurējošās meitenes no vecākā kursa, lai pārbaudītu, kā esam iekārtojušies. Izsauca visus pēc uzvārdiem. Manu “Aļeksņis” ar pūlēm izburtojušas, viņas lasīja tālāk: “Ana.. Ananiškin!…” – “Aņiškin! Aņiškin!” iekliedzās nelaimīgais. Pēc lielas smieklu vētras bija skaidrs, ka nu viņš būs “Ananiškins” līdz diploma saņemšanai. Meitenes gan atvainojās, bet neviens viņās neklausījās.

Aleksandra Ivanovna bija mūsu grupas audzinātāja. Mēs visi viņu mīlējām. Vienkārši un no sirds. Zēni centās dažādi izpatikt, bet meitenes vienkārši pielabinājās. Zēni viņu labsirdīgi ķircināja un uzrunāja “San Vanna”. Tas ir vienkāršrunas saīsinājums no “Aleksandra Ivanovna”. Es gan tā nevarēju un vienmēr uzsvērti teicu: “Aleksandra Ivanovna!”. Pēc pirmās stundas viņa lika man uzkavēties un iedeva Turgeņeva grāmatu Tēvi un dēli. Kad mēs runājām, mūsu skatieni sastapās. Aleksandra Ivanovna uztvēra manu garīgā semināra audzēkņa cienīgo skatienu un aprāvās, tad sāka skanīgi smieties. Pasmējusies viņa teica: “Pēteri! Zini, ir jocīga lieta! Manam dēlam dzimšanas diena ir tieši tajā pašā datumā, kad tev. Es gribētu jūs iepazīstināt. Viņš ir labs un gudrs jauneklis. Varbūt jūs varētu kļūt par draugiem? Kādreiz es paaicināšu tevi ciemos. Labi?” – “Jā, protams!” es piekritu.

Pirmais mēnesis aizlidoja nemanot. Ar krievu literatūru nebija īsti labi. Nebija laika to lasīt. Ja godīgi, nebija arī vēlēšanās. Krievu 19. gadsimta beigu krievu inteliģences mokas man bija ļoti tālas. Kā jau parasti tā laika delveri, ne vienmēr pildījām mājas darbus. Stundām nekā īpaši negatavojāmies un mēģinājām kaut kā izlīdzēties ar to, ko bijām dzirdējuši. Man bija laba atmiņa un intelektuālas iestrādes no olimpiādēm, tāpēc matemātika un fizika man padevās labi, bet krievu valoda un literatūra sagādāja lielas grūtības. Vienīgais, kas mani drusciņ uzturēja līmenī, bija mantojums no ļoti labās krievu valodas skolotājas pamatskolā. Bet īstā krievu skolā tas izrādījās stipri par maz. Aleksandra Ivanovna reizēm palūdza mani palikt pēc stundām un pārrunāt lasīto. Bet parasti izrādījās, ka lasītā ir stipri par maz, lai par to vispār runātu. Lasīt daiļliteratūru krievu valodā ir daudz grūtāk nekā latviski. Kādreiz, paņēmusi manu sacerējumu, Aleksandra Ivanovna teica: “Tev viss juku jukām! Gan Pāvels Petrovičs, gan Pjotrs Pavlovičs. Atkal man tev jāliek divi. Bet tad tev noņems stipendiju. Apsolies, ka nākamreiz uzrakstīsi labāk!” – “Aleksandra Ivanovna, es ļoti centīšos!” sirsnīgi nosolījos.

Bet tik nelielā laikā nekas daudz nepaspēja mainīties. Otrajā mēnesī sāka uzkrāties dažādas nepatikšanas. Konflikti ar biedriem. Es biju citāds kā viņi un piedevām vēl iecirtīgs. Tāpēc zem acīm sāka parādīties zilumi. Pirmo reizi tos ieraudzījusi, Aleksandra Ivanovna tūlīt metās man klāt: “Saki, kurš tas bija?” Es klusēju, jo sapratu, ka krieviem nav lielāka grēka kā uzrādīt pāridarītāju. Tāpat viņa visu uzzināja un “izveda audzinošo darbu”, kā toreiz mēdza teikt. Bet tas maz palīdzēja. Daba, kas sākumā likās tik interesanta, eksotiska un brīnišķīga, zilā jūra, kalni – tas viss tagad sāka kaitināt. Uz kalnu nogāzēm, klātām sausiem ērkšķu krūmiem, nevarēju paskatīties bez riebuma. Visa daba likās pretīgi salda un sausa. Katru dienu sāku ar skumjām domām par mājām, par Latviju. Es sapratu, ka tās ir ilgas pēc dzimtenes un ka nespēšu tās uzveikt. Sāka klibot mācības, un arī Aleksandra Ivanovna saprata, ka neko daudz viņa man palīdzēt nespēj. Viņa turēja vārdu un uzaicināja mani ciemos uz mājām, bet es neaizgāju. Nezinu, kāpēc. Es viņu ļoti mīlēju ar savu naivo zēna sirdi, un varbūt tieši tāpēc man likās, ka es nevaru pieņemt tādu viņas dāvanu. Man likās, ka tad es nevarētu sevi cienīt.

Nezinu, vai tas bija nejauši, bet septembra beigās Aņiškins mani pēkšņi paaicināja doties viņam līdzi pārgājienā pa kalniem. Pa Rietumkaukāza kalniem, kas gan nav klinšaini, bet vidusmēra latvietim varētu likties diezgan augsti. Piedāvāja aiziet uz kalnu Dva Brata, kas bija kādus 50 kilometrus no Tuapses. Protams, piekritu. Pārgājieni man patika. Toreiz mācības bija sešas dienas, tāpēc mūsu rīcībā bija tikai viena diena. Izbraucām vēlā pēcpusdienā ar elektrovilcienu Tuapse–Krasnodara un izkāpām otrajā stacijā. Vakara krēslā diženi blāvoja tuvējās kalnu grēdas. Tuvojās vakars. Iet kalnos nevarēja, nakšņot vajadzēja stacijā. Stacijas bufetē nopirkām dažus belašus un apēdām tos, piedzerot tēju.

Tēja krievu dzelzceļa tīklā ir īpaša tēma. Kas nav dzēris tēju krievu vilcienos, tam to diemžēl neizstāstīsi. Vienreiz es pasūtīju trīs tējas uzreiz. Pavadone pasmaidīja un atbildēja: “Taču atdzisīs! Pienāksiet vēlāk, ieliešu karstu!” Tā nu iesukājām pāris belašus un skatījāmies, kur gulēt. Krievu stacijās bija liekta finiera krēsli. Būtībā pacieti, bet tiem bija viens liels pluss – to izliekums bija uz iekšu un aizmidzis cilvēks slīdēja uz krēsla atzveltnes pusi, nevis uz malu, tāpēc nekrita uz grīdas ar lielu blīkšķi. Nakts bija vēsa. Segu mums nebija, apģērbiņi visai plāni, tāpēc loģiski bija gulēt blakus. Mēs abi to sapratām un abi uzlūkojām viens otru ar vienu un to pašu domu: “Ar šo? Nekad!” Bet nu bija vien kaut kā jāguļ. Aņiškins ieteica gulēt “valetom”, tas ir apmēram tas pats, kas šodienas žargonā “69”. Kur vienam kājas, tur otram galva. Un abi vienādi. Apgūlos, un man tieši pie sejas bija drauga zeķes. Sešpadsmitgadīga jaunekļa zeķes. Ar lielām pūlēm pārvarēju pirmo skābekļa sensoru šoku. Mierināju sevi ar domu, ka viņam klājas vēl bēdīgāk. Pēc pāris stundām kaut kā aizmigām.

Jaunība ir liela lieta, un rītā piecēlos svaigs un gatavs cīņai. Pilns enerģijas, skatījos uz netālajiem kalniem, kuru zaļās nogāzes klāja rīta migla. Likās, virsotnes ir tepat blakus, pēc stundas būsim tur. Šo izplatīto maldu zina visi, kuriem gadījies būt kalnos. Izgājuši sešos no rīta, divpadsmitos mēs joprojām soļojām pa šaurajām kalnu takām uz virsotnēm. Un tā bija tikai pirmā grēda un virsotne, Dva Brata atradās nākamajā. Īpaši iespaidīga bija iešana caur miglas joslu. Mākoņi nāca arvien tuvāk un tuvāk, kļūdami par tādu kā dūmu segu lauku pirtī. Beidzot burtiski iebāzām galvas tādā kā dūnu mākonī un visapkārt bija tikai bieza balta migla. Taciņu varēja saredzēt, un kāpām vien augstāk, līdz sākām redzēt saules spilgto plankumu. Tad saule uzspīdēja visā spožumā. Mums pie kājām gūlās milzīga baltas vates sega, kas pilnīgi nošķīra mūs no iepriekšējās pasaules. Toties pavisam netālu sedliene, kas veda uz otru grēdu. Tālāk bija krāšņi kastaņu meži. Aņiškins, gribēdams izlikties gudrs, mēģināja man iestāstīt, ka tās ir ēdamās kastaņas. Tiešām, nebija rūgtas kā pie mums, bet nenosauktu tās par garšīgām. Kaut kāds stērķeļains zelējamais. Nolaidāmies ielejā starp grēdām, kur tecēja spēcīgs kalnu strauts. Ūdens ledusauksts un bezgala tīrs. Tur atradām pirmos kara reliktus – cauršautu sarkanarmieša kasku un “kaulzāģa” lentas fragmentu. Nodomāju, ka šai kaskā kādreiz bija smadzenes, kuras caururba precīzs šāviens. Es toreiz biju par fričiem un papūlējos noslēpt no biedra savas emocijas. Aktieri toreiz bijām labi. Visi. Tomēr kaska palika atmiņā.

Kalns Dva Brata bija mūsu priekšā. Bet bija jau diezgan vēls – ap trijiem. Aņiškins saprātīgi piedāvāja iet atpakaļ. Taču es biju iejuties alpīnista lomā. Es kāpšu augšā. Ceļš pa kori izskatījās visai bīstams, un Aņiškins atteicās riskēt. Kāpšana nebija viegla. Vienā pusē bija pilnīgi gluda, viegli zāļaina nogāze apmēram sešdesmit grādu leņķī, kur nebija iespējams aiz kaut kā aizķerties līdz kādu kilometru dziļai pamatnei; otrā pusē pilnīgi stāva, akmeņaina siena milzīgā dziļumā. Jebkura kļūda nozīmēja drošu nāvi. Tomēr man bija rokas, kas turēja akmeņus, un vieglas kājas, kas mani balstīja. Uz maziem laukumiņiem asajā korē auga kadiķi. Saķēru tos ar nežēlīgu sparu, nemaz nedomādams par sāpēm. Asās skujas dzēla ļoti sāpīgi, bet pievilkos. Kad biju kādu stundu tā nocīnījies un ticis gandrīz augšā, notika negaidītais. Manām acīm pavērās mazs plato pie virsotnes. Stāva siena. Vienīgais variants – aizķerties un pievilkties ar rokām. Bet, ja rokas slīd, ja velēna izjūk…

Stāvēju kādas minūtes desmit, nevarēdams saņemt dūšu, līdz beidzot izlamāju sevi un droši ieķēros velēnā kā mātes brunčos, paspārdījos ar kājām virs bezdibeņa un augšā biju. Brīdi gulēju bez spēka, tad paskatījos apkārt. Virsotne bija mazs, spilgti zaļš laukumiņš, kura vidū bija neliels monuments ar sarkanu zvaigzni. Brīdi baudīju ainavu un atpūtos, tad atkal pakarināju kājas virs bezdibeņa. Bet kopumā ceļš lejup bija vieglāks. Aņiškins sagaidīja mani pie ugunskura, ko bija sakūris sedlienē. Brīdi atpūtāmies. Aņiškinam bija drusku kauns, ka viņš bija nobijies. Nu viņam bija iespēja revanšēties. Kad pēc atpūtas cēlāmies kājās, lai ietu lejup, uz staciju, pēkšņi sapratu, ka man neklausa kājas. Es gribēju celties, devu kājām komandu, bet kājas pat nepakustējās un es paliku sēžam. Pārgurums ņēma savu. Prāvu brīdi sēdēju, tad apvēlos uz sāniem un uzstatīju sevi uz kājām. Tālāk arī nebija viegli. Bija jālec pāri šaurai aizai virs strauta, kas plosījās kādus divdesmit metrus zemāk. Aņiškins pārlēca viegli. Man mežonīgi drebēja kājas. Ne no bailēm, bet no pārguruma. Te lika sevi manīt grūtā kāpšana. Beigās saņēmos un lēcu. Aņiškins papildus mani satvēra un noturēja otrajā pusē. Citādi es te vis nerakstītu. Nākamajā dienā gribēju uzkāpt pa kopmītnes kāpnēm, bet muskuļu sāpes bija tik spēcīgas, ka vienkārši pievilkos pa margām.

Uz novembra revolūcijas svētkiem bija nelielas brīvdienas, un es izprasīju atļauju aizlidot uz Rīgu. Biļetes tolaik nebija dārgas. Lidmašīna Il-18 izmaksāja 49 rubļus vienā virzienā. Tomēr arī vecāku algas nebija lielas un tas viss smagi atsaucās ģimenes budžetā. Pēc lidojuma pasi vairāk neatdevu komandatūrā. Attaisnojos, ka “kaut kur pazuda, atdošu vēlāk”. Jau liku rubli pie rubļa, krāju biļetei. Nevienam neko neteicu, bet, dzīvojot katru dienu cieši blakus, visu no draugiem noslēpt nevar. Viņi nojauta, kas notiks, un pastāstīja Aleksandrai Ivanovnai. Paklusām nopirku biļeti un turēju pasi stingri pie sevis. Lai nepazūd. Sakārtoju koferi, un biedri saprata, ka šajā naktī es “zudīšu kokos”.

Negaidot vakarā atnāca Aleksandra Ivanovna. Viņa palūdza visiem zēniem iziet no istabiņas un apsēdās man blakus uz gultas. Es sapratu, ka viņa ir vienīgā, kas var mani noturēt, tāpēc apņēmos būt ciets savā pārliecībā. “Nu, tu bēgsi?” viņa jautāja. Klusēdams es pamāju ar galvu. Viņai es nespēju melot. “Žēl gan! Tu man patiki,” viņa teica. “Zini, ar ko?” un, negaidot atbildi, turpināja: “Tev ir laba sirds. Atceries mūsu pārgājienu gar jūru? Tas nerātnis Šatila toreiz uzkāpa stāvajā klintī visu mūsu acu priekšā. Kā es nobijos! Atceries, kā es viņu pēc tam sunīju? Liku viņu ignorēt un izskaidrot, ka tā nedrīkst darīt. Kad mēs sakūrām ugunskuru, mēs neņēmām viņu pie sevis un likām iet kurināt uguni vienam pašam. Es gribēju viņu sodīt, bet vienlaikus skatījos – vai tiešām neviens viņu neaizstāvēs, vai tiešām visi ļausies viena vāja cilvēka tramdīšanas priekam? Kad tu aizgāji un, neraugoties uz biedru nievām un draudiem, apsēdies pie viņa ugunskura, es sapratu, ka tu esi labs cilvēks. Pasveicini savu māti un pasaki, ka viņai ir labs dēls! Bet pasaki man – kas bija galvenais, kāpēc tu nevarēji palikt?”

Es brīdi klusēju, tad teicu: “Aleksandra Ivanovna! Jūs esat pirmā skolotāja, kuru es iemīlēju no visas sirds. Ja tāda kā Jūs man būtu bijusi klāt agrāk, daudz kas manā dzīvē būtu savādāk.” Šajā vietā man nobira asariņa. “Ja runa būtu tikai par Jums, es nekad Jūs neatstātu. Bet es nevaru izturēt ilgas pēc mājām, pēc dzimtenes. Man Latvija sapņos rādās, viņa aicina un es nespēju tam pretoties. Ja Jūs apturēsiet mani šodien, es aizbēgšu rīt. Es nezināju, ka var tā skumt pēc dzimtenes. Tas ir neizturami. Kā zobu sāpes. Neviens nav vainīgs, kā tā notika. Man nav sliktu domu ne pret vienu. Gribu palūgt piedošanu, ja kas sanāca ne tā, kā bija domāts.”

Aleksandra Ivanovna apņēma mani ap pleciem. “Labi, brauc! Es parūpēšos, lai neviens tevi neaizkavē. Mēģini paturēt sevī to labo, ko šeit guvi. Dzīve ir gara, un viss tev vēl priekšā.” Aleksandra Ivanovna izgāja. Es nekad neaizmirsīšu ne viņu, ne viņas vārdus.

Ar naudiņu bija knapi. Aizbraucis līdz Soču dzelzceļa stacijai, konstatēju, ka pēdējais autobuss uz lidostu jau ir aizgājis. Līdz lidmašīnai bija divas stundas, bet kabatā rublis ar kapeikām. Adleras lidosta četrdesmit kilometrus attālu, un taksometrs pat vislabākajā gadījumā maksātu savus divdesmit piecus rubļus. Biļeti neviens neatmaksātu, un būtu vien ar kaunu jābrauc atpakaļ. Izmisumā piegāju pie taksometriem, kas stāvēja pie stacijas, un visu izstāstīju pirmajam šoferim. Gruzīns pēc tautības, viņš savā valodā pasauca vēl dažus biedrus, un viņi sāka sarunāties savā starpā, ik pa brīdim man kaut ko pajautājot krieviski un pēc tam skaļi vaimanājot: “Ai, ai, ai! Nu ko tagad darīt?”

“Labi, mēs tev palīdzēsim!” mans glābējs beidzot atteica. “Tikko būs pirmais pasažieris uz to pusi, tūlīt tevi piesēdināsim klāt.” Tā arī notika. Kāds šoferis paveda pasažieri aptuveni desmit kilometrus uz Adleras pusi un tālāk vienkārši aizveda mani līdz lidostai. Atdevu viņam savu rubli ar kapeikām un pēdējā brīdī paspēju uz lidmašīnu. Lidmašīna nolaidās Kijevā uzpildīties, bet Rīgā pēkšņi sabojājās laiks. Bija novembra otrā puse, un mākoņi Rīgā šajā laikā ir parasta parādība. Veselu diennakti gulšņāju Kijevā bez kapeikas kabatā. Ļoti gribējās ēst, bet nekādu variantu nebija. Snauduļoju uz sola, tad gāju gar bufeti izbaudīt ēdiena smaržu. Tad paskatījos televizoru, atkal pasnaudu. Visu laiku rādījās: “Reiss uz Rīgu atlikts par divām stundām.” Kad beidzot pēc diennakts lidmašīna uz Rīgu pacēlās gaisā, stjuarte atnesa nedaudz ēdamā. Tur bija sauja rīsu un vistas kājiņa. Bez mērces un salātiem, vienkārši kājiņa un rīsi. Ja man būtu suņa zobi, būtu sagrauzis arī kaulu.

Kad lidmašīnas riteņi atsitās pret Rīgas lidostas skrejceļu, sapratu, ka esmu atkal mājās. Bet kabatā nebija ne kapeikas. Attālums līdz mājām bija kādi 60 kilometri. Pienācu pie pirmā taksometra un nosaucu piepilsētas adresi. Kad dziļi naktī piebraucām pie mājas, visi jau gulēja. Atstāju koferi taksometra šoferim ķīlā un piezvanīju. Atnesu miegainajiem vecākiem skaisto ziņu, ka viņiem ir jāmaksā desmitnieks. Bet par to viņi dabūs savu dēlu. Sēdēju virtuvē, un man bija tā dīvainā nerealitātes sajūta, ko pazīst katrs, kas atbraucis no tālām zemēm un tagad sēž savas mājas virtuvē. Es biju mājās.

Pavadonis Kanta ētikā

Imanuels Kants, Tikumu metafizikas pamatojums. No vācu valodas tulkojis Rihards Kūlis, Rīga: Zinātne, 2020.

Pirms diviem gadiem latviski iznāca Imanuela Kanta ievads tikumu metafizikā. Grāmatas iznākšana latviski ir nozīmīga vairāku iemeslu dēļ. Viens no tiem būtu Latvijas intelektuālajai vēsturei svarīgais fakts, ka pirmoreiz šis Kanta teksts vācu valodā tika izdots tieši Rīgā – 1785. gadā. Cits iemesls būtu, ka teksts ir nozīmīgs un nepārejoši svarīgs.

Šī ir neliela izmēra, plāna grāmatiņa cietos, tumši zilos vākos ar zelta ornamentiem un burtiem. Es savējo nopirku īsi pēc iznākšanas par aptuveni 7 eiro un domāju, ka grāmata vēl joprojām ir pieejama grāmatnīcās. Iesaku jums to iegādāties un varbūt ne tikai vienu, bet uzreiz divas – rezervei vai dāvināšanai. Riharda Kūļa sagatavotais izdevums ar nelielu pēcvārdu (87.–94. lpp.), trim jēdzienu rādītājiem (priekšmetu, personu un svarīgāko terminu tulkojuma), kā arī “Tulkotāja piezīmēm un komentāriem” uz 3 lappusēm iekļaujas Latvijas apstākļiem atbilstošajā filozofijas kanona tekstu izdošanas tradīcijā: ar lielām grūtībām un brīžiem pat caur izmisumu daži no svarīgākajiem tekstiem tiek iztulkoti un izdoti nelielos metienos studentu un pasniedzēju vajadzībām. Taču, tā kā tiem nav paredzama gandrīz nekāda pēcdzīve, tie aprobežojas tikai ar teksta pārnesi latviski – ideālā gadījumā, pēc iespējas tuvāk oriģinālam. Ja latviski lasošo cilvēku skaits būtu lielāks un ja pie mums pastāvētu, teiksim, valstiska līmeņa tikumiskās un intelektuālās audzināšanas programma vai virziens, noteikti būtu nepieciešams vēl kaut kas: piemēram, atvieglināta teksta versija iesācējiem un metodisks pavadonis grāmatas atziņās dažādu līmeņu lasītājiem. Noderētu arī burtnīcas ar treniņa uzdevumiem rīcības maksimu formulēšanai vai kas tamlīdzīgs.

Būdami diezgan trūcīgi, mēs to nevaram atļauties. Maksimums, uz ko varam cerēt, ir salīdzinoši garlaicīgākā un maznozīmīgākā teksta pēcdzīve – kāds apskats vai lekciju kurss ideju vēsturē, kurā tad izmantotu Kanta ētiku, citējot arī no grāmatas, lai iezīmētu trīs modernajā laikmetā pastāvošās morālfilozofijas skolas – derīguma ētiku jeb utilitārismu, pienākuma jeb deontoloģijas ētiku (no sengrieķu vārda to deon – ‘darāmais’, ‘nepieciešamais’, ‘pienākums’), kuru vislabāk pazīst no Kanta, un dabīgā likuma ētiku, kuru nereti maldinoši sauc par tikumu ētiku. Kad tas viss izklāstīts, klausītājs, šķiet, ir brīvs izvēlēties vienu no trim ētikas sistēmām un tai sekot vai to aizstāvēt. Pamanījis, ka šīs sistēmas dažos izšķiroši nozīmīgos jautājumos nonāk pie atšķirīgiem slēdzieniem, viņš tad attiecīgi pats saviem spēkiem var sākt mocīties ar nepatīkamo relatīvisma problēmu. Un vienlaikus mocīties arī ar aizdomām, ka tā taču nevar būt – nevar būt tā, ka visi prāta spriedumi ir apšaubāmi, ka nav nekādu stingru vadlīniju un nav absolūtu kritēriju, kas izvērtētu cilvēka rīcību morālās kategorijās.

Atgriežoties pie grāmatas, atvieglināta teksta versija iesācējiem būtu īpaši nepieciešama tāpēc, ka Kants raksta piņķerīgi un sarežģīti. Viņa sarežģītība daļēji izriet no dotā laika un paaudzes pieņēmumiem un prasībām, kuras kopā var saukt par stilu. Taču vēl lielākā mērā tā izriet nepieciešamības izteikties ļoti precīzi. Visbeidzot, tā izriet arī no apstākļa, ka viņš bija viens no Rietumu vēsturē gudrākajiem cilvēkiem ar augsti attīstītu abstrakto domāšanu. Attiecīgi viņš sagaidīja no lasītājiem, ka tie ne tikai spēj domāt šādā abstrakcijas līmenī, bet arī spēj paturēt prātā to, ko viņš jau senāk ir iztirzājis un secinājis. Vairākas reizes dzīvē viņš bija sašutis par saviem lasītājiem – filozofijā izglītotajiem laikabiedriem, kuri, spriežot, piemēram, pēc Tīrā prāta kritikai veltītām recenzijām, vai nu nav sapratuši, vai pārpratuši to, ko viņš mēģinājis pierādīt. Vēl jo vairāk tas ir tiesa šodien, vairāk nekā 200 gadus pēc grāmatas iznākšanas un vairāk nekā 200 gadus kopš dažādām mūsdienu filozofijas skolām un sistēmām, kuras, daudzos gadījumos izvēršot tieši Kanta iesākto, ir izmainījušas “standarta”, ja tā var izteikties, filozofijas vokabulāriju tādā mērā, ka, pirms runāt par Kanta argumentiem, ir nepieciešams definēt viņa lietotos jēdzienus, citādi tie būtu nesaprotami vai tiktu pārprasti.

Ja šajā nelielajā esejā esat tikuši līdz šai vietai, jūs, iespējams, kaut ko meklējat. Un tas, ko jūs meklējat, iespējams, nav tikai erudīcijas uzlabošana vai vispārīga interese par latviski iznākušajām grāmatām, kas veltītas morāles jautājumiem. Jūs, iespējams, meklējat palīdzību intuitīvi tvertu morāles principu formulēšanā un aizstāvībā. Šajos meklējumos Kants jums ļoti palīdzēs. Jūs no viņa daudz iegūsiet, un stundas, kuras pavadīsiet ar viņa tekstiem, atcerēsieties ar pateicību – pat ja vēlāk varbūt būs nozīmīgas viņa premisas vai secinājumi, kuras nepieņemsiet vai pārformulēsiet, tāpēc analīzes rezultāts jūsu gadījumā būs atšķirīgs.

Es gandrīz nemaz neesmu lasījusi sekundāro literatūru par Kantu, tāpēc spriežu tikai pēc pašiem tekstiem. Liela daļa Kanta vērtīguma ir tajā, ka viņš, izskatās, morālfilozofijā sāka gandrīz no nulles – tādā nozīmē, ka viņam nebija pieejams burtiski nekas no sholastiskā mantojuma (iespējams, vēsturiskās tradīcijas pārneses pārrāvuma dēļ īsi pēc reformācijas). Veids, kā viņš, piemēram, lieto jēdzienus “svētlaime” vai “cilvēka daba”, ir, mazākais, dīvaini. Zīmīgais savukārt ir tas, ka viņš, sākdams it kā tukšā vietā, nevis reflektēdams par to, ko šajā laukā jau bija izdarījis Sokrats Platona dialogos, Aristotels Nīkomaha raksturmācībā, Akvīnas Toms un citi, nonāca – gandrīz turpat. It kā izdomāja visu no jauna. Attiecīgi ir lielas daļas no Kanta morālā reālisma pamatojuma, kuras ir pareizas un kuras, manuprāt, var un vajag lietot.

Ir svarīgi uzmanīties no Kanta recepcijas un pārbaudīt to, ko lasa. Tā kā Kants ir izrādījies absolūti neapejams ne tikai morālfilozofijā pēc viņa (tā sauktajās trīs lielajās sistēmās, kuras maļ cauri katrā ētikas mācību kursā), bet arī 20. un 21. gadsimta kristīgajā ētikā, jo īpaši protestantu, visās malās ir lasāmi un dzirdami viedokļi par viņu. Ir lasāms, no vienas puses, ka Kanta ētika sniedza vienu no centrālajiem argumentiem mūsdienu liberālismam – katra cilvēka nereducējamo vērti un cieņu, no kuras attiecīgi izrietot modernās pasaules individuālisms pretstatā kolektīvismam. Ir lasāmi, no otras puses, tomistu pārmetumi morāles reducēšanā līdz katra indivīda subjektīvismam – vai vismaz šādas indīgas sēklas iesēšanā. Šajās abās atziņās ir savs neliels patiesības grauds, bet ne viena, ne otra nav īsti patiesa. Problēmas, manuprāt, rodas tāpēc, ka “citu skolu”, ja tā var izteikties, morālie reālisti nepieņem Kanta epistemoloģiju un ontoloģiju un tāpēc viņiem ir tendence vai nu izmest arī visu pārējo (tikumu metafiziku), vai redzēt to kā neglābjami samaitātu un nelietojamu.

Šis ir svarīgi, tāpēc vēl nedaudz paturpināšu. Īsumā, klupšanas vieta un akmens ir šāds: skepticisma problēma ir pastāvējusi visos laikos; savulaik tā bija skepse par prāta izziņas spēju novest pie pilnīgas patiesības; tā tomēr nebija skepse par prāta spēju izsniegties ārpus sevis – ārpus apziņas, ja gribat. Antīkais un klasiskais laikmets līdz apgaismībai cilvēka prātu pamatoti (pamatoti!) skatīja kā sava veida īpašu maņu orgānu – orgānu, kurš reāli izzina reāli pastāvošo. Kad modernās ēras sākumā Renē Dekarts formulēja principus, uz kuriem balstās ideālisms (arī Kanta ideālisms), metafiziskais reālisms it kā sadūrās ar problēmu un it kā vairs nespēja tikt pāri pašas izziņas apšaubīšanas uzceltajam valnim. Taču, ja apšauba prāta izziņas spēju, ir diezgan likumsakarīgi, ka ar racionāliem argumentiem aizstāvētu morālo reālismu (tas ir, objektīvi pastāvošus, visiem cilvēkiem vienādus morālus likumus un imperatīvus) nav, uz kā balstīt. Kādā vecā doktora disertācijā par franču filozofu, metodiskā reālisma aizstāvi Etjēnu Žilsonu ir šāds, manuprāt, trāpīgs paragrāfs: “Modernā laika vēsturē Kanta figūra stāv kā brīdinājums. Viņa kritiskā attieksme neļāva viņam atzīt reālo pasauli. Viņš ļoti skaidri saskatīja, ka, ja viņa izejas punkts ir zināšanu kritika, viņš nekad neko par realitāti nespēs apgalvot. Taču viņa veselais saprāts viņam sacīja, ka šis ir neiespējams skatpunkts. Tādējādi viņš ķērās pie postulātiem un piešķira savai filozofijai šo savādību, kas realitāti vienlaikus gan apstiprina, gan arī noliedz. Ideālismu un reālismu nav iespējams sakausēt vienā amalgamā.”[1] Tiktāl par Kantu vispārīgā kontekstā. Atkārtoju vēlreiz, ka, manuprāt, var ļoti auglīgi lietot viņa tikumu metafizikas elementus, atliekot sāņus vai noraidot viņa atziņas epistemoloģijā vai pat visu pārējo sistēmu.

Varbūt varu izmantot šo nelielo recenziju, lai vismaz nedaudz palīdzētu lasītājiem noorientēties Kanta tekstā, izceļot tajā svarīgāko. Kā jau sākumā sacīju, grāmata ir ļoti plāna: teksta tulkojums sākas 9. lappusē un beidzas 76. lappusē; tas nav pat 100 lappuses garš. Bez pārspīlējuma var sacīt, ka Tikumu metafizikas pamatojuma milzīgā ietekme ir bijusi apgriezti proporcionāla teksta apjomam. Taču tas nozīmētu runāt tikai par ideju un formulējumu ietekmi; daudz svarīgāk tomēr ir, ka Kants saka lietas, kas ir pareizas un patiesas.

Visu Kanta grāmatu, arī Tikumu metafizikas pamatojuma, mūsdienu izdevumos vai tulkojumos lapas labajā malā ir redzami cipari. Piemēram, Pamatojums sākas ar 387 un beidzas ar 463. Tie ir lappušu numuri Kanta tekstu korpusa “Akademie Verlag” izdevumā.[2]Pamatojums ir šī izdevuma IV sējumā, tāpēc, norādot uz šo tekstu un attiecīgo pasāžu, piemēram, darba “Priekšvārdu”, parasti raksta 4:387 vai IV:387. Šeit ērtībai norādīšu arī lappušu numurus latviešu tulkojumā.

Varbūt sāciet ar to, ka izlasiet no viņa “Priekšvārda” eleganto sākuma daļu – pirmās piecas rindkopas (387–388, 9. lpp.) – un tad uz brīdi apstājieties. Šajās sausajās rindkopās viņš skaidri iezīmē tikumu metafizikas kā zinātnes izpētes lauku. Tā nenodarbojas ar empīriskiem, tas ir, pieredzē balstītiem jautājumiem. Tā ir krasi nošķirta no praktiskās antropoloģijas – no aprakstošas mācības par to, kā cilvēki vai sabiedrības uzvedas, kā ļaudis dzīvo, kāda ir sociālā realitāte. Tikumu metafizika, lai tā vispār varētu pastāvēt, darbojas tikai ar aprioriem, tas ir, prāta tvertiem principiem. Kanta izpratnē vienīgi ētikas racionālā daļa, tas ir, no empīrikas pilnīgi nošķirtā daļa ir dēvējama par morāli.

Lai pamatotu šo secinājumu, viņš izmanto salīdzinājumu ar citu filozofijas nozari – loģiku; arī tā sastāv tikai no principiem, tai nav nekādas empīriskās puses; loģikai kā zinātnei nav sakara ar to, ka, piemēram, vairums cilvēku pielaiž spriedumu kļūdas. Kants arī asi noraida tādu morāles analīzi, kas darbojas ar konkrētiem piemēriem – teiksim, piemēriem, kuros redzami cilvēki, kas noteiktā situācijā rīkojušies krietni vai nekrietni. Pēc Kanta domām, šāda piemēru piesaukšana neko nedod un, galvenais, neko nepierāda; tā tikai attālina no pašu morāli pareizu principu atrašanas un vispārināšanas. Lai varētu sacīt, ka cilvēks dotajā situācijā ir rīkojies morāli pareizi, jau ir jāpastāv krietnas rīcības nojēgumam prātā. Ja Kants dzīvotu 20. gadsimtā, viņš droši vien tikpat asi būtu iestājies arī pret tādu morālfilozofiju, kas morāles principus mēģina “izvilkt” no domu eksperimentiem, kuros (ar braucošu tramvaju palīdzību vai citādi) mēģina atspoguļot morālās dilemmas. Morāle nav krietnas paražas, cilvēka dabas solidārās sliecības, emocijās balstīta līdzcietība, valdošās kultūras normas, vairākuma viedoklis vai dažu gudro viedums, vai jebkas cits tamlīdzīgs.

Tālāk visā grāmatā viņš pie šīs svarīgās definīcijas – kas tieši ir saucams par morāli – vairākkārt atgriežas, jo viņa skatījumā visi līdzšinējie ētikas iztirzājumi cieš no nošķirtu un nošķiramu jomu saputrošanas. Attiecīgi, ja varētu izvērst Kanta skatījumu uz tādu ētikas sistēmu vai vadlīnijām, kas aicina apsvērt labākās sekas vai iznākumu dotajā gadījumā (pašam darītājam vai būtņu grupai), viņš nenoraidītu šādu spriedumu kā nejēdzīgu. Viņš vienkārši teiktu, ka šāds aprēķins nepieder pie morāles jomas: aprēķinā, subjektīvajās jūtās vai sabiedrības paražās balstīts spriedums nav morāls spriedums.

Aizsteidzoties tekstam pa priekšu, šķiet vērtīgi piebilst, ka Kantam mēdz nepamatoti pārmest kaut kādā personīgā askēzē balstītu pilnīgi visas cilvēka dzīves “moralizēšanu”, nereālistisku prasību uzstādīšanu vai naidīgumu pret cilvēku labklājību. Nekas no tā nav tiesa. Kants, tieši pretēji, sašaurina, nevis paplašina morāles darba lauku, netieši uzsverot, ka virkni darbību, kuras cilvēki veic savu vai citu laimei vai labumam, nevar un nav nepieciešams uzskatīt par morāla rakstura darbībām. Varbūt pat var atļauties apgalvot, ka, ja jūs esat vesels un jūsu dzīves apstākļi nav necilvēcīgi, jūs varat nodzīvot nedēļām ilgi, visu laiku darbojoties (ēdot, strādājot, atbildot uz telefona zvaniem, atņemot pretīmnācēja sveicienu, pat strīdoties ar kolēģiem) un, protams, visu laiku pielietojot savu prātu, bet ne reizi neveicot morālu spriedumu un neveicot šajā spriedumā balstītu darbību. Vēlreiz aizsteidzoties tekstam pa priekšu, var sacīt, ka brīdi, kurā jums pēkšņi nāksies izdarīt morālu spriedumu, jūs momentāli konstatēsiet; tas atšķirsies no pārējo darbību plūsmas; jūsu prāts jums skaidri (un pavēles formā) uzrādīs pareizo rīcību, taču var gadīties un ir ļoti ticami, ka jums nāksies cīnīties ar savām subjektīvajām vēlmēm, tiecībām, bailēm, nemieru, bažām par citu cilvēku nosodījumu, nepatiku pret sagaidāmiem nākotnes notikumiem un tamlīdzīgi. Un attiecīgi jūs morāli pareizo rīcību, iespējams, neizdarīsiet. Un tomēr ļoti labi zināsiet, kāda tā bija. Kants vairākas reizes grāmatā uzsver, ka šim “procesam” nav nekāda sakara ar cilvēka izglītotību, spriestspējas attīstību vai zināšanām par morāles teorijām; tas ir viens un vienāds visām ar saprātu apveltītām būtnēm. Viss Kanta darbs tikumu metafizikas izpētē būtībā ir šī “procesa” apraksts un skaidrojums.

Šajā pašā grāmatas pirmajā lappusē ir vēl viena nozīmīga definīcija. Arī tā tālākajā darbā tiks skaidrota. Proti, likumi, ar kuriem nodarbojas tikumu mācība, ir brīvības likumi. Kā jau nedaudz iepriekš devu mājienu, viņš pretstata šos likumus dabas likumiem – proti, cilvēka dabas likumiem tādā nozīmē, kādā parasti šo vārdu mēdz lietot (“parasti” – bet ne dabīgā likuma teorijā). Priekšvārda beigās Kants uzstāda arī darba uzdevumu: “moralitātes augstākā principa uzmeklēšanu un noteikšanu” (392, 13. lpp.) un piesaka teksta dalījumu trīs nodaļās. Šim nodaļu dalījumam, pirmo reizi lasot grāmatu, var nepievērst uzmanību un uzmeklēt tikai svarīgākās argumenta daļas.

Lai Kanta sistēma būtu pārliecinoša, viņam pirmām kārtām ir jāpamato pašas tikumu mācības atbalsts tieši un tikai prātā. Lai to izdarītu, viņš izmanto argumentu, kas bija pazīstams jau seno grieķu filozofijā un lietots paša cilvēka definīcijā. Daba ir radījusi būtni – cilvēku –, kurā ir prāts un griba, kuru prāts spēj vadīt. Ja dabas mērķis būtu vienīgi nodrošināt šīs būtnes pašsaglabāšanos un apmierinātību (viņš saka: “svētlaimi”), tad daba būtu rīkojusies nejēdzīgi. Šos abus uzdevumus, kā vērojams pie dzīvniekiem, daudz labāk spēj paveikt instinkts (395, 15.–16. lpp.). Daba nerada neko tādu, kā būtība ir pretēja funkcijai, tāpēc var jautāt: ko prāts cilvēkā dara tādu, ko nedara nekas cits? Tas galu galā ir jautājums, ar ko cilvēks atšķiras no dzīvniekiem, kuri tikai seko saviem instinktiem, lai izdzīvotu dotajā vidē, apmierinātu vēlmes, izvairītos no ciešanām un atstātu pēcnācējus. Līdzīgi Platonam un Aristotelam, Kants prātpiemitībai meklē nepieciešamo izskaidrojumu un mērķi jeb funkciju un, atradis to prātā, kurš spēj valdīt par instinktiem, šo spēju formulē kā jābūtību: tā kā cilvēks to spēj, viņam arī jādara. Tikai tad viņš ir pilnā mērā cilvēks un rīkojas kā cilvēks – nevis, teiksim, kā lops vai zvērs. Kanta sistēma ir izteikti teleoloģiska – uz mērķi virzīta; cilvēkbūšana ir mērķis un uzdevums.

Otrām kārtām, tā kā runa ir par morāli, Kantam ir nepieciešams iegūt pašu minimālāko morālo principu, kas nebūtu atkarīgs ne no kā cita un nevarētu tikt pielietots vienlaikus pretējiem nolūkiem. Šis princips Kantam ir “laba griba”, kas minēta pirmās nodaļas pašā sākumā. Jēdziens “laba griba” sākumā var šķist gandrīz “tukšs”, jo tas ir postulēts, bet skaidrots tikai daudz tālāk. Ko nozīmē “laba griba”? Gribēt “labo”? Bet kas ir “labais”? Kants skaidro šo jēdzienu, “destilējot”, ja tā var izteikties, it kā no pretējā, proti, uzskaitot un aprakstot to, kas nevar būt absolūtā nozīmē labs. Jebko citu, viņš raksta, – piemēram, gudrību, drosmi, krietnu raksturu, talantu vai veselību – var izmantot gan labi, gan slikti, gan krietni, gan nekrietni; neko no tā nevar saukt “par labu bez ierobežojuma” (393, 14. lpp.). Lai jebko no iepriekš uzskaitītā atzītu par labu, labai gribai ir nepieciešams to pavadīt. No šī apsvēruma viņš secina, ka tikai pašā cilvēka labajā gribā ir atrodama absolūta vērte – neņemot vērā ne tās derīgumu, ne iespējamos panākumus. Savienojot šos abus attīrītos principus, prātu un labu gribu, viņš secina, ka prāta uzdevums un patiesais aicinājums tiktāl, cik tas skar morāli, ir nevis radīt gribēšanu kā līdzekli, lai sasniegtu kādu mērķi, bet gan radīt labo gribu pašu par sevi (396, 16.–17. lpp.).

Šajā pašā pirmajā nodaļā viņš ievieš “pienākuma” jēdzienu (397, 17. lpp.), kura funkciju gan ir iespējams pilnībā saprast tikai aptuveni grāmatas vidū. Kā jau sākumā teicu, tikumiskās pilnības ideja jau atrodas pašā prātā – tā netiek ne no kurienes iegūta, izvilkta vai izsecināta. Šī pilnības un pareizas rīcības ideja prātam vienkārši pavēl, uzliekot tam pienākumu, turklāt nesaraujami to saistot ar brīvību (409, 30. lpp.). Tādējādi Kantam “laba griba” ir brīva, racionāla griba, kas darbojas pienākuma dēļ, nevis sekojot vēlmēm. Būt par cilvēku nozīmē izšķirt un atpazīt morālā likuma uzlikto pienākumu un autonomi tam sekot. Pie autonomijas jautājuma atgriezīsimies nedaudz vēlāk, bet ir svarīgi uzsvērt, ka Kants redz cilvēku kā pienākuma pildītāju, nevis baudas un laimes meklētāju – tieši tāpēc, ka pēdējais vienādā mērā ir raksturīgs būtnēm, kurām nav saprāta.

Var gadīties, ka morālā pienākuma noteiktā rīcība sakrīt ar rīcību, kuru cilvēks vēlētos kādu citu iemeslu – piemēram, personīga izdevīguma dēļ. Šādus piemērus Kants sāk apskatīt 17. lappusē (397). Teiksim, ja tirgotājs nekrāpjas ar preču cenu, viņš to var darīt vairāku iemeslu dēļ: viņš to var darīt pienākuma pēc (tikai tāpēc, ka tāds ir morāls pienākums – būt vienādi taisnīgam pret visiem pircējiem) vai arī tāpēc, ka krāpšanās ilgtermiņā sabojās viņa reputāciju un attiecīgi kaitēs viņa uzņēmumam; otrajā piemērā izvēle nekrāpties nav morāla rīcība – to vada tikai izdevīgums (varētu teikt: izdzīvošana un pašsaglabāšanās), tāpēc šādai rīcībai nav nekāda sakara ar morāli. Kā raksta Kants: “cilvēka uzvedībai ir morāla vērtība” tikai tad, ja tā veikta “pienākuma pēc”. Nākamais piemērs ir interesantāks un droši vien liks dažiem salekties: vairums cilvēku tiecas saglabāt savu dzīvību, tas ir, neizdarīt pašnāvību, dabiskas tiecības dēļ, tāpēc šai rīcībai nav nekādas morālas vērtības; tā būtībā ir instinktīva. Savukārt, ja cilvēks apzināti saglabā savu dzīvību, lai gan cieš no smagiem pārdzīvojumiem un likteņa triecieniem un ir pilnībā zaudējis vēlmi dzīvot – proti, ja viņš, raksta Kants, “saglabā savu dzīvi, to nemīlot, nevis no tieksmes vai bailēm, bet pienākuma pēc”, tad viņa rīcība ir morāli vērtīga. Tā ir morāli vērtīga, protams, tāpēc, ka tas ir morāls pienākums – nenogalināt cilvēku, šajā gadījumā sevi (397–398, 18. lpp.). Piezīmē pie §401 viņš saka kaut ko būtisku: visa cieņa, ko mēs jebkad izjūtam pret citu cilvēku, ir vienīgi cieņa pret šī cilvēka krietnumu, tas ir, viņa rīcības atbilstību pienākumam. Ņemot vērā cieņas jēdziena nesakarīgo un dažkārt pilnīgi tukšo lietojumu mūsdienu politiskajā un tieslietu argumentācijā[3] un ņemot vērā arī to, ka tieši Kanta morālfilozofija ir ārkārtīgi sekmējusi runāšanu par nereducējamo cilvēka cieņu, varu tikai vēlreiz mudināt atgriezties pie pirmavota un piebilst, ka Kants, kurš cita starpā Rietumu tradīcijā pazīstams kā viens no stingrākajiem nāvessoda aizstāvjiem, asi noraida cilvēka cienīšanu un cieņas izrādīšanu neatkarīgi no cilvēka rīcības.

Objektīvais princips, kas piespiež gribu, tiek saukts par prāta pavēli un pati šī formula – par imperatīvu. Jēdziens “kategoriskais imperatīvs” droši vien ir slavenākais jēdziens no šī darba, kuru zina arī cilvēki, kas pašu tekstu nav lasījuši. “Kategorisks” šeit nozīmē pretstatu “hipotētiskajam”. Hipotētiska imperatīva piemērs būtu: ja tev no centra ir jānokļūst līdz Āgenskalna tirgum, tad tev ir jābrauc ar 5. trolejbusu. Kategoriska imperatīva piemēri būtu: nemelo, nezodz, neslepkavo, nelauz solījumu. Minētie piemēri parasti nekādus iebildumus neizraisa, taču kas nosaka šo kategorisko imperatīvu saturu un kā tas tiek iegūts? Šis jautājums Kanta sistēmā ir izšķirošs, jo, kā jau redzējām, viņš ir noraidījis visus tos iespējamos morālā likuma avotus, kuri izrietētu, piemēram, no tradīcijas, labas sadzīvošanas sabiedrībā, drošības vai vienkārši tikumības. Respektīvi, ja reiz pašu kategorisko imperatīvu avots ir cilvēka prātā, pie tiem var nonākt vienīgi ar racionālu darbību. Kanta formulējums ir šāds: vienmēr rīkoties tā, lai “varētu vēlēties, ka [tavas rīcības] maksima kļūtu par vispārēju likumu” (402, 22. lpp.), tas ir, “derētu kā princips vispārīgai likumdošanai” (403, 23. lpp.), kas citviet nosaukta arī par “universālu dabas likumu”. Kants atvedina imperatīva pamatu no paša likuma nojēguma, kas ir prātā, turklāt, lai tas būtu kategorisks, nevis hipotētisks, to nākas postulēt; proti, tas tikai formulē to, ko cilvēks jau zina. Jūs ievērosiet, ka Kanta kategoriskais imperatīvs, būdams tikai racionāla izsprieduma auglis, izšķirošā nozīmē balstās jau esošu konceptu jēgpilnumā un nepieciešamībā paturēt principus loģiski sakarīgus. Tā, piemēram, kāpēc ir amorāli aizņemties no kāda naudu, zinot, ka nevarēsi to atdot? Jo to nav iespējams gribēt bez loģiskas nesakarības. Kad rīcības maksima tiek vispārināta, tas nozīmē pasauli, kurā ikviens var lauzt solījumus un neviens netic solījumiem, iztukšojot jēdzienu “solījums” no tā satura; respektīvi, rīcības princips (maksima) neder kā vispārējs likums (403, 23. lpp.). Vai, piemēram: zagt ir amorāli, jo vispārējs likums “ņemt jebko, ko grib” padara jēdzienus “mans”, “tavs”, “viņa/viņas” vai “mūsu” par bezjēdzīgiem.

Kanta formulas pielietojums, praktiski mēģinot to atrast konkrētos gadījumos, nav bez savām grūtībām un prasa vingrināšanos. Nereti saka, ka vienā un tajā pašā gadījumā rīcības maksimu var formulēt atšķirīgi un ka dažādie konfliktējošie formulējumi uzrāda reālu dilemmu. Visvairāk tintes par šo ir izliets saistībā ar slaveno kategorisko aizliegumu melot – ieskaitot gadījumus, ka taisnības teikšana drošticami un paredzami radīs tūlītējas smagas un negatīvas sekas, piemēram, kādas trešās personas dzīvības zaudējumu. Kants, atbilstoši iepriekš izklāstītajam, protams, neparedz izņēmumu arī šādos gadījumos – rīcības sekām nav nozīmes, turklāt tās nekad arī nav droši zināmas, nozīme ir tikai intencei, labajai gribai un morālā pienākuma pildīšanai. Arī mēģinājumus formulēt un pārformulēt rīcības maksimu tik ilgi, kamēr tā sanāk mazāk nepatīkama, viņš labi paredzēja un kritiski izteicās par “nosliec[i] prātuļot pret stingriem pienākuma likumiem un apšaubīt to spēku, katrā ziņā to tīrību un stingrību, un arī, kur iespējams, padarīt tos atbilstošākus mūsu vēlmēm un tieksmēm” (405, 24. lpp.). Atstāšu lasītāju ziņā rīcības maksimas pārbaudi ar vispārinājumu (t. i., vai es, saprātīgi spriežot, varu gribēt universālu likumu, kas pieprasītu šādu rīcību) sekojošos, mūsu laikiem (bet ne Kanta) raksturīgos un šķelošos piemēros: “dzimumtieksmes apmierināšana pretdabīgā veidā ar sava dzimuma personu”, “embrija iznīcināšana, jo grūtniece bērnu nevēlas” vai “publiska neiestāšanās pret amorālu valdības amatpersonu rīcību, jo pret to iestāties ir nepopulāri”.

Nobeigumā pavisam īsi par brīvību un cilvēka autonomiju Kanta tekstā. Grāmatas otrajā pusē, šķiet, jau ir kļuvis saprotams, ko Kants ar to domā. Īsos formulējumos varētu teikt tā: brīvība nav tad, kad cilvēks seko savām vēlmēm – “jutekliskajai pasaulei”, kā viņš saka; pats vēlmju avots viņam ir svešs gribai, jo cilvēks nevar kontrolēt to, ko vēlas; viņš var kontrolēt tikai to, ko dara. Kanta izklāstā vēlmes, kāres un personīgās intereses ir traktētas gandrīz kā materiāla, sveša ietekme uz cilvēka prātu un attiecīgi gribu, tādējādi brīvība ir tieši spēja pār tām valdīt, apzināti pakļaujoties sava prāta kā iekšējās cēlonības radītam (vai “radītam”) morālajam imperatīvam (452–453, 67. lpp.). “Radītam” šeit apzināti var likt pēdiņās, jo vienu no lielākajiem un tālejošākajiem pārpratumiem par Kanta tekstu ir radījusi zināma samudžinātība izklāstā par morālā likuma avotu un no tā vēl pēc vairākiem loģiskiem soļiem izrietošo slaveno Kanta tēzi, ka ikviens cilvēks vienmēr ir jāuzlūko kā mērķis un nekad vienīgi kā līdzeklis (428, 45. lpp.).

Vai cilvēka prāts rada, taisa, izdabū no sevis un attiecīgi izsludina morālo likumu? Manuprāt, ņemot vērā visu sistemātisko izklāstu, pareizā atbilde ir: vienlaikus gan “jā”, gan “nē”. “Nē”, jo morāles kārtulas ir aprioras, tās jau ir, tās visām ar saprātu apveltītām būtnēm ir vienādas un visām vienādi pavēl. Un “jā”, jo, ja jūs morālo pienākumu nesaprotat, tad jūsu gadījumā tas nefunkcionē un ir tikai, līdzīgi jutekliskās pasaules ietekmei, kaut kas ārējs (viņš saka: “heteronoms”, pretstatā “autonomam”): ja jūs rīkojaties krietni tāpēc, ka cerat uz atalgojumu (ieskaitot: gribat būt Dievam tīkams), vai tāpēc, ka baidāties no soda (ieskaitot: ka pēc nāves tiksiet sodīts), jūsu motīvs vispār nav morāls un jūsu prāts neizpilda savu uzdevumu. Ir absolūti nepieciešams, lai jūs saprastu, kāpēc morāles likumi ir tādi, kādi tie ir. Un bez šīs saprašanas jūs arī neesat brīvs.

Tieši šis arguments Kantam ļauj secināt, ka racionāla daba eksistē kā mērķis pats par sevi (429, 46. lpp.) – ar būtisko piebildi “nevis vienkārši kā līdzeklis jebkuram tās vai citas gribas izmantojumam”, respektīvi, arī ne savas paša gribas izmantojumam. No tā attiecīgi izriet pazīstamā tēze par cilvēku kā pašu vērtīgāko. Šis slēdziens ir likumsakarīgs, izejot no iepriekš pierādītā: tā kā visas racionālas būtnes ir pakļautas morālajam likumam un vienlaikus to rada, un dabiskajā hierarhijā nav atrodams nekas augstāks par prātu un tā nesēju, visi cilvēki vienlīdzīgi ir jāskata kā augstākie mērķi.

Saprotamu iemeslu dēļ Kanta tēze par cilvēku kā pašu augstāko ir izsaukusi un turpina izsaukt plašus iebildumus un pārmetumus. Taču arī tie, pēc manām domām, balstās pārpratumā vai pieejā tekstam tikai fragmentāri. Kants savā darbā aprāda, ko ir iespējams izdarīt ar prātu, vienlaikus iezīmējot tā robežas. Pārdesmit rindiņu garās “Noslēdzošās piezīmes”, kuras noteikti vajag izlasīt, sākas šādi (beidzot izmantošu izdevību lasītāju pabiedēšanai citēt garāku gabalu): “Spekulatīvais prāta lietojums attiecībā pret dabu noved pie absolūtas kāda pasaules augstākā cēloņa nepieciešamības; prāta praktiskais lietojums attiecībā uz brīvību noved pie absolūtas nepieciešamības, taču tikai pie saprātīgas būtnes kā tādas rīcību likumu [nepieciešamības]. Bet svarīgs jebkura mūsu prāta lietojuma princips ir novest tā izziņu līdz tā nepieciešamības apziņai (jo bez šīs nepieciešamības tā nebūtu prāta izziņa). Bet tikpat būtiska ir šā paša prāta ierobežošana, kuras dēļ tas nevar atskārst ne tā nepieciešamību, kas ir un notiek, ne tā, kam jānotiek, ja pamatā nav likts nosacījums, ar kuru šis kaut kas ir vai notiek, vai kam jānotiek. Bet šādā veidā, pastāvīgi jautājot par nosacījumu, iespēja apmierināt prātu tiek pakāpeniski atvirzīta aizvien tālāk.” (463, 76. lpp.) Nu lūk, šis ir kristālskaidri un pilnīgi pareizi pateikts. Kas no tā tālāk būtu jāsecina, arī ir skaidrs. Kādā veidā Kanta paveikto ir iespējams ielikt un izmantot citā metafiziskā sistēmā, arī ir skaidrs. Drukājiet uz t-krekliem, iekaliet no galvas un nesiet tautās. Paldies tulkotājam par darbu.

Eseja rakstīta, pateicoties Valsts Kultūrkapitāla fonda atbalstam.

[1] Gerard van den Hurk, “Gilson’s Epistemology”, Diss. Loyola University Chicago, 1951, p. 13.

[2] Immanuel Kant, Gesammelte Schriften, Hrsg. von der Königlichen Preussischen Akademie der Wissenschaften, B. I–XIII, Berlin: Georg Reimer/Walter de Gruyter, 1900–1914.

[3] Par šo jautājumu savulaik rakstīju šeit: https://telos.lv/isa-cienas-analize

Integrācijas ekspertīzes kritika

9. un 10. maija kaislību kontekstā runas par sabiedrības integrācijas veiksmi bija nedaudz pieklusušas. Nacionālistiski un konservatīvi noskaņotā sabiedrības daļa to zināmā mērā uztvēra kā zīmi, ka liberāļu gadiem ilgušie mēģinājumi pasniegt integrācijas procesu kā izdevušos ir cietuši neveiksmi un ka šobrīd tas pakāpeniski tiek atzīts. Šo zīmi pavadīja gaidas, ka liberālisma, internacionālisma un multikulturālisma ideoloģija, attiecīgie eksperti un zinātniskās autoritātes kritiski pārdomās savu indevi uzspiest Latvijai ASV sabiedrībā un universitātēs tik populārās idejas. Taču, lasot interviju atšifrējumus “Asimilācijas pazīmes un katastrofa – ‘Delfi’ pēta Latvijas neveiksmes integrācijā” portālā delfi.lv,[1] kļuva skaidrs, ka Krievijas iebrukums Ukrainā ir radījis vien tehnisko pauzi, lai pārgrupētu spēkus, neatzītu pielaistās kļūdas, stūrgalvīgi darītu to pašu, bet sagaidītu citu rezultātu kaut kad tālā nākotnē. Laiks, protams, lielākoties vājina dzīvā cilvēka gaidas un to nepiepildīšanos, bet vai tas nozīmē, ka visi tie, kuriem sāp Latvijas okupācija, cilvēku salauztie likteņi un savu dzimtu vēsture, ir gatavi gaidīt līdz brīdim, kad izbeigsies viņu vai otras puses kolektīvā atmiņa?

Raksts iesākas jau ar pirmajā rindkopā veltītu kritiku tieši latviešiem, kuru atstāsta rus.delfi.lv žurnāliste Anastasija Jefremova: “Vainota tiek gan Latvijai svešo simbolu nenograušana, gan Krievijas spēja kontrolēt daļu informācijas telpas, gan pārāk lēnas izglītības sistēmas reformas un arī pašu latviešu kūtrums attiecību veidošanā valstiskā un individuālā līmenī ar citādo – galvenokārt krievvalodīgo – kopienu.” Uzmanību piesaista pēdējais uzskaitījuma punkts. Latvieši esot pārāk kūtri un neesot gribējuši veidot attiecības ar krievvalodīgo kopienu. Bet vai tiešām tāda piesardzība un kūtrums ir tik pārsteidzošs un nosodāms, ja esam kaut nedaudz iedziļinājušies 20. gadsimta Latvijas vēsturē? Šis pārmetums kūtrumā balstās pieņēmumā, ka latviešiem ir “jāgrib” veidot attiecības ar krieviem. Jā, okupācijai beidzoties, krieviem tika dota iespēja palikt valstī, bet vai tas nozīmē, ka latviešiem ir “jāgrib” veidot attiecības individuālā līmenī? Tas nav jāgrib nevienam, kas to nevēlas, vienalga, kāds būtu cilvēka nevēlēšanās iemesls. Cilvēkam individuālā līmenī ir tiesības negribēt veidot attiecības ar kādu cilvēku vai cilvēku grupu, īpaši, ja šis cilvēks vai cilvēku grupas pārstāvji ir, piemēram, izsūtījuši lielāko daļu viņa senču. Šie dzimtu stāsti nekur nav zuduši, un latviešu kolektīvā atmiņa vēl ir pietiekami svaiga. Karš Ukrainā šīs atmiņas pacēla no dzīlēm daudz augstākos apziņas slāņos. Kolektīvā atmiņa par krievu imperiālisma noziegumiem varētu stiepties vismaz līdz Livonijas kara laikiem. Tādējādi nav pārsteidzoši, ka latvieši izturas visai rezervēti.

Latvietim Latvijā nav pienākuma uzņemt citādo. Šāds pienākums ir multikulturālisma atziņa. Arī Satversmē nav teikts, ka Latvijas valsts mērķis būtu veidot multietnisku un multikulturālu valsti, izprast citādi domājošos, iepazīt svešo, uzņemt pie sevis. Tieši otrādi, Satversmes preambulā lasāms,[2] ka identitāti veido latviešu tradīcijas un latviskā dzīvesziņa. Tur nav sacīts, ka cittautieši no Latvijas būtu jāpadzen, bet nav paredzētas arī citas dzīvesziņas un to veicināšana – ne krieviskā, ne poliskā, ne ukrainiskā, neviena. 1918. gadā, kad tika dibināta Latvijas valsts, Latvijā pastāvīgi dzīvoja vairākas mazākumtautības, taču bija skaidrs, ka valsts ir dibināta kā neatkarīga latviešu valsts. Šo mazākumtautību pēctečus var uzskatīt par pilntiesīgiem mazākumtautību pārstāvjiem Latvijas teritorijā, taču to nevar teikt par okupācijas laikā iebraukušajām personām. Šādu ieceļošanu pat aizliedz starptautiskās tiesības (1949. gada 12. augusta Ženēvas konvencijas 49. pants),[3] un persona, pārceļoties uz dzīvi okupētā teritorijā, nekļūst par mazākumtautības pārstāvi. Tas nozīmē, ka ikvienam cilvēkam, kurš pieder pie citas tautas vai ar to identificējas, bet vēlas dzīvot Latvijā un integrēties, ir jāpieņem latviešu valoda, latviskās tradīcijas, dzīvesziņa un latviskās normas, kas veido sabiedrību. Savukārt privātā līmenī nekas netraucē izzināt citādo un svešo.

Satversmes preambula uzsver, ka Latvija ir dibināta, lai garantētu latviešu nācijas, latviešu valodas un kultūras pastāvēšanu. To darbos un arī karalaukā apliecināja latviešu senči, liekot pamatus šai valstij. Mēs to varam ignorēt un izvirzīt citus mērķus, bet tad tam būtu jābūt brīvas gribas paustam tautas lēmumam. Ja mēs izvirzītu citus mērķus, nāktos mainīt arī Satversmi. Visticamāk, tas prasītu referendumu, kurā visi pilsoņi skaidri paustu savu gribu, ka nacionāla valsts nav vajadzīga un ka turpmāk ir veidojama ASV līdzīga kopiena, kuras pamatvērtība būtu multikulturālisms un kura būtībā ir gatava iekļaut ikvienu gribētāju. Latvijas integrācijas speciālisti, kuri intervēti minētajā rakstā, skaļi atturēsies to teikt, taču gala rezultāts, ja veicinātu viņu piedāvāto virzību, loģiski novestu pie šāda iznākuma.

Minētajā rakstā lasām pētnieka Klāva Sedlenieka apgalvojumu: “Pilsoņiem ir dažādi viedokļi. Dažādi viedokļi nenozīmē, ka viņi nav integrēti. Daļai pilsoņu šķiet, ka jāpievienojas citai valstij. Daļai šķiet, ka ir atzīmējama valsts bruņota apvērsuma gadadiena. Vai viņi ir slikti integrēti? Te svarīga ir saliedētība un to var skatīties caur to, vai cilvēki ir priecīgi, laimīgi, apmierināti un tā tālāk. Ar to nav gājis gludi. Arī starp latviski runājošajiem ne visi vēlas dzīvot Latvijā, jo dažādu iemeslu dēļ nejūtas šeit laimīgi.” Jāpiebilst, ka šāds uzskatu plurālisms, kas šeit aprakstīts kā pašsaprotams, ir pretrunā Latvijas Republikas krimināllikuma 81. pantam.[4] Par aicinājumiem pievienot Latviju citai valstij pants paredz sodu līdz pat brīvības atņemšanai. Tas ir klajā pretstatā Latvijā integrēta cittautieša skatījumam un ir pretrunā integrācijas uzdevumam.

Turpina pētnieks Deniss Hanovs: “Tas, kas patlaban notiek, ir visu kopējo diskusiju telpu un tiltu sairšana un iznīcināšana, lai sabiedrība maksimāli radikalizētos.” Te jājautā, par kādiem saglabājamiem “tiltiem” ir runa? Kādi “tilti” ir jāveido ar cilvēkiem, kuri atbalsta Krievijas Federācijas iebrukumu Ukrainā ar sekojošo izvarošanu, laupīšanu un slepkavošanu? Nenāk prātā neviens pieņemams forums vai diskusiju vide, kur tādus cilvēkus aicinātu izteikt savu viedokli un attaisnot noziegumus. Atbalsts okupācijai, militāram uzbrukumam neatkarīgai valstij un tās valstiskās iekārtas graušanai ir krimināli sodāms. Noziegumu noliegšanu, atsacīšanos pieņemt acīmredzamo realitāti, kurā šādi noziegumi tiek akceptēti un pat veicināti, nekādi nevar uzskatīt par “radikalizēšanos”. Tā to var vērtēt tikai galēji liberālas sabiedrības, kas principā atrodas uz visatļautības, anarhijas, cinisma un nihilisma sliekšņa. Jā, tādās sabiedrībās prasība ievērot likumus vai sabiedrības normas varētu tikt uzskatīta par “radikalizēšanos”. Tā dēvētie radikāļi neprasa neko citu, kā vien ievērot civilizētā sabiedrībā pieņemtas normas, kas ir spēkā visā pasaulē.

Deniss Hanovs prāto: “Ir jāatjauno “LTV7”, kur bija dzirdami Latvijai lojālie vēstījumi krievu valodā. Lai cilvēkus atrautu no Putina, viņiem jāpiedāvā alternatīva.” Un vēl: “Nav politiskās gribas runāt ar, piemēram, manas mammas paaudzi. Tādējādi mūsu politiskā elite ir atdevusi tūkstošiem cilvēku Putina ideoloģijai, jo nevar pieņemt, ka ar viņiem vajadzētu runāt viņu valodā, lai caur to viņus iekļautu latviešu kultūrtelpā.” Jāatgādina, ka 2012. gadā notika tautas nobalsošana par valsts valodu.[5] Rezultāts ir viennozīmīgi skaidrs, tas nav izteikts vēlmju formā. Latvieši grib, nevis vēlētos, lai valsts valoda būtu latviešu valoda un būtu obligāta saziņas valoda publiskajā telpā. Tātad tam ir jābūt arī integrācijas mērķim. Integrācija bez šīs kompetences latviešu izpratnē nav integrācija un pilnībā ignorē valodas referenduma rezultātu. Pirmkārt, ne vien nav jāatjauno LTV7 krievu valodā, bet arī krietni jāsamazina krievu radio staciju skaits Latvijā, kas ir ļoti bagātīgs.[6] Kā jau minēju, Satversmē nav nekas minēts par multikulturālu vai multietnisku valsti un ir pagājuši 10 gadi kopš valodas referenduma. Pēc būtības politikas veidotāji un parlaments nav izpildījuši tautas doto uzdevumu padarīt informācijas apriti publiskajā telpā latvisku. Uzturēt praktisku divvalodību ir netaisnīgi pret latviešiem, un uz krievu valodu nevar attiecināt tradicionālo izpratni par multikulturālismu un dažādu kultūru respektēšanu. Krievu valoda latviešu vēsturiskajā izpratnē ir kolonizatoru valoda, tā nes līdzi krievu šovinismu un imperiālistiskas tieksmes, kolektīvā atmiņā ierakstītus pāridarījumus un netaisnības. Tā liedz iespēju savā zemē dzīvot latviskā vidē, realizēt mērķi, kam tika radīta valsts. Nav iespējama nekāda integrācija, ja krievi neatzīs, ka viņu vecvecāki, tēvi un mātes ieradās nelegālas ieceļošanas rezultātā. Otrkārt, Deniss Hanovs attēlo krievus nevarīgu bērnu lomā – kā politiskās elites spēļmantiņu. It kā krievus kāds varētu paņemt un “atdod” Krievijas diktatora ideoloģijai. Nē, tā ir paša cilvēka brīvprātīga izvēle – jo īpaši dzīvojot Latvijā. Latvijā dzīvojošs krievs pats izdara izvēli pieslieties “krievu pasaulei”, bet, ja tāda izvēle ir izdarīta, tad ir visai dīvaini brīnīties, kādēļ latvieši nevēlas dzīvot kopā ar “krievu pasaules” pārstāvjiem. Runājot ar krieviem krievu valodā, viņi nekādi nenonāk latviešu kultūras telpā.

Deniss Hanovs turpina: “Tas, ko spridzina vai nojauc, būs vēl klātesošāks, stabilāks un redzamāks publiskajā telpā. Tā vietā piemineklim, kas iezīmē okupāciju un katras ģimenes traģēdiju, varēja radīt jaunu stāstu, to pārceļot, pārveidojot vai papildinot. Intelektuāļiem klusējot, diskusija ir nodota politisko radikāļu rokās. Hanovs atzīmē, ka Igaunijā 2007. gadā līdzīgas nozīmes piemineklis Tallinā netika nojaukts, bet pārcelts.” Un – “Latvijā tikmēr nav bijušas diskusijas ne par to, kāpēc pieminekli jānojauc, ne par to, kā lai sabalansē riskus”. Sejā uzplaukst smaids, iedomājoties visas tās vēstures liecības, kas gadsimtu gaitā ir zudušas vēsturei, bet kuras kļuvušas vēl “klātesošākas”. Katrs ceļotājs, dodoties uz Irāku, sajūt Babilonas gaisa dārzu klātbūtni, un, nojaucot okupekli, nešaubāmi šāda okupekļa aura saglabāsies arī Rīgas centrā. Nē, nesaglabāsies. Latvija beidzot nostāsies uz okupācijas zīmju nokratīšanas ceļa, tā kļūs par Latviju bez okupekļiem. Nav iespējams radīt nekādu jaunu stāstu par okupācijas periodu un tā pieminekļiem. Vienīgais iespējamais ir Krievijas un Padomju Savienības kriminālo nodarījumu godprātīga atzīšana. Tas var būt sākums. Sākums piedošanai. Bet tas nekādi nenozīmē aizmiršanu vai jaunu stāstu radīšanu, kas izliktos, ka Latvijas okupācija ir kaut kas nebūtisks, nejauša vēstures epizode, ka krievi atrodas Latvijā pilnīgi normālu vēsturisku apstākļu sakritības rezultātā vai ka krievi ir mazākumtautība.

Deniss Hanovs apgalvo, ka intelektuāļi ir klusējuši. Nē, nav klusējuši. Visi šīs sarunas dalībnieki ir regulāri sabiedriskās televīzijas un parlamenta komisiju viesi. Pats Deniss Hanovs noteikti nav klusējis – viņš ir īpaši biežs viesis. Vai nav tā, ka tas, ko Delfi sarunas dalībnieki sauc par politisko radikālismu, ir sekas tam, ka šādi universitāšu mācībspēki ir gadiem ilgi mēģinājuši atrunāt politiķus rīkoties un pildīt 2012. gada tautas nobalsošanā lemto? Vai nav tā, ka tieši viņi pludina sabiedrībā kreisā internacionālisma idejas par “iekļaujošu sabiedrību”, upurējot Latvijas valsts dibināšanas mērķi? Par Latviju kā vietu, kur, svešu varu un tautu netraucēti, latvieši varētu dzīvot, kopt savu valodu un kultūru? Jo vairāk to centīsieties noliegt, jo stiprāka kļūs pretestība. Nesen šādu tautas atdzimstošo spēku jaunajā paaudzē redzējām gājienā, kas aicināja atbrīvoties no padomju mantojuma. Tas lielā mērā ir tieši protests pret līdzšinējo integrācijas politiku un to virzošajiem intelektuāļiem.

Diskusijas par pieminekļa nojaukšanu neesot bijušas? Par ko tieši diskutēt? Latvija kā valsts nebija Otrā pasaules kara dalībniece nevienā no karojošām pusēm. Abas valstis, kas izraisīja karu, sadalot Poliju un Baltiju un noslēdzot savienību, nerēķinājās ar Latvijas valstiskumu. Tās ļauni izmantoja latviešus kā lielgabalu gaļu, kā darbaspēku un Latvijas zemi padarīja par karalauku. Neviena no pusēm uz Latvijas zemes nav pelnījusi nekādu pieminekli ne par uzvaru, ne par zaudējumu. Diskusija par šāda okupekļa atstāšanu, nozīmes maiņu vai pārvietošanu ir lieka. Okupeklis nekādi neattiecas uz Latviju kā valsti arī tad, ja daļai krievu tā ir svētuma un kulta vieta. Tāpat Latvijai nav saistošas Saladīna uzvaras kaujās pār kristiešiem. Nav saistošas un viss, jo tā nav mūsu veidota vēsture. Vienīgās piemiņas vietas, Latvijai saistošas, ir šo abu neģēlīgo režīmu upuriem.

Klāvs Sedlenieks tālāk saka: “Mums latviešiem ir vienkāršāk, jo identificējamies ar Latviju un mūs neinteresē, ko saka tur. Krieviem tā nav, viņiem trūkst tādas kā dabīgās vietas Latvijas valsts naratīvā. Šur un tur izskan, ka krievs šeit ir svešais. Tas, ka šī ir latviešu valsts, ko tagad uzsver arī preambula, norāda, ka krieviem, kamēr viņi ir krievi, šeit īsti nav ko darīt. Tas kopienai rada arī sajūtu, ka Latvija neaizsargā Latvijas krievus. Kas aizsargās? Paliek Krievija. Te arī veidojas emocionālā saikne ar to.” Satversmes preambulā nekas tāds, ka krieviem šeit nav ko darīt, neizskan. Šis apgalvojums ir manipulācija ar sabiedrisko domu. Preambulā ir viennozīmīgi skaidri uzrakstīts, ka valsts pastāvēšanas primārais mērķis ir latviešu valodas un kultūras pastāvēšana. Tātad tā ietver prasību, lai Latvijā dzīvojošs, integrēts krievs vai citas tautības cilvēks atzītu, kas ir Latvijas pastāvēšanas virsuzdevums. Tā nav īpaši liela prasība. Tieši tāda pati prasība būtu pret ikvienu cilvēku, kas ierastos un apmestos uz dzīvi, piemēram, Krievijā. Ja cilvēks to nespēj atzīt, tad viņš pēc būtības neatzīst Latviju par leģitīmu valstisku veidojumu.

““Sākotnēji pašiem skaidri jānorāda, ka citi ir gaidīti kā politiskās nācijas daļa. Šobrīd no valsts augstākajām amatpersonām nav izskanējis nekas tāds, kas ļautu adaptēties,” skaidro sociālpsihologs. Viņš atzīmē, ka no Latvijas puses netiek piedāvāts nekas, kas varētu aizvietot piederību savai etniskajai grupai, ne arī empātiska sapratne, ka šī grupa domā citādāk.” Nekas netiek piedāvāts, apgalvo Ivars Austers. Kā ar Šengenas valsts dokumentiem un piederību Eiropas Savienībai, nevis diktatūras saindētajai Krievijai? Vai tas ir maz? Ir cilvēki, kas būtu gatavi no ļoti daudz kā atteikties, lai iegūtu šādus labumus. Nav un nebūs nekādas empātiskas izpratnes par Latvijas okupācijas noliegšanu un “domāšanu citādāk”, tā ir absolūti nekaunīga prasība. Tas būtu tas pats, ja briti “domātu citādāk” par savu koloniālisma vēsturi. Attiecībā uz vēstures faktiem viedokļu plurālisms nav pieļaujams. Nav arī izprotama Ivara Austera vēlme veidot “politisko nāciju”. Vai ir tautas mandāts tādu veidot? Ja ar to saprot pilsonības iegūšanu, lai pilnvērtīgi piedalītos sabiedriskajā dzīvē un politikā, tad tāda iespēja pastāv jau kopš 1995. gada. Ir plašas iespējas šo iespēju izmantot.

“Hanovs arī pauž, ka netiek pieļauts modelis, ka varētu tikt veidota līdzvērtīga telpa mazākumtautībām, kas saglabā savu daudzveidīgo identitāti. “Tagad tiek paredzēts apgūt latviešu valodu, bet netiek skaidrots, kāpēc gan viņi kopā turpmāk dzīvotu ilgi un laimīgi. Nav diskusijas par vērtībām, citu valodu pieņemšana publiskajā telpā. Politika “iemācieties valodu un esat neredzami” izsauc tādu pašu nacionālistisku diskursu no krievu puses”.” Latvijas valsts mērķis nav nodrošināt “līdzvērtīgu telpu mazākumtautībām”. Mērķis ir nodrošināt lielāku un pārāku telpu latviešu valodai un tradīcijām. Tas neizslēdz iespēju mazākumtautību pārstāvjiem piedalīties deju kolektīvā vai dziedāt korī, izkopjot savas tautas tradīcijas, bet tā nekādā ziņā nevar būt “līdzvērtīga telpa”.

Diemžēl rakstā nav identificēts, kas ir šo vārdu autors, bet pēc konteksta pieņemu, ka Deniss Hanovs: “Pat pieņemot, ka valsts institūcijas nekavējoši spers pareizos soļus integrācijas virzienā, jāapzinās, ka identitātes veidošana ir ļoti ilgs process, kas var prasīt gadus un pat paaudzes. Izņēmumi gan var būt, piemēram, tāda notikuma, kā kara Ukrainā dēļ, gan individuālā līmenī.” Vai kāds ir akceptējis šādu mokoši garu integrācijas procesu? Nepārliecina argumenti, ka daudzo gadu laikā kopš neatkarības atgūšanas cilvēki nav spējuši izlemt, kuras valsts pilsoņi viņi vēlas būt, vai arī viņus neviens nav informējis par šādu iespēju. Ja šī izvēle nenotiek, tas nozīmē, ka ir ērti atrasties nepilsoņa statusā un ikdienas dzīvi tas netraucē. Ko vēlas Latvijas pilsoņi? Latviskāku Latviju, ko apliecina valodas referendums. Tas nozīmē, ka cilvēks vai nu izvēlas iegūt Latvijas pilsonību, vai izvēlas iegūt citas valsts pilsonību, bet nebūtu īpaši gudri šo procesu izstiept garumā, jo tas nekādi neveicina vienotas vērtības. Tas uztur spriedzi sabiedrībā, tērējot laiku procesiem, ar kuriem varētu nenodarboties.

“Mums jāpieņem citādais, jāatver latviešu kultūrtelpa, bet tā ir slēgta. Tai ir jāatveras tūlītēji un cilvēki jāpiesaista nevis ar sodiem, bet jābūt gataviem gaidīt, kad viņi paši jutīs, ka vēlas tai piederēt.” Denisa Hanova apgalvojums ir absurds. Atverot latviešu kultūrtelpu, tā vairs nebūs latviešu kultūrtelpa, jo “citādais” to izmainīs. Pavisam savādāk ir, ja “citādais” pieņem latviešu kultūrtelpu, kāda tā ir. Latvieši nekautrējās “atvērt durvis” un uzņemt tos, kas vēlas piedalīties, bet visa pamatā ir latviešu noteikumu, tradīciju un izpratnes pieņemšana – nevis otrādi. Šo apgalvojumu ievirze atgādina Tatjanas Ždanokas prasību atzīt otru oficiālo valsts valodu. Tas nav nekas cits, kā vien krievu šovinisms, ko mēģina realizēt impērijas bijušajā provincē, tikai ietērpts pieklājīgā un inteliģentā valodā, pieprasot krievus pieņemt tādus, kādi viņi ir.

“Daļai cilvēku valsts, robežas un valoda neko nenozīmēs un latviešu vēsturiskās traumas šķitīs smieklīgas, jo tie taču ir meli.” Tiem, kuriem šķiet smieklīgs genocīds pret tautu, kuras zemē viņš dzīvo, varbūt nevajadzētu dzīvot šajā sabiedrībā un vajadzētu doties uz citu valsti, kur šādu izsmieklu pieņem. Šī sabiedrības daļa nav integrējama, jo Latvijas identitāti definē gan valoda, gan robeža, gan latviskās tradīcijas, gan mūsu nežēlīgie vēsturiskie notikumi. Nenotiks atteikšanās no šīm vērtībām un atmiņām par labu krievu šovinistiem izdevīgajam internacionālismam.

Iepazīstoties ar šo rakstu un analizējot daļu no pieaicināto ekspertu vērtējumiem pēc Krievijas uzsāktā kara, diemžēl jāsecina, ka izvēlētie eksperti nepiedāvā neko jaunu. Tā ir tā pati Sabiedrības Integrācijas fonda vadītā integrācijas politika, kas ar sliktiem rezultātiem jau notikusi daudzus gadus. Šos sliktos rezultātus apliecina cita starpā 2022. gada 9. un 10. maija notikumi.

Sarunā pārsteidz izteiktā kreisi internacionālā ievirze, kas vispār noliedz iespēju, ka valsts labākajās interesēs būtu nelokāmi nacionāli mērķi. Šāds redzējums netiek pat apskatīts! Netiek apskatīts arī, vai multietniskā viedokļu plurālisma vīzija sakrīt ar Latvijas pilsoņu vairākuma nostāju. Vai varbūt ir runa tikai par nelielu, starptautiski finansētu NVO ietekmē esošu, kosmopolītiski noskaņotu pilsoņu grupu? Publiskajās diskusiju darba grupās būtu jāiekļauj nacionālistiski noskaņoti cilvēki, un no nodokļu maksātāju līdzekļiem uzturētajai integrācijas darbībai ir jābūt vērstai uz to, lai tā saskanētu ar valsts dibināšanas mērķiem. Piebildīšu, ka nekur visā interviju atšifrējumā ne ar pušplēstu vārdu nebija minēts, kā jūtas un ko domā latvieši savā zemē. Viņiem bezgalīgi un atkal no jauna jānožēlo savi grēki un jāatveras “citādajam”, it kā viss vēstures smagums un vaina būtu uz viņu pleciem.

[1]https://www.delfi.lv/news/national/politics/asimilacijas-pazimes-un-katastrofa-delfi-peta-latvijas-neveiksmes-integracija.d?id=54365828

[2]https://likumi.lv/ta/id/57980-latvijas-republikas-satversme

[3]https://likumi.lv/ta/lv/starptautiskie-ligumi/id/565

[4]https://likumi.lv/ta/id/88966-kriminallikums

[5]https://www.cvk.lv/lv/tautas-nobalsosanas/par-grozijumiem-latvijas-republikas-satversme-2012

[6]https://www.neplpadome.lv/lv/sakums/komercialie-mediji/komercialie-radio/

Karš pret demolētājiem

Rakstnieks, dramaturgs un esejists Viktors Igo (1802–1885), nereti dēvēts arī par labāko franču dzejnieku, visas dzīves garumā enerģiski un nepagurstoši nodarbojās arī ar publicistiku un politisko un sociālo aktīvismu. Viņš nodibināja savu pirmo literāro žurnālu, ka viņam bija tikai 16 gadi. “Karš pret demolētājiem”, no kura šeit publicējam fragmentus, kā tipisks, spilgts un neatkārtojams Igo kā satīriķa stila paraugs pirmo reizi parādījās Revue des Deux Mondes, I, vol. 5, 1832, p. 607–622.

Parīzē vandālisms plaukst un zeļ mūsu acu priekšā. Vandālisms saucas par arhitektu. Vandālisms izriež krūtis un lepni piepūšas. Vandālisms tiek svinēts, slavēts, veicināts, apbrīnots, lolots, aizsargāts, uzklausīts, subsidēts, apmaksāts, naturalizēts. Vandālisms ir valdības darbuzņēmējs. Tas ir iefiltrējies budžetā un grauž to kā pele savu sieru. Un vandālisms labi atmaksājas. Katru dienu tas nojauc kādu no tām nedaudzajām ēkām, kas mums vēl palikušas no burvīgās vecās Parīzes. Ko es ar to gribu teikt? Vandālisms ir apķēpājis Notrdamu, vandālisms ir apšķibījis Tiesu pils torņus, vandālisms ir nolīdzināijis Senmagluāru, vandālisms ir iznīcinājis Jakobīņu klosteri, vandālisms ir amputējis divas no trim Senžermēdeprē torņu smailēm. Varbūt pēc brīža mēs runāsim par ēkām, kuras vandālisms ceļ. Vandālismam ir savi laikraksti, savas biedrības, savas skolas, savas katedras, sava publika, savi argumenti. Vandālisma pusē ir buržuāzija. Vandālisms ir labi barots, izguldīts, piepūties, gandrīz vai zinātnisks, ļoti klasisks, eksperts loģikā, jaudīgs teorētiķis, dzīvespriecīgs, spēcīgs, piemīlīgs (ja nepieciešams), daiļrunīgs un ārkārtīgi pašapmierināts. Viņš uzvedas kā mecenāts. Viņš aizsargā jaunos talantus. Viņš ir profesors. Viņš piešķir lielās arhitektūras balvas. Viņš sūta studentus uz Romu. Viņš ir deputāts, un viņš noraida Ingra freskas, lai vietu ierādītu nezin kam. Viņš valkā uzvalku ar izšuvumiem, zobenu pie sāniem un franču pusbikses. Viņš ir no Institūta. Viņam ir pieņemšanas galmā. Viņš sniedz karalim roku un pastaigājas ar viņu pa ielām, čukstēdams ausī savus plānus. Jums noteikti ir gadījies viņu satikt.

Reizēm viņš kļūst par namīpašnieku un pārvērš brīnišķīgo Senžakdelabušrī torni par svina rūpnīcu, kategoriski liedzot tai pieeju zinātkāram antikvāram; viņš pārvērš Senpjērobefas baznīcas jomu par tukšu mucu noliktavu, Sānas namu par vagonu parku, Zelta kroņa namu par audumu manufaktūru, Klūnija abatijas kapelu par tipogrāfiju. Reizēm viņš kļūst par mājkrāsotāju vai nojauc Senlondrī, lai skaistās, vienkāršās baznīcas vietā uzceltu milzīgu, neglītu māju, kuru nav iespējams izīrēt. Tad atkal viņš kļūst par ierēdni un apkrauj Senšapelu ar papīru kalniem – to pašu baznīcu, kas pēc Notrdamas iznīcināšanas kļūs par Parīzes greznāko rotu. Tad atkal viņš kļūst par spekulantu un Senbenuā baznīcas apkaunotajā jomā varmācīgi iebūvē teātri – un kādu vēl teātri! Kauns! Svētais, viedais un cēlais benediktiešu klosternams tiek pārvērsts par kaut kādu sliktas literatūras pekstiņplaci!

Restaurācijas laikmetā viņš izplājās uz visām pusēm un izdarījās tikpat valšķīgi, mēs to nenoliedzam. Visi atceras, kā vandālisms, kurš tolaik bija arī karaļa arhitekts, apgājās ar Reimsas katedrāli. Kāds godprātīgs cilvēks, talantīgs zinātnieks Vitē kungs jau ir pievērsis šim faktam uzmanību. Šī katedrāle, kā visi labi zina, no augšas līdz apakšai bija greznota ar lieliskām skulptūrām, kas pat aizsedza tās profilu. Šarla X kronēšanas laikā vandālisms, būdams labs galminieks, nobaidījās, ka tik kāds akmens nejauši neatdalās no piekārtās skulptūras un neuzkrīt uz karaļgalvas brīdī, kad viņa majestāte iet garām, un ar lieliem āmura sitieniem bez žēlastības trīs mēnešus no vietas skaldīja veco baznīcu! Šo rindu autoram mājās glabājas savāda šīs eksekūcijas pārpalikumu kolekcija.

Kopš jūlija vandālisms ir paveicis vēl vienu darbu, kas var kalpot kā papildinājums šim – Tilerī dārza iznīcināšanu. Kādu dienu mēs plašāk iedziļināsimies šajā barbariskajā apvērsumā. Šeit to minam tikai atgādinājumam. Bet kurš gan nav uzrāvis plecus, ejot garām šiem diviem mazajiem parciņiem, kas nogriezti no publiskās promenādes? Karalim lika iekosties Tilerī dārzā un, lūk, divi kumosi, kurus viņš izkoda. Visa mierīgā harmonija, kas raksturoja šo karaļdārzu, ir izpostīta, puķudobju simetrija ir izjaukta, dīķi ir iegrauzušies terasē – mums vienalga! Mums taču ir mazie parciņi! Ko mēs sacītu par vodeviļu štancētāju, kurš no kora dziedājuma Rasina traģēdijā Atālija izgrieztu sev vienu vai divus pantus? Tilerī dārzs bija dižā ainavista Lenotra Atālija.

Runā, ka vandālisms jau ir piespriedis nāvessodu mūsu vecajai un nerestaurējamajai Senžermēlokseruā baznīcai. Vandālismam ir pašam savi mērķi. Tas grib cauri visai Parīzei izdzīt garu, garu, garu ielu. Ielu, kas ir vesela ljē garumā! Kādus brīnišķīgus postījumus, to darot, tam būs iespēja veikt! Senžermēlokseruā baznīca būs pa ceļam un, iespējams, arī brīnišķīgais Senžakdelabušrī tornis. Bet kāda tam nozīme! Iela vesela ljē garumā! Vai saprotat, cik tas būs skaisti?! Varēs novilkt taisnu līniju no Luvras līdz Troņa barjerai! No viena ielas gala, no barjeras, pavērsies skats uz Luvras fasādi. Tiesa gan, viss Perro kolonādes skaistums slēpjas tās proporcijās un šis skaistums lielā attālumā izzudīs, bet kāda tam nozīme? Mums būs veselu ljē gara iela! No otra gala, no Luvras, mēs redzēsim Troņa barjeru – ar tās bēdīgi slavenajām šaurajām kolonnām, vārgām un smieklīgām kā Potjē kājas. Ak, cik lieliska perspektīva tā būs!

Cerēsim, ka šis burleskas projekts netiks īstenots. Un, ja to mēģinās īstenot, cerēsim, ka tas izraisīs mākslinieku nemierus. Mēs tos atbalstīsim, cik vien spēsim.

Iznīcinātājiem nekad netrūkst argumentu. Restaurācijas laikmetā viduslaiku katoļu celtnes tika bojātas, postītas, kropļotas un apgānītas ar vislielāko dievbijību. Draudzes uz savām baznīcām bija attīstījušas tādus pašus izaugumus kā uz savas reliģijas. Svētās sirds bazilika ieģērbās marmorā, bronzā, apkrāsojumos un apzeltītā kokā. Šie izaugumi uz baznīcām visbiežāk parādījās kā neliela apgleznota, apzeltīta, mistiska, elēģiska, koķeta, galanta, apaļa, tuklu eņģeļu pilna kapeliņa ar gaismas caurumu griestos; līdzīga Sensulpisa kapelai. Francijā nav nevienas katedrāles un nav nevienas baznīcas, pie kuras vandālisms nebūtu piedējis, priekšā vai sānos, šādu kapeliņu. Šīs kapelas bija īsta baznīcu slimība. Tā bija Svētā Ašela kārpa.

Kopš Jūlija revolūcijas profanācija turpinās vēl postošāka un nāvējošāka, bet ar citiem argumentiem. Dievbijīgo ieganstu ir nomainījis nacionālais, liberālais, patriotiskais, filozofiskais un voltēriskais. Neviens vairs pieminekli nerestaurē, neviens vairs nebojā, neviens vairs to nepadara neglītu – to vienkārši nogāž. Un tam ir labi pamatoti iemesli. Baznīca nozīmē fanātismu, cietoksnis nozīmē feodālismu. Piemineklis tiek nosodīts, akmeņu kaudze tiek sadrupināta, pārpalikumi tiek novākti. Tik tikko mūsu baznīcām izdodas no tā paglābties, piekarot nacionālo kokardi. Francijā vairs nav nevienas Notrdamas, lai cik milzīgas, lai cik cienījamas, lai cik krāšņas, lai cik godprātīgas, lai cik vēsturiskas, lai cik mierīgas un majestātiskas, kurai pie auss nebūtu pakārts mazais trīskrāsu karodziņš. Dažkārt tiek izglābta kāda apbrīnas vērta baznīca, uzrakstot virsū “Rātsnams”. Nekas mūsu vidū nav tik augsti godāts kā šīs cildenās ēkas, ko uzcēluši cilvēki cilvēkiem. Mēs tās vainojam par visiem senāku laiku noziegumiem, kuru liecinieces tās ir bijušas. Mēs gribētu to visu izdzēst no mūsu vēstures. Mēs postām, mēs drupinām, mēs graujam, mēs iznīcinām, nacionālā gara vadīti. Būdami labi francūži, mēs kļūstam par izciliem velšiem.

Atbalstītāju pūlī ir sastopami daži cilvēki, kurus atgrūž Jūlija revolūcijas dižpatosa vulgārais elements un kuri uzmundrina demolētājus citu – akadēmisku un svarīgu, ekonomisku un finansiālu – iemeslu dēļ. Viņi jautā: “Kāda ir šo pieminekļu jēga? To uzturēšana maksā naudu, jautājums slēgts. Nogāziet tos zemē un pārdodiet izejvielas. Tas vienmēr ir ieguvums.” Pat no tīri ekonomiskā viedokļa raugoties, pamatojums ir greizs. Kā jau iepriekš minētajā piezīmē konstatējām, šie pieminekļi ir kapitāls. Daudzi no viņiem, ar savu slavu piesaistīdami Francijai bagātus ārzemniekus, ienes valstij daudz vairāk par savām izmaksām. Tos iznīcināt nozīmē atņemt valstij ienākumus.

Taču atstāsim malā šo sauso skatpunktu un domāsim augstākā līmenī. Kopš kuriem laikiem civilizācija var uzdrošināties apšaubīt mākslas lietderību? Bēda tev, ja nezini, kam domāta māksla! Nekā vairāk sakāma mums tev nav. Uz priekšu! Demolējiet! Utilizējiet! Pārvērtiet gružu kaudzē Parīzes Notrdamu. Nopelniet lielu naudu, utilizējot Vendamas kolonnu.

Ir arī tādi, kas mākslu pieņem un grib saglabāt, taču, viņi apgalvo, viduslaiku pieminekļi ir bezgaumīgas būves, barbariski darbi, arhitektūras briesmoņi, kurus vajag nograut ātri un bez liekas pietātes. Arī šiem indivīdiem mums nav nekā sakāma. Ar tiem ir cauri. Zeme ir pagriezusies, pasaule ir gājusi uz priekšu; viņi dzīvo cita gadsimta aizspriedumos; viņi vairs nepieder pie paaudzes, kas redz sauli. Jo ir nepieciešams, lai visu izmēru ausis pierastu dzirdēt, ka vienlaikus ar lielo politisko revolūciju, kas notikusi sabiedrībā, arī mākslā ir notikusi liela intelektuāla revolūcija. Pirms divdesmit pieciem gadiem Francijā par to paziņoja Šarls Nodjē un Stālas kundze; un, ja drīkst minēt kādu mazzināmu personu pēc šiem slavenajiem vārdiem, piebildīsim, ka arī paši par to cīnāmies jau četrpadsmit gadus. Tagad tas ir paveikts. Komiskais klasiķu un romantiķu duelis nokārtojās pats no sevis, un galu galā visi ir vienisprātis. Jautājumu vairs nav. Viss, kam ir nākotne, ir paredzēts nākotnei. Šur tur liceju dibentelpās, akadēmiju puskrēslā vēl ir atrodami daži pārauguši bērni, kas savā stūrī spēlējas ar cita laikmeta poēziju un metodēm; daži dzejnieki, daži arhitekti; viens nomokās ar laika, vietas un darbības vienību, cits – ar pieciem arhitektūras orderiem; vieni bojā apmetumu, sekojot Viņola priekšrakstiem, citi bojā dzeju, klausot Bualo.

Tas viss ir cienījami. Par to vairs nerunāsim.

Taču šajā pilnīgajā mākslas un kritikas atjaunotnē tieši viduslaiku arhitektūras jautājums, kuru pirmo reizi trīs gadsimtu laikā nopietni pacēla, tika izcīnīts vienlaikus ar vispārējo labo lietu – ar visiem zinātnes apsvērumiem, ar visiem vēstures apsvērumiem, ar visiem mākslas apsvērumiem, izcīnīts ar prātu, iztēli un sirdi. Tāpēc neatkāpsimies no tā, kas jau ir izlemts un labi iztiesāts, un vienīgi paziņosim no šiem augstumiem valdībai, pašvaldībām un privātpersonām, ka tās ir atbildīgas par visiem valsts pieminekļiem, kurus nejaušība nodevusi viņu rokās. Mēs esam parādā pagātnes atskaiti nākotnei. Posteri, posteri, vestra res agitur.[1]

Runājot par ēkām, kuras tiek celtas sagrauto vietā, mēs šīs pārmaiņas nepieņemam un mēs tās nevēlamies. Tās ir sliktas. Šīs esejas autors neatkāpjas ne no viena vārda, ko rakstījis citur par Parīzes mūsdienu pieminekļiem. Nekādi maigāki un piezemētāki vārdi viņam nenāk prātā. Kāda mums daļa gar trim vai četrām mazām, nožēlojamām kubiskas formas baznīcām, kuras jūs šur tur uzceļat? Lai izput jūsu izpostītā Orsē krastmala ar visām smagajām arkādēm un riebīgajām apdekorētajām kolonnām! Lai sabrūk jūsu Deputātu palātas pils – viņi paši tieši to arī gribētu! Vai tas nav spļāviens sejā šai vietai, sauktai par Daiļo mākslu skolu, kas ir samudžināta, garlaicīga konstrukcija un kuras forma jau tik ilgi zaimojusi kaimiņu nama frontonu, bezkaunīgi izrādot savus plikumus un neglītumus blakus apbrīnojami skaistajai Gajonas pils fasādei? Vai mēs esam jau tik dziļā postā, ka mums jāsāk apbrīnot Parīzes barjeras? Vai ir pasaulē kaut kas vēl kupraināks un rahītiskāks par jūsu grēku izpirkšanas pieminekli (ak, bet kurus grēkus tad tas izpērk?) Rišeljē ielā? Vai nav daiļa jūsu Madlēna, šis Biržas nama otrais sējums ar savu smago kupolu, uzgultu drebelīgajai kolonādei? Ak! Atpestījiet mani no kolonādēm!

Lūdzu, jēdzīgāk tērējiet mūsu miljonus.

Lūdzu, neizmantojiet tos, lai pabeigtu Luvru. Jūs gribētu pabeigt to, ko saucat par Luvras “paralelogramu”. Bet mēs jūs brīdinām, ka šis “paralelograms” īstenībā ir trapece un trapecei naudas nepietiks! Turklāt Luvra, ja neskaita renesanses laikmetu, nemaz nav skaista. Nevajag apjūsmot un turpināt attīstīt, it kā tas būtu kāds dievišķs pienākums, visas 17. gadsimta ēkas, pat ja tās ir labākas par 18. gadsimta un jo īpaši par 19. gadsimta ēkām. Lai cik jauka aura tām būtu un cik cēli tās izskatītos, Luija XIV ēkas ir kā viņa bērni. Tur ir daudz bastardu.

Luvra, kuras logi spiežas iekšā arhitrāvos, ir viens no šiem bastardiem.

Ja ir taisnība, kā mēs uzskatām, ka arhitektūrai vienīgajai no visām mākslām vairs nav nākotnes, izmantojiet savus miljonus, lai saglabātu, uzturētu un iemūžinātu valstij piederošos nacionālos un vēstures pieminekļus un atpirktu tos, kas pieder privātpersonām. Izpirkšanas maksa nebūs liela. Jūs tos iegūsiet lēti. Kāds nemācīts īpašnieks pārdos Partenonu par akmens bluķu cenu.

Restaurējiet šīs skaistās un cēlās ēkas. Restaurējit tās rūpīgi, inteliģenti un pazemīgi. Jums apkārt ir pētnieki un cilvēki ar labu gaumi, kas jūs apgaismos šajā darbā. Galvenais, lai arhitekts restaurators piezemētu savu iztēles lidojumu; lai viņš rūpīgi izpēta katras ēkas raksturu atbilstoši gadsimtam un klimatam; lai viņš izzina viņa rokās nodotā pieminekļa vispārīgās un konkrētās līnijas; lai viņam izdodas savu iedvesmu salāgot ar senā arhitekta iedvesmu.

Mūsu komūnas jūs esat ieguvuši savā aizbildniecībā; tad nu neļaujiet tās iznīcināt.

Kas attiecas uz privātpersonām, uz īpašniekiem, kuri vēlas turpināt demolēšanu, – lai likums viņiem to aizliedz. Lai viņu īpašumi tiek novērtēti, nopirkti un atdoti valstij. Ļaujiet mums šeit atkārtot to, ko par šo tēmu jau esam teikuši mūsu pirmajās Piezīmēs par pieminekļu iznīcināšanu: “Mums ir jāaptur āmurs, kas kropļo šīs zemes seju. Pietiktu ar likumu. Pieņemiet likumu. Lai kādas būtu īpašuma tiesības, nedrīkst ļaut iznīcināt monumentālu vēsturisku celtni šiem zemiskajiem spekulantiem, kuriem godaprāta vietā ir privātās intereses; tie ir nožēlojami cilvēki un tik dumji, ka pat nesaprot, ka ir barbari! Katrai ēkai ir divi aspekti – tās pielietojums un tās skaistums. Tās pielietojums ir īpašnieka darīšana, bet tās skaistums pieder mums visiem – jums, man, visiem. Tātad ēku iznīcināt nozīmē pārkāpt tās tiesības.”

Šis ir vispārējas nozīmes, valsts nozīmes jautājums. Ikreiz, kad vispārējās intereses paceļ savu balsi, likums apklusina privāto interešu vaukšķēšanu. Privātīpašnieka tiesībās bieži un arī tagad tiek veiktas izmaiņas par labu sociālajai kopienai. Valsts no tevis drīkst nopirkt tavu lauku pret tavu gribu, lai tur iekārtotu pilsētas laukumu, valsts var nopirkt tavu māju, lai tur izveidotu slimnīcu. Valsts nopirks tavu pieminekli.

Atkārtosim: ja ir nepieciešams jauns likums, tad lai tas tiek pieņemts. Nupat jau atkal dzirdam iebildumus no visām pusēm: – Vai likumdevējiem tam būs laika? – Pieņemt likumu par tādiem sīkumiem?!

Par tādiem sīkumiem?!

Ko? Mums ir četrdesmit četri tūkstoši likumu, ar kuriem mēs nezinām, ko darīt, četrdesmit četri tūkstoši likumu, no kuriem tik tikko desmit ir labi. Katru gadu, kad likumdevējiem ir riesta mēnesis, tie izdēj simtiem olu, bet izšķiļas ne vairāk par diviem trim dzīvotspējīgiem mazuļiem. Likumi tiek pieņemti par visu, priekš visa, pret visu, visa sakarā. Lai pārvestu konkrētas ministrijas kastes no vienas Greneles ielas puses uz otru, mēs pieņemam likumu. Bet likumu par pieminekļiem, likumu par mākslu, likumu par Francijas valstiskumu, likumu par atmiņām, likumu par katedrālēm, likumu par cilvēka intelekta izcilāko sniegumu, likumu par mūsu tēvtēvu kopīgo darbu, likumu par vēsturi, likumu par to, kas tiek neatgriezeniski iznīcināts, likumu par to, kas tautai, neskaitot tās nākotni, ir vissvētākais, likumu par pagātni, šo taisnīgo, labo, lielisko, svēto, noderīgo, nepieciešamo, neaizstājamo, steidzamo likumu – tam mums nav laika, mēs to nepieņemsim!

Smieklīgi! Smieklīgi! Smieklīgi!

[1] “Pēcnācēji, pēcnācēji, viss ir jūsu rokās” (latīņu val.).

No franču valodas tulkoja A. Irbe.

Bez nosaukuma, 2022

Laikmetīgā māksla kā simptomātiska Rietumu kultūras parādība nebeidz pārsteigt ar jaunām gaumi un kultūras jēgu transcendējošām formām. Tai raksturīga aizvien pieaugoša tiekšanās uz revolucionāru brīvību un progresējošu radošumu. Līdz ar mākslas kā jomas institucionalizētu atkāpšanos no tradicionālām izpausmēm un kultūras jēgu veidojošām formām, ir pieaugusi mākslas kūrēšanas konceptualizējošā un kontekstualizējošā nozīme, kura specifiskiem darbiem un praksēm meklē vietu kopējā kultūras sarunā un kurai ir milzīgs potenciāls veidot kolektīvo pasaules uzskatu un vērtīborientāciju.

Kultūras pamata mitopoētiskās un tēlainās attiecības tika transformētas, kad 20. gadsimtā māksla atteicās no attēlojuma un kļuva par konceptuālu jautājumu pašai sev – kas ir māksla? Šodien jaunā brīvība no realitātes devusi māksliniekam pilnīgu vaļu izpaust to, kas bieži izstāžu aprakstos un mākslas darbu raksturojumos skan apmēram šādi: “groteskie tēli saplūdina robežas starp privāto un publisko, kā arī reflektē par dažādām sociālajām normām”,[1] “mākslai nav jāapkalpo masu gaume, tā ir jāatbrīvo no pastāvošām konvencijām, racionālisma un loģikas, tai jābūt patiesai, radošai un jutekliskai”,[2] “darbi turpina apšaubīt varu/vareno izmantoto retoriku, atsedzot to kā bailēs, melos un maldos eļļotu mehānismu. Tapšanas procesā atduroties pret kultūrnaratīvā dominējošiem ideoloģiskajiem konfliktiem, izstādes darbu pamatā nolasāmie vizuālie kodi iedalāmi pēc to mnemoniskajiem, semantiskajiem un formālajiem paņēmieniem”,[3]“skulpturālais telpas pieraksts sniedz piekļuves punktus neredzamajam: sajūtu, intuīcijas, bezapziņas sfērai”[4] un tamlīdzīgi.

Nereti skatītāji ir aicināti iesaistīties performatīvos vizuālās komunikācijas eksperimentos, reflektēt par marginālām, neērtām tēmām un traumatiskām pieredzēm. Viņus mēģina ieraut mākslinieka psihes nepastarpinātajā pasaulē bez reprezentatīvas distances, kas ļautu noprast darba vēstījumu un nozīmi, bez privātā un sabiedriskā, intīmā un publiskā nošķīruma un apjausmas, kas īsti notiek. Tad nu šīs jaunās skatītāja un autora realitātes attiecības konceptualizē kuratora stāsts. Šis teorētiskais izskaidrojums nosaka darba institucionālās attiecības, kā arī dod tiesības tam pastāvēt kultūras laikā un telpā, nereti kļūstot par programmatisku kultūrpolitikas formēšanas vektoru. Radikāli subjektīvais un individuālais tiek pasniegts kā universāls un visaptverošs, eksperimentāls formālisms nes jaunas simboliskas nozīmes, subkultūras pretendē uz kanona vietu, patoloģijas tiek pasniegtas kā norma, relativitāte – kā brīvība un “iekļaušana” kā beznosacījumu mīlestība. No filozofijas un teorijas aizgūtie jēdzieni un paņēmieni mākslas praktiskajā laukā tiek formulēti kā realitātes pētniecība, tās neredzamo dimensiju atklāšana un stereotipu pārkārtošana, vērtību pārvērtēšana, nozīmju pārkodēšana, kičs, ironija, camp, parafrāze un trendīgs “so bad, it’s good”[5] mārketings publikas piesaistīšanai.

Aizvien biežāk filozofiskie jēdzieni un koncepcijas, kuri attaisno konkrētu mākslas tendenču popularitāti jeb haipu, tiek lietoti šarma pēc, nezinot vai neņemot vērā to jēgu, rašanās ietvaru un attiecības ar Rietumu filozofisko tradīciju. Tomēr teorētiski sarežģītā un filozofiski izsmalcinātā laikmetīgās mākslas valoda ir vienkārši atkodējama, ja to apskata informētās attiecībās ar Rietumu filozofijas un reliģijas tradīciju un it sevišķi ar 20. gadsimta politisko kontekstu. Turklāt mūsdienu filozofija, kura postulē atraisīšanos no Rietumu kultūras reliģiskajiem žņaugiem, patiesībā tiecas radīt jaunu cilvēka izpratni un kosmoloģiju, kura balstītu utopiskos scenārijus, ko tā tiecas uztiept pasaulei. Tikai atklāts paliek jautājums – uz kādiem pamatiem un kas ir atskaites punkti?

Tāpēc būtu interesanti palūkoties uz mūsdienu mākslas filozofisko kontekstu plašākā tradīcijas perspektīvā. Līdz ar modernitāti “laikmetīgums” kā jaunas cilvēka attiecības ar pasauli un laiku neņem vērā tradīcijas un vēstures pēctecību, jēgu un virzību, bet balsta kultūras procesus utilitārā “te un tagad” progresīvismā, vēsturi redzot kā arhaisku tradīciju eklektiku, kas pakļaujama spēlei un izpētei, nereti deformējot – transformējot cilvēka pašizpratni un kultūras antropoloģiju.

Šādā ietvarā viens no spilgtākajiem domātājiem, kurš būtiski ietekmējis mūsdienu Rietumu filozofiju un kura idejas joprojām baro arī laikmetīgās mākslas teorētisko aparātu, ir francūzis Žils Delēzs (1925–1995). Ietekmīgs un skandalozs, piedāvājis jaunu Rietumu filozofijas vēstures lasījumu un savaldzinājis ne vienu vien studentu un mākslinieku ar jaunu un filozofiski netipisku domāšanu – ne tādu, kāda ierasta akadēmijas katedrā. Laika periods franču 20. gadsimta filozofijā no Žana Pola Sartra līdz Delēzam tiek dēvēts par “Francijas laikmetīgās filozofijas laiku”,[6] kas ir filozofiski īpaši piesātināts un radošs. Tolaik radās eksistenciālisms, strukturālisms, dekonstrukcija, psihoanalīze un citi projekti, kuros sastopas divas cilvēka garīgās esamības sfēras – zināšanas un pieredze. 1960. gados notika intelektuālā polarizācija starp zinātniskumu kā “jēdziena fetišu” un politisko aktīvismu kā “darbības fetišu”, un tiem tika meklēta līdzsvarota izpausme politiskajā un kultūras dzīvē.

Politiski Francija pēc Otrā pasaules kara atjaunoja savu lielvalsts statusu Šarla de Golla vadībā. Pret viņa valdību vērsās komunistu un sociālistu partijas un radikāli kreiso grupējumi – anarhisti, trockisti un maoisti, ideoloģiski pārstāvot strādnieku šķiras intereses. Tas sašūpoja Francijas un Eiropas jau tā nospriegoto intelektuālo un politisko dzīvi un eskalējās 1968. gada maija nemieros. Atskatoties pagātnē, notikums, kas izraisīja sacelšanos, šķiet diezgan nevainīgs. 1967. gadā Parīzes Universitātes Nanteras pilsētiņas studenti bija sarīkojuši protestus pret kopmītņu apmeklējumu ierobežojumiem, kas liedza studentiem un studentēm gulēt citam ar citu.[7] Provokatīvi notikumi pakāpeniski pārauga protestos pret izglītības sistēmas hierarhiju, pret politisku, ekonomisku, sabiedrisku un seksuālu nevienlīdzību un izvērtās par lielāko masu kustību Francijas vēsturē, lielāko streiku Francijas strādnieku kustības vēsturē un vienīgo “vispārējo” sacelšanos, ko attīstītā pasaule pazīst kopš Otrā pasaules kara.[8] Aktīvisti un studenti pulcējās Parīzē, ieņēma Sorbonnas Universitāti ar publisko intelektuāļu – Sartra, Bovuāras, Sagānas, Fuko u. c. – aktīvu atbalstu un dalību. Studenti protestēja universitāšu pilsētiņās un auditorijās. Sorbonnā sākās sadursmes ar policiju, notika plaši strādnieku un studentu nemieri ar asaru gāzi un Molotova kokteiļiem visā Francijā. Politisko saukļu vēstījumi bija no rupjiem līdz absurdiem: “Soyez réalistes: demandez l’impossible!” – “Esiet reālisti: prasiet neiespējamo!” Galu galā de Golls paziņoja, ka nepiekāpsies vardarbībai: “Reformām – jā, haosam – nē!” (“La réforme – oui, la chienlit – non!”[9]). Taču, ja politiski haoss drīz vien beidzās, tā garīgā dimensija transformējās un pieņēma citas radikālas formas. De Golls to nosauca par “civilizācijas sabrukumu”.[10] 1968. gada maija notikumi uz visiem laikiem mainīja Franciju, bet, iespējams, ne tā, kā studenti bija gaidījuši. Lai gan nebija gāzta valdība, sākās kultūras revolūcija, kas Francijas sabiedrību padarīja līdz nepazīšanai liberālu un ar dažādiem panākumiem visā pasaulē turpinās joprojām.

1968. gadā Delēzs maija demonstrāciju atmosfērā aizstāvēja savas doktora disertācijas, kuras vēlāk arī tika publicētas – Atšķirība un atkārtošanās un Ekspresionisms filozofijā: Spinoza. 1969. gadā viņš sāka strādāt Parīzes Universitātes Vinsennas/Sendenī eksperimentālajā skolā, kas tika veidota, lai īstenotu izglītības reformu. Šajā jaunajā universitātē mācījās vairāki pazīstami akadēmiķi, tostarp Mišels Fuko un psihoanalītiķis Fēlikss Gvatari. Līdzās revolucionārajiem darbiem – Atšķirība un atkārtošanās, Jēgas loģika (1969), Kino I/II (1983/5) un grāmatām par Prustu, Bergsonu, Spinozu, Nīči un Fuko, iespējams, ietekmīgākais un skandalozākais bija sadarbībā ar Gvatari sarakstītais divsējumu darbs Kapitālisms un šizofrēnija, Anti-Oidips (1972), kas rakstīts ezotēriskā un nereti vulgārā valodā.[11] Tas piedāvāja plašu ģimenes, valodas, kapitālisma un vēstures analīzi ar eklektisku Freida, Marksa, Nīčes un vairāku desmitu citu filozofu aizguvumu palīdzību. Šos tekstus uztvēra kā 1968. gada maija anarhistiskā gara teorētisku iemiesojumu un pamatojumu. Darbi iepazīstina ar “šizoanalītisko” praksi, kas kritizē institucionālās psihoanalīzes varas attiecības un iedibina “nomadisko domāšanu” kā iziešanu no tradicionālo filozofijas jēdzienu teritorijas un “ģeofilozofiju” kā jaunas ekoloģijas un fluīdu teritoriju veidošanu. Šie darbi joprojām postmodernisma kultūrā un teorijā tiek izmantoti kā neapstrīdama dumpinieciska autoritāte.

Šī filozofiskā projekta pamats bija Delēza agrīnais darbs par skotu apgaismības filozofu Deividu Hjūmu. Šo tekstu Delēzs 1953. gadā aizstāvēja kā maģistra darbu Sorbonnā un vēlāk izdeva grāmatā ar nosaukumu Empīrisms un subjektivitāte. Tas ir maza apjoma un mazzināms, tomēr to var uzskatīt par viņa filozofiskās sistēmas (ja par tādu var runāt) kodolu, jo te viņš radīja savu cilvēka izpratni un subjektivitātes tapšanas modeli. Delēzs piedāvāja alternatīvu Hjūma filozofijas kā empīrisma lasījumu, pretēju tradicionālajam Hjūma kā skeptiķa vai naturālista lasījumam, vienlaikus būvējot savu “transcendentālā empīrisma” projektu. Šis lasījums noraida apgaismības racionālisma antropocentrismu un Rietumu metafiziku, kuras pamatā ir cilvēka prāts. Delēzam apgaismības autonomais subjekts ir atbilde bez jautājuma, viņš pretendē skaidrot subjekta ģenēzes – kļūšanas (fr. devenir) un realitātes tapšanas – producēšanas (fr. production) principus.

Delēzs Hjūma teoriju par cilvēka dabu parāda kā apvērstu tradicionālās metafizikas izpratni, kā cilvēka patības ģenēzi, kuras sākotnējais pamats, identitāte vai būtība ir iluzora un nenotverama. “Transcendentālā empīrisma” pamatprincips skan tā: “Attiecības ir ārējas saviem jēdzieniem”.[12] Lietām pašām par sevi nav savas iedabas un substances, tās savu nozīmi iegūst tikai ārējās attiecībās ar citām. Tas pats attiecas uz cilvēku un viņa psihes darbību, ko var raksturot kā nejaušu iespaidu plūsmu. Plūsma tiek sintezēta pieredzē, veidojot cēloņsakarību ķēdes, kuras, stingri ņemot, ir iztēles un ticības auglis. Realitātes tapšanā un patības subjektivācijā izšķiroša ir nevis apriora transcendentāla shēma, kā tas ir Kantam, bet spēks, ieradums, atkārtošanās un iespaidu noturība, kas aktivizē un nostiprina iztēli, radot Es-apziņu, kura transcendē tiešo iespaidu plūsmu. Šajā sistēmā pašos pamatos pasaule, kurā mēs dzīvojam, ir fikcija. Stingras kategorijas, kuras diktētu kādu apriori nosacītu, objektīvu, racionālu pasaules kārtību, ir iluzoras. Ja nekas nav nepieciešams un noteikts, viss ir iespējams.

Delēza filozofisko projektu var kopsavilkt kā tradicionālo metafizisko attiecību starp identitāti un atšķirību apvēršanu. Ierasts, ka atšķirīgo skata kā atvasinātu no identitātes: piemēram, lai teiktu, ka viena lieta atšķiras no otras, tiek pieņemts, ka tām ir vismaz nosacīti noturīgas identitātes, taču Delēza filozofijā identitāte ir tikai relatīvu attiecību sekas. Tas attiecas kā uz valodu (sintakse un gramatika, kur vārdi var mainīt savas nozīmes attiecībā pret citiem vārdiem teikumā vai kopējā tekstā vai veidot jaunu “stostīšanās valodu”), tā uz vēsturi un politisko, sociālo un morālo kārtību (jo likumi, institūcijas un morālās normas veidojas no instinktu daudzveidības un spēka, nevis no lietu iedabas un transcendentālas, universālas patiesības vai Dieva likuma), un, visbeidzot, arī uz pašu cilvēku. Cilvēkam nav savas iedabas, identitātes vai būtības, tā tikai top asociatīvā pieredzes akumulēšanas procesā attiecībās ar ārējo pasauli. Tā principā ir neapzinātu psihes procesu epifenomens – darbības blakusparādība, bez kāda pārāka statusa, kas būtu dots pirms pieredzes.

Delēzam transcendentais veidojas imanenti pieredzē, no abstraktiem, molekulāriem un instinktīviem individuālās un kolektīvās psihes spēkiem – no vēlmes jeb iekāres (fr. désir). Subjektivitāte jeb Es-apziņa kā spēku individualizēta apvienošanās sākotnēji ir atkarīga no ārējās vides un ir šo spēku pakāpeniska sarežģīšanās, nevis konkrēta būtība: “Subjekts vairs nav transcendentāla instance, kas aktīvi sintezē pieredzi, bet gan veidojas imanences plaknē, ko veido sintēzes, kuras pašas ir pasīvas”.[13] Prāts jeb iztēle sākotnēji ir “teātris bez skatuves”, “glezna bez rāmja” – iespaidu kopums kustībā, bez centra un virziena. Subjekts tiek veidots pieredzē, bez aprioras struktūras vai sākotnēja, transcendentāla subjekta, kas atvasinātu zināšanas no dotā (kā tas ir Kanta izpratnē par Hjūmu). Tāpēc Delēzam būtiskākais jautājums nav kantiskais “Kā subjekts iegūst pieredzi?” vai “Kāda ir zināšanu izcelsme?”, bet gan “Kā subjekts tiek konstituēts dotajā?”.[14] Ja prāts nav nošķirts no dabas, tas visu savu saturu par ārpasauli gūst no afektiem. Apziņa veidojas dinamiski, attiecībās ar ārieni, vēlmes afektā saistot un atraisot, sintezējot un koriģējot sevī esošos spēkus. Un, ja transcendence nepastāv transcendenti jeb apriori, tad iznāk, ka uztvere un iespaids ir viens un tas pats realitāti radošā procesā. Iekšējais un ārējais, publiskais un privātais, subjektīvais un objektīvais pieredzē sakrīt, un radītās identitātes, principus un institūcijas – “transcendences” – cilvēks pats spēj pārkārtot un pat apvērst, tas ir, revolucionalizēt.

Darbā Empīrisms un subjektivitāte izstrādātais Delēza filozofiskās domas pamatprincips – analizēt “to, ko mēs darām”, nevis “to, kas ir”, pirmkārt, nozīmē prakses prioritāti pār racionalitāti, un, otrkārt, filozofijā kā jēdzienradē liek saprast mehānismus, kā lietas kļūst reālas. Šis princips ir arī psihoanalītiskā darba Anti-Oidips pamatā, kas pievēršas praktiskam jautājumam “Ko ķermenis var darīt?”, nevis “Ko tas nozīmē?” Noraidot tālaika institucionālo Freida psihoanalīzi ar arhetipisko Oidipu kā indivīda psihoģenēzi racionalizējošo instanci, Delēzs attīsta savu subjekta atbrīvošanas koncepciju, pārņemot franču rakstnieka Antonēna Arto (Antonin Artaud) provokatīvo jēdzienu “ķermenis bez orgāniem” (fr. corps sans organes). Šis jēdziens pirmo reizi minēts lugā Pielikt punktu Dieva tiesai (Pour en finir avec le jugement de Dieu, 1947). Te psihoanalīze kļūst par “šizoanalīzi” – tā ir prasība pēc “pozitīvas šizofrenizācijas”, lai atbrīvotu indivīda vēlmes jeb instinkta radošo spēku. Taču cilvēka ķermeņa orgāni iesloga iekāri definētā orgānu funkcionalitātē, kura to sasaista un apspiež. Cilvēka iemiesotības pieredze kļūst par tīrās iekāres mehānismu, precīzāk – cilvēks pats kļūst par nepastarpinātu “iekāres aparātu”, kas cita starpā ir brīvs no “sabiedrības aizliegumu kastrācijas”. Delēzs raksta: “Visur mikroskopiska transseksualitāte, kuras rezultātā sievietē ir tikpat daudz vīriešu, cik vīrietī, un vīrietī ir tikpat daudz sieviešu, cik vīriešu, kur visi – sievietes ar vīriešiem un vīrieši ar sievietēm spēj iesaistīties iekāres radīšanas attiecībās, kas apvērš dzimumu statisko kārtību. Mīlēties nozīmē ne tikai kļūt kā vienam vai pat diviem, bet kļūt kā simt tūkstošiem. Lūk, ko nozīmē iekāres aparāts jeb necilvēciskais dzimums: nevis viens vai pat divi dzimumi, bet n dzimumu. Šizoanalīze ir n dzimumu mainīgā analīze dotajā subjektā, ārpus antropomorfās reprezentācijas, ko šim subjektam uzspiež sabiedrība un viņš pats attiecībā uz savu seksualitāti. Šizoanalīzes lozungs, kas būs iekāres revolūcijas lozungs, pirmkārt, būs: “Katram savi dzimumi”.”[15]

Ekspresīvā un no tradicionālajiem filozofijas un kultūras jēdzieniem atraisītā valoda liecina par to, ka cilvēka psihes un ķermeņa atbrīvošana no civilizācijas formām sola teju reliģiskas ekstāzes caurvītu utopiju. Šajā utopijā “homoseksualitāte un heteroseksualitāte vairs nav nošķiramas: [tā ir] transversālās komunikācijas pasaule, kurā beidzot iekarotais ne-cilvēciskais dzimums mijas ar ziediem, [tā ir] jaunā zeme, kurā iekāri vada tās molekulārie elementi un plūsmas.”[16]

Jāpiezīmē, ka Anti-Oidipa priekšvārdā Mišels Fuko norāda: “Varētu teikt, ka Anti–Oidips ir ievads nefašistiskajā dzīvē.”[17] Filozofiski interesants jautājums būtu, vai dzīve (un māksla), kuru nosaka pirms-apzināta iekāre mehāniskā universā, kurā cilvēks ir reducēts līdz iekāres aparātam, var būt “nefašistiska”.

Cilvēka noslēpumainā (transcendentā) ģenēze un iemiesošanās apziņa tiek uzlauztas un atvērtas apskatei izvērstā visumā, kur vienīgā nepieciešamība ir neparedzamība un vienīgā vajadzība ir tīrā, mehāniskā kāre. Šis princips tiek attiecināts arī uz mākslu. Mākslas darbiem jātiek producētiem “anti-producēšanas” režīmā, iestājoties pret jau iedibinātiem sabiedriskajiem “aparātiem”: “Mākslinieks ir kungs pār priekšmetiem; viņš savā mākslas darbā iekļauj sadragātus, sadedzinātus, salauztus priekšmetus, pārnesot tos iekāres aparātu režīmā; salaušana ir daļa no paša iekāres aparāta darbības; mākslinieks rāda paranoiskus aparātus, brīnumdarītājus aparātus un celibāta aparātus tā, it kā tie būtu tehniski aparāti, pat ja tas nozīmē, ka iekāres aparāti sagrauj tehniskos aparātus. Vēl svarīgāk ir tas, ka mākslas darbs pats par sevi ir iekāres aparāts. Mākslinieks uzkrāj savus dārgumus, lai radītu tūlītēju sprādzienu, un tieši tāpēc, no mākslinieka skatpunkta, iznīcība nekad nevar notikt tik strauji, kā tai vajadzētu notikt”.[18]

Kā redzams, radošums šādā universā ir kļuvis par tīro producēšanu – ražošanu. Tā kā nav atskaites punkta, kas noteiktu radīšanas jēgu vai vērstību, tad producēšana var mīties ar anti-producēšanu un radīšana – ar destrukciju, kurai attiecīgi tiek piedāvāts filozofisks un konceptuāls skaidrojums. Iekāres, instinktu un bezapzināto spēku atbrīvošanas princips šodien izpaužas daudzās laikmetīgās kultūras praksēs. Tās rokas cilvēka dzīves realitātē, “dzimumu stereotipos”, miesas un psihes procesos, kā arī spēlējas ar identitātēm, kuras veidojas uz atšķirības pamata (pretstatā atšķirībām, kuras veidojas uz stabilu identitāšu pamata).

Šis afektīvais spēks – instinkts jeb iekāre vai vēlme, kas tradicionāli Rietumu metafizikā, ētikā, kultūrā un reliģijā ir ticis sakārtots jēgpilnās “iekšējais-ārējais”, “skaistais-neglītais”, “objektīvais-subjektīvais”, “labais-ļaunais”, “radošais-destruktīvais”, “pieņemamais-perversais” nošķīrumos, kanonos un hierarhijās, pakļauts likumam un “pieradināts” kultūras un indivīda garīgas attīstības labad, tiek atbrīvots kā realitātes un vēstures radošais (revolucionārais) un “pozitīvi šizofrēniskais” potenciāls un izcelts priekšplānā. Delēzs vēršas pret transcendentālo subjektu, uz kura pamata ir attīstīta Kanta morāles teorija, un nosoda normatīvo morāli, tā vietā dodot priekšroku “iekļaujošai”, iekāri apstiprinošai un ekspresīvai ētikai, kur jēga vai subjekts tiek nevis identificēts, bet konstituēts un aktivizēts pasīvā pieredzē kā dažādu ārēju attiecību blakusprodukts. Cilvēks it kā kļūst par mazo dievu bez patiesības, bez laba un ļauna kategorijām, bet ar iekāres spēku, kurš tiek atraisīts dzīvi apstiprinošai šizofrenizācijai. Realitātes pamati tiek izļodzīti delīriskā aktivitātē bez transcendentām kategorijām, kuras tradicionāli balsta harmonisku un dabisku personības un kultūras attīstību. Pat apgaismības racionālais subjekts tiek aktīvi iznīcināts afektā. Šis stāvoklis acīmredzot arī definē cilvēka vietu jaunajā kosmosā: “Atcerēsimies Marksa nozīmīgo paziņojumu: tas, kurš noliedz Dievu, dara tikai “sekundāru lietu”, jo viņš noliedz Dievu, lai apliecinātu cilvēka eksistenci, lai nostādītu cilvēku Dieva vietā (ņemot vērā attiecīgo transformāciju). Savukārt tas, kurš zina, ka cilvēka vieta ir pavisam citur, cilvēka un dabas saplūsmē, pat nepieļauj iespēju pastāvēt jautājumam “par svešu būtni, kas stāvētu pāri cilvēkam un dabai”: viņam vairs nav vajadzīga mīta starpniecība, viņam vairs nav nepieciešams šis starpposms – Dieva esamības noliegšana –, jo viņš ir sasniedzis tos bezapzinātās pašradīšanas reģionus, kur bezapziņa ir ne mazāk bezdievīga kā bārenis – nepastarpināts bārenis, nepastarpināts bezdievis.”[19]

Savā “empīrisma ontoloģijā” it kā pārvarot metafiziskos pretmetus “subjekts un objekts”, “intuīcija un zināšanas”, “noesis un aesthesis”, “domāšana un būtība”, “mentālais un materiālais”, Delēzs patiesībā vienkārši atceļ šo kategoriju transcendentās nozīmes. Viņš nevis atver jaunu izpausmes pasauli, bet atklāj realitātes tapšanas bezapziņas procesus un iespēju tos ietekmēt pašos pamatos. Savdabīgi ģeniālā un niansētā veidā, izceļot un akcentējot filozofijas un kultūras ģenēzes marginālos un nepiejaucētos spēkus, Delēzs tiecas izskaidrot vēsturi kā nepamatoti hierarhisku, iracionāli apspiedošu. Savukārt cilvēks viņam ir tikai estētiska iztēles un ieraduma spēle, nevis autonoms subjekts, kurš valda pār dabu, vai Dieva radība, kurai dota vara nosaukt lietas vārdos un radīt sakārtotu pasauli pēc Dieva likuma. Apvēršot Rietumu metafiziku, visas realitāti balstošās transcendences, subjekts, pasaule un Dievs tiek parādītas kā fikcijas – kā impulsu, afektu un ideju sintēzes, ko mūsu prāts, iztēles virzīts, izgudro morāles, taisnīguma, institūciju un kultūras formās. Iznīcinot ontoloģisko dualitāti starp racionālo un iracionālo, kultūru un dabu, prātu un ķermeni, rodas nevis subjekta–objekta pasaule, bet atklājas bezapziņas procesuālā subjektpasaule kā bezgalīgs multiverss, kas ir tikpat fiktīvs, cik reāls.

Vai šis viss nav ļoti bieži dzirdēts mūsdienu filozofijas, kultūras un mākslas revolucionāri uzvarošajos tekstos un praksēs? Kur reprezentatīvo mākslas un estētiskās pieredzes robežu un nosacījumu dzēšana tiek pasniegta kā jaunu, nebijušu pieredžu un pasauļu atklāšanās, nereti tīksminoties par šādu apvērsumu vēsturi un realitāti pārrakstošo, revolucionāro potenciālu? Tikai kas tieši ir tas jaunais, kas tiek radīts?

Afektīvā un nepastarpinātā reprezentatīvo vēstures, mākslas, ētikas un reliģijas pamatstruktūru graušana kā pašmērķis mākslā nereti atklāj kaut ko, kas nav bijis redzēts, jo nav bijis redzams vai apzināts, vai ticams. Taču reti pievērš uzmanību tam, ka šādi filozofiski un estētiski apvērsumi ne tikai atklāj iepriekš nezināmas “realitāti konstituējošas daļas”, bet arī iejaucas cilvēka psihes un kultūras neaizskaramajās ģenētiskās struktūrās. Tie vēsta nevis par īpašu drosmi vai radošu brīvību, bet par pašmērķīgu “vizuālo komunikāciju” destruktīvas ideoloģijas ietvaros ar tieksmi parazitēt uz radīšanas noslēpuma.

[1]https://satori.lv/article/skuja-braden-venecijas-biennale-runas-par-sadzivosanu-un-ieklaujosu-sabiedribu

[2]https://rigasfotomenesis.lv/lv/news/2022/05/16/tuvojas-dekadence-23-maija-saksies-rigas-fotomenesis/

[3]https://kim.lv/lv/solo-exhibition-elza-sile-bi-dza-ge-ilk-mir-nul/

[4]https://kim.lv/lv/daiga-grantina-lauka-telpa/

[5] “Tik slikts, ka kļūst labs” (angļu val.).

[6] Alain Badiou, L’aventure de la philosophie française. Depuis les années 1960, La Fabrique éditions, 2012, p. 9.

[7]https://www.britannica.com/event/events-of-May-1968

[8]https://historyhub.info/students-workers-protest-1968/

[9] Ray Argyle, The Paris Game: Charles de Gaulle, the Liberation of Paris, and the Gamble that Won France, Toronto: Dundurn, p. 389.

[10] Richard Wolin, The Wind from the East: French Intellectuals, the Cultural Revolution, and the Legacy of the 1960s,Princeton University Press, 2012, p. 7.

[11] Izvilkums no kāda teikuma angļu tulkojumā: “…one is thus traversed, broken, fucked by the socius”,Anti–Oedipus, p. 347.

[12] Gilles Deleuze, Empiricism and Subjectivity, Columbia University Press, 1991, p. 66.

[13] Daniel W. Smith, Essays on Deleuze, Edinburgh University Press, 2012, p. 153.

[14] Gilles Deleuze, Empiricism and Subjectivity, Columbia University Press, USA, 1991, p. 87.

[15] Gilles Deleuze, Felix Guattari, Anti-Oedipus: Capitalism and Schizophrenia, University of Minnesota Press: 1983, p. 296.

[16]Ibid., p. 319.

[17]Ibid., p. xiii.

[18]Ibid., p. 32.

[19]Ibid., p. 58.

Komentāri par Ilzes Jansones “Zbigņeva veseri”

Izlasot rakstnieces un teoloģes Ilzes Jansones rakstu “Zbigņeva veseris” žurnāla Rīgas Laiks 2022. gada jūnija izdevumā, nākas jautāt, kā izglītota teoloģe un Teoloģijas fakultātes pasniedzēja var izmantot vēsturiski un teoloģiski nekorektas atsauces uz vēlīnajos viduslaikos publicēto grāmatu Raganu veseris (Malleus Maleficarum). Minēto grāmatu Ilze Jansone, šķiet, skata kā daļu no katoļu dogmas un no tā secina, ka arī mūsdienās Baznīcā valdot mizogīnija un sieviešu viedokļa neuzklausīšana. Turklāt viņa rakstā mēģina radīt iespaidu, ka izvarotas un stāvoklī esošas sievietes Baznīca pielīdzinot “raganām” un arhibīskaps Zbigņevs Stankevičs ar saviem vārdiem netieši aicinot pret viņām tā arī izturēties, tādējādi “kārtējo reizi apliecin[ot], ka ar Romas Katoļu baznīcu Latvijā aizvien vēl varētu lepoties Raganu vesera autori”.[1]

Ilze Jansone neņem vērā vai nav informēta par vispārzināmu vēsturisku faktu, ka Raganu veseri Romas Katoļu baznīca nekad oficiāli nav izmantojusi. Inkvizīcija 1490. gadā grāmatu nosodīja būtisku teoloģisko un morālu kļūdu dēļ, atzīstot tās par nesavietojamām ar Baznīcas doktrīnu. Grāmatas izmantošanu aizliedza, ievietojot to Baznīcas “Aizliegto darbu sarakstā” (Index Librorum Prohibitorum).[2] Ir nekorekti un nepieņemami piedēvēt katoļu arhibīskapam metropolītam nostāju, kas balstās Romas Katoļu baznīcā aizliegtas grāmatas atziņās.

Lai gūtu priekšstatu par Ilzes Jansones rakstā pieļautajām vēsturiskajām un teoloģiskajām kļūdām, būtu lietderīgi sniegt pārskatu par Raganu vesera sarakstīšanas apstākļiem, galvenā autora personību un minētajām teoloģiskajām un morālajām kļūdām, kas noveda pie grāmatas aizliegšanas.

Raganu veseris ir Henriha Krāmera un Jākoba Šprengera 1486. gadā sarakstīts teksts par “raganu” atpazīšanu un atmaskošanu. Tas ir savdabīgs sacerējums, kas atspoguļo atsevišķas dominikāņu inkvizīcijas tradīcijas, tautas folkloru, kā arī autoru subjektīvo pieredzi un spriedumus. Raganu veseri nekādā ziņā nevar lasīt kā reprezentatīvu avotu katoļu uzskatiem par raganām viduslaikos vai vēlāk. Kā norādījis pētnieks Hanss Peters Brēdels (Hans Peter Broedel), grāmatu sarakstījuši cilvēki, kas dzīvoja Dienvidvācijā un grāmata lielākoties apraksta tieši šo zemju kultūras un folkloras tradīcijas. Kā vēsta laikabiedru liecības, Heinrihs Krāmers (latīņu tekstos: Henricus Institor) nebija cienīts savu laikabiedru vidū, viņa uzskatus par raganām un burvestībām apšaubīja un viņu pašu redzēja kā ekscentrisku personu.[3]

1478. gadā pāvests Siksts IV iecēla Krāmeru par inkvizitoru un 1482. gadā nozīmēja Jākobu Šprengeru par viņa kolēģi. 1485. gadā inkvizitori uzsāka darbu Insbrukas pilsētā, vadot lielu prāvu, kurā bija apsūdzētas 57 personas. Bīskaps Golsers piešķīra Krāmeram pilnu bīskapa jurisdikciju, pilnvarojot viņu vadīt tiesas prāvas bīskapa vārdā. Tomēr inkvizitora veiktajā izmeklēšanā radās grūtības. Viņa uzskatus par raganām un burvestībām par apšaubāmiem uzskatīja lielākā daļa pārējo Insbrukas garīdznieku, kuri pastāvīgi iebilda pret viņa teorijām un izmeklēšanas metodēm. Insbrukas bīskapu tik ļoti aizkaitināja Krāmera pārmērīgā aizraušanās ar raganu seksuālo uzvedību, ka viņš sāka tiesas procesu kavēt un centās atbrīvoties no ekscentriskā inkvizitora klātbūtnes pilsētā.[4] Bīskaps Golsers uzrakstīja divas vēstules – pirmo tieši Krāmeram, sūdzoties par skandāliem un briesmām, ko radīja viņa prāvas, noslēgumā mudinot viņu pamest pilsētu; otro savam draugam priesterim Insbrukā ar norādījumu, ka gadījumā, ja inkvizitors atteiktos atstāt pilsētu, priestera pienākums būtu viņu atkārtoti aicināt to darīt.

Lai gan bīskaps Golsers savās vēstulēs īsti neprecizē skandāla iemeslu, iespējams, ka tas bija inkvizitora praktiskās darbības veids, jo vēlāk korespondencē viņš savam draugam minējis, ka Krāmers “skaidri demonstrējis savu muļķību, uzskatot par patiesām daudzas lietas, kas nebija pierādītas”. Daudzas iespējamās “raganas” turēja aizdomās par mīlestības maģiju, ko Krāmers mēģināja pierādīt ar atziņu, ka pilsētā esot daudz sieviešu, kuras viņu vīri pievīluši. Tomēr šī saikne starp sieviešu seksualitāti un burvestībām likās tik apšaubāma un neatbilstoša Baznīcas mācībai, ka izmeklēšanas komisija to izlēmīgi noraidīja un nekavējoties apturēja tiesas procesu.[5] Izskanēja arī pārmetumi Krāmeram par to, ka viņš neesot formāli pareizi ievērojis izmeklēšanas procedūras un apsūdzēto aizstāvības nodrošināšanu.[6]

Šie notikumi mudināja Krāmeru, kurš nevēlējās atzīt savas kļūdas, sarakstīt traktātu Raganu veseris. Ar tā palīdzību viņš gribēja atspēkot kritiķus un radīt teorētisku pamatojumu turpmākajai darbībai. Lai gan traktātu pamatā sarakstīja pats Krāmers, par galveno Raganu vesera autoru viņš uzaicināja kolēģi Šprengeru. Tam bija vairāki iemesli. Pirmkārt, Jākobs Šprengers bija ļoti respektabls, viņš baudīja savu laikabiedru cieņu un viņa domās ieklausījās. Otrkārt, dominikāņu ordeņa ietvaros Šprengera karjera bija priekšzīmīga un viņa reputācija – nevainojama. Patiesībā Šprengera ieguldījums traktāta tapšanā bija minimāls un Krāmeram, kuru bija kompromitējis neveiksmīgais tiesas process Insbrukā, viņa vārds bija nepieciešams labvēlības iegūšanai.

Pēc darba pabeigšanas, izmantojot Šprengera labo reputāciju, Krāmers 1487. gadā centās iegūt oficiālu Ķelnes universitātes apstiprinājumu. Viņa pūles rezultējās divos apstiprinājumos. Līdz pat mūsdienām nav pilnībā skaidrs, kā Krāmers savai apšaubāma satura grāmatai šos apstiprinājumus ieguva. Pastāv divas hipotēzes. Pirmā cenšas šos apstiprinājumus izskaidrot ar viltojumu, ko inkvizitors realizējis, izmantojot pazīstama notāra palīdzību. Otra paredz vienkāršāku alternatīvu: apstiprinājumu parakstījuši tikai tie mācībspēki, kuri, būdami aizņemti pētnieki, nevarēja veltīt laiku lasīšanai un pārskatīt visu grāmatu, vienkārši paļaujoties uz Šprengera reputāciju. Rezultātā 1487. gadā Raganu veseris tika nodrukāts ar šķietami iespaidīgu akreditācijas dokumentu kolekciju, turklāt nepamatoti traktāta ievadam pievienojot pret raganām vērsto pāvesta Inocenta VIII 1484. gada bullu Summis desiderantes affectibus, tā radot maldīgu iespaidu, ka minētā bulla atbalsta traktātā izteiktos apgalvojumus.[7]

Raganas un burvestības gadsimtiem ilgi bija atradušās Baznīcas doktrīnas perifērijā. Lai gan buršanās vienmēr uzskatīta par smagu grēku, nekad iepriekš tā nebija izsaukusi īstu trauksmi. Raganu veserī, pateicoties Krāmera subjektīvajiem uzskatiem, burvestības burtiski tika pasludinātas par galveno cīņas arēnu starp cilvēku un velnu un vainotas pie pasaulē arvien pieaugošajām nelaimēm. Traktātā bija vairākas teoloģiskas kļūdas, kas nesaskanēja ar Baznīcas mācību par burvestībām kanoniskajos likumos. Doktrīna bija izsludināta 906. gadā sarakstītajā Bīskapa kanonā (Canon Episcopi). Tā atzina burvju un raganu pastāvēšanu, norādot, ka bīskapiem un viņu ierēdņiem jāstrādā, cik vien spēj, lai kaitīgo buršanās mākslu izskaustu no savām draudzēm. Gadījumā, ja viņi atrastu kādu vīrieti vai sievieti, kas nodarbojas ar buršanos, būtu nepieciešams viņu izraidīt no draudzes. Kanons plašāk skaidroja raganu burvestību neīstumu: “Nedrīkst aizmirst arī to, ka ir dažas ļaunas sievietes, kuras atdevušās sātanam un ir dēmonu māņu un fantasmu pieviltas, kuras tic un atklāti atzīst, ka nakts stundās kopā ar pagānu dievieti Diānu un lielu sieviešu pulku jāj uz zvēriem, nakts klusumā lidojot pāri plašām zemēm, kuras paklausa Diānas pavēlēm un noteiktās naktīs tiek sauktas viņas kalpībā. Viņas ne tikai pašas iet bojā savā neuzticībā, bet ievelk arī daudzus citus neuzticības iznīcībā. Jo neskaitāmi daudzi, šī nepatiesā viedokļa maldināti, tic, ka tā ir patiesība un tā nomaldās no pareizās ticības, atgriežoties pie pagānu maldiem un domājot, ka pastāv kāds cits dievišķums vai spēks, nevis viens vienīgs patiess Dievs. Šī iemesla dēļ priesteriem visās baznīcās un ar visu neatlaidību jāsludina ļaudīm, lai viņi zinātu, ka šādas atziņas ir visādā ziņā nepatiesas un šādus māņus sūta velns, maldinot viņus sapņos.”

Skaidrojums precizēja, ka raganu darbības nav uzskatāmas par reālām; tās notiek garā – sapņos un vīzijās. To pamatoja ar Bībeles tekstiem, kuros aprakstīta vīziju redzēšana garā, ne miesā. Attiecīgi par herēzi tika atzīts uzskats, ka dažādas raganu fantāzijas varētu materializēties: “Tāpēc visiem ir publiski jāpasludina, ka ikviens, kas tic tādām vai līdzīgām lietām, zaudē ticību, un tas, kuram nav pareizas ticības Dievam, nav no Dieva, bet no tā, kam viņš tic, proti, no velna. Jo par mūsu Kungu ir rakstīts: “Viss ir Viņa radīts”. Tāpēc ikviens, kurš tic, ka kāds cits spēks, izņemot pašu Dievu, kaut ko var radīt vai arī kādu radību var darīt labāku vai sliktāku vai arī likt tai pārvērsties citā sugā vai līdzībā, ir atzīstams par neticīgo.”[8]

Plašāk burvestību iluzioro būtību skaidroja Vormsas bīskapa Burharda Dekrēts (Decretum), kas sarakstīts aptuveni 1020. gadā. Traktātā atzīts, ka atsevišķas burvestību formas var būt reālas, piemēram, maģiskas mikstūras, kas var izraisīt neauglību vai mākslīgo abortu. Taču pilnībā tika noraidīta daudzu brīnumaino spēku iespējamība, ko tautas folklora parasti piedēvēja raganām – piemēram, cilvēka jūtu maiņu no mīlestības uz naidu, varu pār pērkonu, lietu un sauli, cilvēka pārtapšanu par dzīvnieku, īstenus fiziskus kontaktus ar dēmoniem. Ne tikai mēģinājumi praktizēt šādas lietas, bet arī ticība to iespējamībai tika uzskatīta par grēku.[9]

Raganu veseris netieši rosināja izmaiņas Baznīcas izpratnē par ļaunumu. Pēc traktāta autora Krāmera domām, raganas bija personas, kuras noslēgušas sadarbības līgumu ar dēmonu un tādējādi var radīt īstu, cilvēkiem kaitīgu maģiju. Raganu vesera burvestības izskaidrojums balstījās šajā līgumā ar dēmonu, kurš attiecīgi līdzdarbojas raganas ļaunajos darbos un no tiem izrietošā faktiskā, fiziskā kaitējumā. Šāda izpratne par raganām bija pārsteidzoši šaura. Līdz ar to par galvenajiem raganas atmaskošanas pierādījumiem kļuva kaitējuma fakta un raganas līguma ar dēmonu konstatēšana. Šī izpratne radīja grūti atrisināmas neskaidrības par to, vai bez sadarbības līguma ragana un dēmons var nodarīt ļaunumu katrs atsevišķi. Šādu ierobežotu definīciju bija nepieciešams argumentēti aizstāvēt, lai pierādītu tās teoloģisko pamatotību.

Raganu vesera autors centās argumentēt, ka pat tad, ja ir iespējams dabiski izskaidrot nelaimi, tas nenozīmējot, ka visas nelaimes ir dabiskas. Tieši otrādi, kur esot raganas, tur būšot arī burvestības, un tikai tad, ja nav iespējams atrast nevienu raganu, dabiskie faktori jāuzskata par kaitējuma cēloņiem. Tādā veidā Raganu veseris vienkāršoti izmantoja saistītās kategorijas “ragana” un “burvestība” savstarpēji papildinoši, lai, izmantojot viena klātbūtni, pierādītu otra esamību. Ar raganu esamību tika pierādīta burvestība, bet ar nelaimju esamību – raganu darbība. Šī metodiskā saistība starp amorālu uzvedību un neskaidras izcelsmes kaitējumu ļāva autoram attiecināt savu priekšstatu par noburtību uz gandrīz neierobežotu skaitu gadījumu, tā padarot ticamu apgalvojumu, ka raganas arvien nopietnāk apdraud kristīgo pasauli. Krāmers uzskatīja, ka buršanās izplatoties visā Eiropā un ar katru dienu šādu gadījumu skaits pieaugot.[10]

Minētā atziņa prasīja izskaidrojumu, kas ir cēlonis lielajam raganu skaita pieaugumam. Šeit traktāta autors kā argumentu izvēlējās garu un mulsinošu skaidrojumu par zvaigžņu iespējamo ietekmi gan uz konkrētiem burvestību gadījumiem, gan arī raganu skaita pieaugumu. Lai nenonāktu pilnīgā pretrunā ar Baznīcas mācību par personas gribas brīvību, tika norādīts, ka ne liktenis, ne zvaigznes, ne arī spēki, kas tos virza, nevar noteikt cilvēku likteņus, viņu rīcību un izvēli kļūt par raganu. Tomēr, lai izskaidrotu raganu skaita pieaugumu, traktāta turpmākajā tekstā tika izmantota atruna: varot gadīties, ka zvaigznes dodot cilvēkam ķermenisku kāri vai fiziskas tieksmes, kas padarot viņu uzņēmīgāku pret burvestībām, lai gan kā galvenais grēku katalizators joprojām būšot dēmonu, nevis zvaigžņu kārdinājumi, un līdz ar to ikviens joprojām esot personīgi atbildīgs par saviem ļaunajiem darbiem. Atziņa, ka zvaigžņu ietekme var izraisīt burvestības un raganu skaita pieaugumu, bija problemātiskāka, jo radīja teoloģiski nepareizu cilvēka gribas brīvības ierobežojumu. Turklāt zvaigznes pašas par sevi nevarēja atzīt par sliktām, jo tās bija dabiskas, Dieva radītas. Šādā ziņā traktāts nesniedza arī apmierinošu burvestību rašanās cēloņsakarību izskaidrojumu.[11]

Ņemot vērā Raganu vesera naidīgumu pret raganām un sieviešu seksualitāti, daudzi pētnieki radījuši stereotipu par Krāmeru kā dedzīgu sieviešu nīdēju. Tomēr ir liecības, ka viņš ļoti labvēlīgi attiecies pret itāļu katoļu sievietēm mistiķēm – Lūciju Brokadelli, Kolombu Gvadanjoli, Stefanu Kvinzani un Osannu Andreasi, kuras bija slavenas ar savu askēzi, pravietojumiem un vīzijām. Daudzi laikabiedri viņas uzskatīja par Svētās Katrīnas no Sjēnas garīgajām pēctecēm. Savā polemikā inkvizitors nekavējās slavēt dominikāņu svēto sieviešu garīgumu, izsakot apbrīnu. Viņš pat paziņoja, ka viņu brīnumainā pieredze vien ir pietiekama, lai pierādītu Svētās Baznīcas ticības patiesumu. Visticamāk, Krāmera attieksme pret sievietēm būs bijusi atkarīga no viņu tikumības un dzīves veida; tādējādi nav pamata viņu viennozīmīgi uzskatīt par mizogīnistu.[12]

Krāmers Raganu veserī nodarbošanos ar maģiju rāda kā parādību, kas vairāk raksturīga tieši sievietēm un esot būtiski saistīta ar seksualitāti. Tā rodoties no neremdināmās sieviešu seksuālās tieksmes; dzimumakts ar savu kungu dēmonu esot raganas kalpības zīme un dēmona pēcnācēju vairošana – viens no raganas galvenajiem mērķiem. Viņš traktātā kā ticamus iekļāvis arī daudzus folkloras elementus, rakstot, ka sieviešu dzimuma dēmoni sukubi savācot sēklu no pavedinātajiem vīriešiem. Savukārt vīriešu dzimuma dēmoni inkubi izmantojot šo sēklu, lai apaugļotu sievietes raganas. Tā tika atzīts, kā dēmoni varot radīt bērnus, pretēji Baznīcas stingrajai nostājai, ka viņi nespēj vairoties. Šādi bērni dzimstot deformēti vai arī tiekot vairāk pakļauti pārdabiskām ietekmēm. Rezultātā traktāta atziņas nonāca būtiskā pretrunā ar kanoniskajiem likumiem, kas noraidīja, kā jau uzsvērām, jebkādu fizisku kontaktu ar dēmoniem iespējamību.[13]

Neskatoties uz plaši izplatīto uzskatu, ka Raganu veseris ir klasisks katoļu teksts par burvestībām un raganu medībām, Romas Katoļu baznīca nekad to oficiāli nav izmantojusi. To aizliedza izmantot un izplatīt jau 1490. gadā. Tomēr traktātam nenoliedzami bija liela ietekme ārpus Baznīcas. Savā laikā tas bija ārkārtīgi populārs teksts un līdz 1520. gadam sekulārajās izdevniecībās tika pārpublicēts 14 reizes. Traktāta popularitāte to padarīja par nozīmīgu avotu daudzu teoloģiski neizglītotu cilvēku uzskatiem par raganām.[14] Diemžēl arī laicīgās tiesas Raganu veserim piešķīra zināmu nozīmi. Viltotā Ķelnes universitātes ieteikuma un ārpus konteksta traktātam pievienotās pāvesta bullas dēļ atsevišķi laicīgie tiesneši maldīgi uzskatīja, ka Raganu veseri ir apstiprinājusi Baznīca.[15]

Sīkāki pētījumi ir pierādījuši, ka Raganu vesera ietekme uz faktiskajām raganu prāvām bija visai neliela. Katoļu inkvizīcijas neuzskatīja to par autoritāti, bet protestanti, lai gan izmantoja atsevišķas idejas, tomēr domāja, ka tas ir pārāk katolisks, lai kalpotu par drošu ceļvedi. Raganu vesera plašā pieejamība mūsdienās un tā ārkārtējais saturs to padarījis par noderīgu avotu Baznīcas kritikai, neraugoties uz šādas kritikas objektīvu nepamatotību. Kā vēsta enciklopēdija “Raganu medības Eiropā un Amerikā”, visvairāk šo traktātu iecienījuši ateisti, liberāļi un feministes, lai, balstoties tajā izteiktajās atziņās, varētu pārmest Romas Katoļu baznīcai fanātismu, iracionalitāti, tiesiskuma trūkumu un mizogīniju.[16] Iespējams, ka tas arī noteicis teoloģes Ilzes Jansones izvēli minēt tieši šo traktātu, lai ar tā palīdzību vilktu nepamatotas analoģijas starp Romas Katoļu baznīcu Latvijā un Raganu vesera autoriem.

[1] I. Jansone, “Zbigņeva veseris”. Rīgas Laiks, 2022. gada jūnijs. Pieejams: https://www.rigaslaiks.lv/zurnals/komentari/zbigneva-veseris-20990

[2]Malleus Maleficarum. The Hammer of Witches. Pieejams: https://www.faust.com/legend/malleus-maleficarum/

[3] H. P. Broedel, The Malleus Maleficarum and the Construction of Witchcraft, Manchester: Manchester University Press, 2003, p. 10.

[4] J. Gibbons, “The Malleus Maleficarum”. Pieejams: http://www.summerlands.com/crossroads/remembrance/_remembrance/malleus_maleficarum.htm

[5] H. P. Broedel, The Malleus Maleficarum and the Construction of Witchcraft, Manchester: Manchester University Press, 2003, p. 17.

[6] B. P. Levack, “Demonology, Religion, and Witchcraft – New Perspectives on Witchcraft, Magic, and Demonology”. Pieejams: https://books.google.lv/books/about/Demonology_Religion_and_Witchcraft.html?id=C0Z87dIiJKYC&redir_esc=y

[7] H. P. Broedel, The Malleus Maleficarum and the Construction of Witchcraft, Manchester: Manchester University Press, 2003, pp. 18–19.

[8] “Traces of Non-Christian Religious Practice in Medieval Pentitentials”. Pieejams: https://pages.uoregon.edu/dluebke/Witches442/PaganTraces.html

[9] The Catholic Encyclopedia, “Witchcraft”. Pieejams: https://www.newadvent.org/cathen/15674a.htm

[10] H. P. Broedel, The Malleus Maleficarum and the Construction of Witchcraft, Manchester: Manchester University Press, 2003, pp. 22–23.

[11]Ibid., p. 25.

[12] T. Herzig, “Witches, Saints, and Heretics: Heinrich Kramer’s Ties with Italian Women Mystics”. Pieejams: https://muse.jhu.edu/article/236417

[13]Malleus Maleficarum, Part 2, Chapter VIII, Certain Remedies prescribed against those Dark and Horrid Harms with which Devils may Afflict Men. Pieejams: https://www.sacred-texts.com/pag/mm/mm02b08a.htm

[14] W. E. Burns, Witch hunts in Europe and America: An Encyclopedia, London: Greenwood Press, 2003, p. 160.

[15] J. Gibbons, “The Malleus Maleficarum”. Pieejams: http://www.summerlands.com/crossroads/remembrance/_remembrance/malleus_maleficarum.htm

[16] W. E. Burns, Witch hunts in Europe and America: An Encyclopedia, London: Greenwood Press, 2003, p. 160.

Trūkstošais vecāks

Amerikāniete Keitija Fausta ir starptautiskās kustības Them Before Us (“Vispirms viņi, tad mēs”) dibinātāja un vadītāja. Šī kustība aizstāv bērna dabīgās tiesības uz savu māti un tēvu visos – vecāku šķiršanās, viendzimuma vecāku savienības, adopcijas, mākslīgās apaugļošanas un citos gadījumos – arī tad, kad šo tiesību atzīšana prasa pieaugušajiem upurēt savas vēlmes un ērtības. “Kustības mērķis ir katrā personīgajā un politiskajā lēmumā par ģimeni vai laulību piešķirt pašu augstāko prioritāti bērna tiesībām pazīt savu māti un tēvu un būt viņu mīlētiem. Mēs cenšamies to paveikt divos veidos. Pirmkārt, mēs mainām attieksmi, daloties ar to bērnu stāstiem, kuri ir zaudējuši saikni ar māti vai tēvu. Otrkārt, mēs mainām likumus, skatot šos stāstus sociālo zinātņu pētījumu gaismā un informējot par tiem politikas veidotājus. Gala rezultātā mēs cenšamies mūsu kultūrā un tiesas zālēs nostādīt viņus – bērnus – pirms mums, pieaugušajiem.”[1] Pirms gada Keitija Fausta kopā ar līdzautori izdeva grāmatu Vispirms viņi, tad mēs. Kāpēc ir vajadzīga globāla bērnu tiesību kustība,[2] kas gada laikā ir izdota piecās valodās un šobrīd tiek tulkota arī latviski. Šajā grāmatā ir apkopoti pētījumi, statistikas dati un gandrīz 100 stāsti par bērniem no “modernajām” ģimenēm, lai pasaule saprastu, kādu cenu maksā bērni, kad viņu dabīgās tiesības tiek ignorētas. Piedāvājam nelielu fragmentu no nodaļas par viendzimuma vecākiem.

Viendzimuma vecāki

Ikreiz, kad redzat attēlu ar bērnu viendzimuma pāra rokās, jūs skatāties uz bērnu, kuram trūkst viena vecāka. Neatkarīgi no tā, cik labi nodrošināta, izglītota vai lieliska māte vai tēvs bērnam ir, šis pāris nespēj nodrošināt dzimumam raksturīgo audzināšanu un bioloģisko identitāti, kuru var sniegt tikai tas vecāks, kura nav attēlā. Neatkarīgi no tā, cik mīloši var būt abi tēvi, pēc tam, kad tēvi viņu vakarā ir nolikuši gulēt, attēlā redzamais bērns pirms iemigšanas domā par klāt neesošo sievieti, jo šī sieviete, viņa māte, ir sieviete, uz kuru viņam ir dabīgas tiesības. (..)

Problēma ar viendzimuma vecākiem nav homoseksuālais vecāks, bet gan trūkstošais vecāks. Bērniem viendzimuma ģimenēs pēc definīcijas vienmēr trūks vismaz viens no vecākiem. Viņi saskarsies ar tādām pašām grūtībām kā adoptētie bērni, šķirto laulību bērni un bērni, kas radīti, izmantojot trešo personu reproduktīvo sistēmu. Turklāt bērni, kas dzīvo ar viena dzimuma vecākiem, saskaras ne tikai ar grūtībām, ko rada viena vecāka trūkums; viņu grūtības pastiprina apstāklis, ka mājās nav dzimumu līdzsvara vecāku starpā. (..) Sabiedrība nodara lielu ļaunumu bērniem, ja izliekas, ka ar pārdefinētiem jēdzieniem un tiesu nolēmumiem var aizstāt trūkstošos vecākus. (..)

Ilgas pēc vecākiem

Kustība “Vispirms viņi, tad mēs” daudziem bērniem pavēra iespēju dalīties savās pārdomās un sajūtās, kuras viņi senāk baidījās skaļi izteikt. Tiešsaistē vai klātienē saņemtie stāsti liecināja par dziļām ilgām pēc trūkstošās mātes vai tēva mīlestības tiem bērniem, kurus audzina viendzimuma vecāki.

Kāds mans paziņa dzīvo netālu no četrus gadus veca zēna, kuram ir divas mammas. Nesen viņš pastāstīja, ka ikreiz, kad kopā ar saviem bērniem uzņem pie sevis zēna ģimeni, lai bērni varētu kopā spēlēties, šis zēns ielec viņam klēpī un sauc viņu par tēti.

Geibs ir savas meitas ceturtās klases softbola komandas treneris. Viņš pastāstīja par Mendiju – meiteni, kurai trūkst tēva. Šai komandas biedrenei ir divas mammas un viņai ļoti patīk cīkstēšanās spēles, kādas viņa ir redzējusi Geibu spēlējam ar savām meitām. Geibs atceras kādu neveiklu treniņu, kura laikā Mendija esot saukusi pāri laukumam uz vienu no mammām: “Ei, mammu! Vai tu nevarētu apprecēt Geibu, lai viņš varētu būt mans tētis?”

Skolas medmāsa pastāstīja par mazu zēnu, kuru ir adoptējuši divi vīrieši un kura dzīve, pēc visa spriežot, ir nostabilizējusies. Tomēr šis zēns joprojām atrod mazāko ieganstu, lai atnāktu pie medmāsas pēc apskāviena un čukstus sauktu viņu par “mammu”.

Neviens nav teicis šiem bērniem, ka viņiem vajadzētu gribēt māti un tēvu. Šīs ilgas viņos rodas dabiski, jo vēlme pēc mātes un tēva ir neatņemama cilvēka pieredzes sastāvdaļa. Samanta Vīsinga, kustības “Vispirms viņi, tad mēs” attīstības direktore, pirmos astoņus savas dzīves gadus pavadīja tēva un viņa partnera aprūpē. Viņa atceras, kādu satraukumu piedzīvoja, kad saprata, ka pastāv mātes, un cik izmisīgi sāka pēc mammas ilgoties.

“Manos jaunības gados apkārt gandrīz nemaz nebija sieviešu. Es pat nezināju, ka pastāv kaut kas tāds kā māte, līdz pirmsskolā noskatījos multfilmu “Zeme pirms laika”. Manas piecus gadus vecās smadzenes nespēja saprast, kāpēc man nav tādas mammas, kādu pēkšņi izmisīgi vēlējos. Es jutu zaudējumu. Es jutu, ka manī ir tukšums. Augot es mēģināju aizpildīt šo tukšumu ar tantēm, tēva draudzenēm lesbietēm un skolotājām. Atceros, kā jautāju savai pirmās klases skolotājai, vai varu viņu saukt par mammu. Šo jautājumu es uzdevu ikvienai sievietei, kas izrādīja kaut mazliet mīlestības un pieķeršanās. Tas bija instinktīvi. Es ilgojos pēc mātes mīlestības, lai gan abi mani tēvi geji bija mīloši.”[3] (..)

Bieži to bērnu problēmas, kuriem ir viendzimuma vecāki, tiek noraidītas, apgalvojot, ka šiem bērniem kaitējumu nodarījusi heteroseksuālu vecāku šķiršanās. Tā ir taisnība, ka bērni pēc vecāku šķiršanās cieš no negatīvām sekām, taču vairumam joprojām ir vismaz kaut kāda saskarsme ar otru vecāku. Taču to nevar teikt par bērniem, kuri aug ar viendzimuma vecākiem kopš dzimšanas.

Tālāk apkopotas liecības no to bērnu stāstiem, kurus kopš dzimšanas audzina viendzimuma vecāki. Tādā ziņā tie ir stāsti no sociālo zinātnieku iekārotās “tīrās” demogrāfiskās izlases. Iespēja liecināt anonīmi atbrīvo no nastas, kuru izraisa iekšēja nepieciešamība slēpt ilgas pēc otra vecāka; un īstenība nemaz nav tik skaista. Nozīmīgs šādu liecību skaits atrodams vietnē AnonymousUs.org, kas tika izveidota donoru bērniem un deva viņiem iespēju runāt bez riska tikt atklātiem vai nosodītiem. Visi stāsti ir pārrakstīti bez izmaiņām.

***

“Tēva diena ir grūta. Mana mamma domā, ka pie vainas ir sabiedrība, bet patiesībā tā ir viņa. Es viņu mīlu, bet… Viņa runā par dzimumiem tā, it kā, audzinot bērnus, tiem nebūtu nekādas nozīmes. Bet, ja dzimumam nav nozīmes, tad kāpēc viņa vēlas, lai es pavadītu tik daudz laika ar viņas draugiem vīriešiem – lai man būtu tēva tēls? (It kā viņas draugi vīrieši mani mīlētu vai spētu man pieķerties tā, kā viņi mīl un ir pieķērušies saviem īstajiem bērniem. Kā tad!)… Es gribu zināt, kas ir mans tētis un donors, un dažādi ģimenes modeļi šo problēmu nerisina. Man viņš ir JĀPAZĪST. Man ar viņu ir jāizveido attiecības un jābūt kopā kā meitai ar tēvu. Viņš ir puse no tā, kas es esmu… Mēs esam viena miesa un asinis. Viņš burtiski ir manā DNS. Kāpēc cilvēki to nesaprot? Ja viņš un mana mamma būtu kopā, viņš būtu mans tētis. Bet, ja mana mamma ir lesbiete un gribēja, lai viņa tur nebūtu, tad viņš ir tikai mans “donors”? Tiešām? Kāpēc man pār šo visu nav nekādas teikšanas?”[4] (..)

***

“Manas mammas vienmēr veidoja paraugtēlu. Visiem smaidīt un izlikties laimīgiem – tāds bija mūsu ģimenes moto. Bet es nejutos laimīga ne reizi, kad atgriezos no drauga mājām un redzēju, cik tur ir atšķirīgi. Mana labākā drauga tētis bija lielisks vīrietis, viņš bija jautrs un labsirdīgs un vienmēr mūs kaut kur aizveda. Viņš mūsos ieklausījās. Es biju greizsirdīga uz savu draugu un uzrakstīju vārdu “tētis” uz papīra lapiņas, un noliku to zem spilvena. Es gribēju tādu tēti, kāds bija manam draugam. Mana drauga ģimene zināja, cik ļoti man patīk viņu tētis, jo es vienmēr jautāju, vai varu viņam kaut kā palīdzēt. Kādu dienu mana drauga mamma man jautāja: vai tu esi tēta meitiņa? Tas nozīmē: vai tu esi no tām meitenēm, kas patiesi mīl savu tēti un ir viņam ļoti tuva? Es aizgāju mājās un raudāju, jo man tā nav un es nekad neuzzināšu, kā tas ir.”[5]

***

“Vai es esmu vienīgā, kas tā jūtas? Vai es esmu slikta meita, jo vēlos, lai man būtu tētis? Vai ir vēl kāds, kuram ir divas mammas vai divi tēti, kurš aizdomājas, kā būtu, ja viņš piedzimtu normālā ģimenē? Vai ir vēl kāds, kurš vēlas lietot vārdu “normāls”, nesaņemot pretī lekciju par to, kas ir normāli?? Es nepazīstu savu īsto tēvu un nekad nepazīšu. Tas ir dīvaini, bet man viņa pietrūkst. Man pietrūkst šī cilvēka, kuru es nekad nepazīšu. Vai ir nepareizi ilgoties pēc tāda tēva, kāds ir manai paziņai? Viņai ir divi brāļi, ar kuriem es visu laiku spēlēju basketbolu. Tā ir brīnišķīga sajūta iekļauties viņu ģimenē. Kad es esmu tur, es domāju, kā tas ir – būt ģimenē, kurā ir Mamma un Tētis.”[6] (..)

Ja paši reiz esat bijuši bērni un pazīstat bērnus, šie stāsti nepārsteigs. Bērni, kas aug bez mātes vai tēva, zina, kā viņiem pietrūkst. Ilgas pēc tieši tēvam vai tieši mātei raksturīgās mīlestības pārsniedz politkorektas ideoloģijas un progresīvisma tendences. Bērna būtība nav atraujama no vajadzības pazīt savus vecākus un būt arī viņu pazītam.

Iekļaut, pieņemt un svinēt – vai arī ne

Bērni, kuriem ir LGBT vecāki, saskaras arī ar politiska rakstura problēmām. Viņi saskaras ar ārkārtēju spiedienu atbalstīt politisko aktīvismu, kas sakņojas viņu vecāku seksuālajā identitātē. Iedomājieties, kāds ir šis spiediens, ja draud droša izslēgšana no sava sociālā loka, atklāti runājot par savām dabiskajām ilgām pēc mātes un tēva. Kāda jauna sieviete ar divām mammām bija spiesta paturēt savas jūtas pie sevis, baidoties, ka viņas pašas vecāki viņu nodēvēs par fanātiķi:

“Vai jūs zināt, kā tas ir – augt mājās, kurās jūs ilgojaties un alkstat pēc “vīrieša, kurš jums devis dzīvību”, bet jūsu lesbiešu vecāku karojošā LGBT politika apgalvo, ka “bērniem nav vajadzīga mamma un tētis. Viņiem vajag tikai mīlestību!”? Un ikviens, kurš tam nepiekrīt, ir pret gejiem noskaņots fanātiķis?”[7]

Džons, kura māte ir lesbiete, bet tēvs izvēlējās dzīvot kā sieviete, stāsta:

“Viena no smagākajām realitātēm ir tāda, ka, lai gan es mīlu savu mammu un tēti, nepietiek ar to, ka pieņemu viņu izvēli un daru visu iespējamo, lai viņus mīlētu tajā dzīves posmā, kurā viņi tobrīd ir. Es bieži esmu izpelnījies nicinājumu par to, ka nepielāgojos un neslavēju savu vecāku jaunās seksuālās identitātes. Ar pieņemšanu nepietiek, man ir “jāpiekrīt”, pat jāpriecājas par to, ka mamma identificējas kā lesbiete, bet tētis – kā transseksuālis. Tas ir tāpat kā prasīt, lai es slavētu nazi, kurš mani ievainojis.”[8]

Sabiedrība un vecāku gaidas, ka bērni atzīs un apstiprinās savu LGBT vecāku dzīvesveida izvēli, liek bērniem klusēt – jo īpaši, kad viņi ir mazi. Kāds jauns vīrietis, kuru uzaudzināja divas lesbietes, šo stāvoklis raksturo šādi:

“Jums pienāk klāt šie ļoti noraizējušies liberālie žurnālisti un jautā: “Vai tev netrūka tēta? Vai tas nebija grūti?” Tas ir jautājums, uz kuru nevar atbildēt vienā teikumā. Jautājums par manu tēvu ir liels, garš stāsts. Bet tad (prātā) iešāvās šī publiskā persona, par kuru es jutu, ka man tā jāpārstāv. (Manas lesbiešu mammas) nenāca man klāt un neteica: “Nerunā par savām sajūtām (par to, ka nepazīsti tēvu). Tev ir jāizrāda, ka ar tevi viss ir kārtībā.” Šis spiediens bija drīzāk iekšējs. Es jutu, ka man ir jāaizsargā mana ģimene. Es apzinājos jautājuma politisko dimensiju. Es apzinājos, ko es saku un kā mani vērtēs.”[9]

Kad bērniem no visām pusēm – no ģimenes, kultūras un tagad arī no tiesām – tiek uzspiests refrēns “ģimeni rada mīlestība”, viņi sāk šaubīties par savu instinktīvo vajadzību pēc vecākiem. Bērniem nav pietiekami attīstīta izšķirtspēja, lai saprastu, ka tos ir pievīlusi kultūra un arī tiesu vara – nevis viņu pašu jūtas. Reizēm vaina par neveiksmi gulstas uz viņu pašu vecākiem. Kad Millija Fontana atklāja savām mātēm ilgas pēc tēva, abas viņai teica: “Tev nav vajadzīgs tētis, tev jau ir otra mamma.” Viņa atceras: “Es izjutu vainas apziņu, jo kas gan es esmu, lai noraidītu šo otro vecāku? Ak vai, ja šī otrā mamma patiešām ir tā, kurai vajadzētu mani piepildīt, kādai briesmonei man jābūt, lai noraidītu šo priekšstatu?”[10]

Divu lesbiešu meita Brendija Voltone ir piedzīvojusi iekšēju spriedzi, kas lika nevienam neatklāt savas patiesās jūtas. Kā bērns viņa ne reizi neteica neviena slikta vārda par saviem viendzimuma vecākiem, baidoties, ka pievils mīļo mammu. Taču vienlaikus bērnībā viņa māja katrai lidmašīnai, kas lidoja virs galvas, cerībā, ka tajā ir viņas tēvs un skatās uz viņu no augšas. Brendija labi apzinājās, kādas dusmas var izlauzties no “mīlošajiem un iecietīgajiem” kreisajiem, kad LGBT vecāku bērns pārkāpj nospraustās robežas. Neskatoties uz to, viņa sāka rakstīt blogu,[11] lai detalizēti aprakstītu ciešanas, ko radīja bērnība bez tēva:

“Bērnībā es ļoti sargāju savu mammu. Es jutu atbildību par viņu sabiedrības priekšā. Man bija jāsargā noslēpumi un jābūt labam bērnam. Bet tad es izaugu un no bailēm, ka cilvēki uzzinās par mammas seksualitāti, pārgāju uz bailēm no tā, kā cilvēki izturēsies pret MANI, ja uzzinās, ka man nepatīk, ka mana mamma ir lesbiete. Es vienmēr biju aizsargpozīcijā pret citu cilvēku jūtām un savām nekad nepiešķīru lielu nozīmi. Mana “iznākšana no skapja”, sākot atklāti atbalstīt tradicionālo laulību, bija pats grūtākais un baisākais, ko es jebkad esmu izdarījusi.”[12] (..)

Vispirms viņi, tad mēs. Ko darīt?

Ko darīt ar šo informāciju un kā rīkoties tālāk?

Pirmkārt, mēs nekad nepazemojam LGBT kopienu vai bērnus, kurus viņi audzina. Bērnu tiesību aizstāvība nav mājiens uz to, ka geji un lesbietes nebūtu spējīgi vecāki. Lesbiete var būt izcila māte; viņa vienkārši nevar būt tēvs. Gejs var būt brīnišķīgs tēvs, bet viņš nekad nevar būt māte. Bērni ilgojas pēc abiem, un abi vecāki viņiem ir vajadzīgi. Kustība “Vispirms viņi, tad mēs” uzsver abu dzimumu vecāku nozīmi bērnu audzināšanā.

Otrkārt, aizstāvēt bērnu tiesības nozīmē aizstāvēt labu politiku. Nākamajos mēnešos un gados vienlīdzības vārdā jūsu valstī centīsies panākt, lai no laulību un vecāku tiesību aktiem tiktu svītroti vārdi “māte” un “tēvs”. Lai bērnu tiesības aizsargātu, jums ir publiski jāiestājas pret to. Nepietiek ar klusu piekrišanu vai atbalstu ziņai ar tīkšķi. Ir pienācis laiks uzrotīt piedurknes un ķerties pie darba. Lai mēs spētu kaut nelielā mērā mazināt kaitējumu, ko šis progresīvais kaujas kuģis nodara bērnu tiesībām, jums ir aktīvi jāiestājas par šo jautājumu un jābūt gataviem aizstāvēt mātes un tēva nozīmi dusmīga drauga vai sašutuša Twitter pūļa priekšā.

Treškārt, mēs darām visu iespējamo, lai atbalstītu bērnus, kuriem trūkst mātes vai tēva. Neatkarīgi no tā, vai tie ir bērni ar viendzimuma vecākiem, bērni ar vientuļajiem vecākiem vai bērni audžuģimenēs, mēs iesaistāmies un atbalstām bērnus, kuriem trūkst mammas vai tēta. (..)

Nolikt priekšplānā bērnu dabīgās tiesības nozīmē godīgi izvērtēt mātes un tēva zaudējuma augsto cenu. Tas nozīmē aktīvi censties sadziedēt to bērnu brūces, kuri ir zaudējuši vienu vai abus vecākus. Tas nozīmē arī bērnu interešu aizstāvību tajos valsts politikas jautājumos, kas skar laulības un vecāku statusu. Ģimenes struktūra ir ļoti nopietns jautājums, un bērni ir gan personīgi, gan politiski atkarīgi no pieaugušajiem. Uzstāt uz to, ka laulība un būšana par vecākiem nozīmē vienlīdzīgu vīrieša un sievietes klātbūtni, nav vēršanās pret gejiem un lesbietēm. Tā ir iestāšanās par bērniem.

No angļu valodas tulkoja un sagatavoja Alīna Ozoliņa.

[1] Alīna Ozoliņa, “Keitija Fausta: Bērnu tiesības ir pāri pieaugušo iegribām”, Apriņķis, 11.03.2022.: http://www.aprinkis.lv/index.php/viedokli/31293-keitija-fausta-bernu-tiesibas-ir-pari-pieauguso-iegribam.

[2]Them Before Us – Why We Need a Global Children’s Rights Movement. Skat. arī vietni: https://thembeforeus.com

[3] Samantha Wiessing, “I Was Raised by Two Gay Men. I Still Think Children Deserve to be Adopted Into a Home with a Mother and a Father”, The Tennessean, 23.01.2020.: https://eu.tennessean.com/story/opinion/2020/01/23/children-deserve-adopted-into-home-mother-and-father/4547829002.

[4] “Children’s Rights? Anyone?”, AnonymousUs.org, 28.06.2015: https://anonymousus.org/childrens-rights-anyone-o.

[5] “Love is Hate”, AnonymousUs.org, 13.07.2014: https://anonymousus.org/love-is-hate.

[6] “Child of Lesbian Parents”, AnonymousUs.org, 17.07.2013: https://anonymousus.org/child-of-lesbian-parents.

[7] “Re: Maybe the Grass is Greener…”, AnonymousUs.org, 06.08.2014: https://anonymousus.org/re-maybe-the-grass-is-greener.

[8] John King, “I’ve been Scorned for not Adapting to and Celebrating my Parent’s New Sexual Identities”, ThemBeforeUs.com, 30.04.2017: https://thembeforeus.com/john-king.

[9] Abigail Garner, Families Like Mine, Harper Collins, 2004, p. 21.

[10] “The Other Side of the Rainbow – Millie Fontana’s story”, Australian Christian Lobby, YouTube, 23.09.2015.

[11] “The Lesbian’s Daughter”: https://thelesbiansdaughter.wordpress.com.

[12] Liecība no privātas sarakstes.

Satversme pārkāpj 100 gadu slieksni, mokoties ar relatīvisma un tiesu aktīvisma kaitēm

“Satversmes vēstures zināšanas nozīmē ne tikai
mūsu valsts pamatlikuma pārzināšanu, vienlaikus
tas ir ikviena Latvijas pilsoņa un patriota
mīlestības apliecinājums pret savu valsti.”
No Saeimas mājaslapas[1]

Respektējot iknedēļas žurnāla Jurista Vārds redakcijas kategorisko lūgumu – pusgadu nepārpublicēt manu un docenta Jāņa Plepa koprakstu, kas veltīts Satversmes simtgadei,[2] vienlaikus tomēr mēģināšu izpildīt Telos redakcijas lūgumu iepazīstināt lasītājus ar raksta secinājumiem. Šajā izklāstā esmu centies juridisko tekstu padarīt lasāmāku plašākai sabiedrībai, noņemot juridiskiem traktātiem raksturīgās atsauces un komentārus. Tikai dažuviet ir pieminēti likumi un to panti, kas mēdz kaitināt nejuristus. Šī iemesla dēļ lasītājiem ar jurista izglītību tomēr iesaku lasīt oriģināltekstu vai vismaz noskatīties referātu video ierakstā Valsts prezidenta mājaslapā.[3]

Baidos, ka Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra spriedums lietā Nr. 2019‑33‑01 par “ģimenes” jēdzienu un tajā secinātais ir ietekmējis Satversmes izpratni vairāk nekā apjomīgie Satversmes zinātniskie komentāri sešos sējumos. Tiesas spriedums ir nostiprinājis relatīvismu. Šis spriedums ir arī izraisījis taifūnveidīgu reakciju rēnajās Latvijas politikas debesīs. Ir izgaismojies tas, kas līdz šim bija apslēptāks: piemēram, valsts un sabiedrisko mediju politika vērtību laukā. “Latvijas vīru biedrība” ir sākusi parakstu vākšanas kampaņu, lai varētu notikt tautas nobalsošana, kurā tiktu precizēts Latvijas Republikas Satversmes 110. pants par laulību un ģimeni. Konservatīvā partija beidzot ir atbrīvojusies no sava konservatīvo vērtību svara un satversmiskās likumības vārdā lepni uzņēmusies smago viendzimuma partnerattiecību legalizācijas darbu. Galvenokārt pateicoties Konservatīvo paspārnē esošai Tieslietu ministrijai (Tieslietu ministrs Jānis Bordāns), tika izstrādāts Civilās savienības likumprojekts. Ar tās gādību un ietekmi Saeimas prezidijā (Dagmāra Beitnere-Le Galla) un Saeimas Juridiskajā komisijā (Juris Jurašs, Jānis Butāns) projekts nokļuva Saeimas darba kārtībā. “Mūsu vērtības ir nemainīgas”,[4] protams, ir minētās partijas sirdsapziņas lieta un vēlētāju atmiņas jautājums, taču mani šajā lietā interesē arī pats likumdošanas process un tiesu varas lielā vienprātība, kā arī spēja parādīt savu “trešās varas” spēku. Šajā sakarā nevarēju nepadalīties ar pārdomām, kuras var atrast izklāsta nobeigumā zem nosaukuma “Piezīmes”.

1.

Pirms lasītājus ievirzīt Latvijas Republikas Satversmes (turpmāk – Satversmes) tematikā, nedaudz ieskicēšu būtiskākās atziņas.

1. Satversme (konstitūcija) ir nacionālas valsts augstākais likums, kurā noteikti galvenie Latvijas valsts politiski ideoloģiskie pamati un svarīgāko orgānu izveidošanas un darbības principi. Konstitūcijas tiek pieņemtas dažādi, arī referendumā, bet mūsu valsts dibinātāji lēma, ka Satversme ir jāizstrādā un jāpieņem speciāli tam nolūkam ievēlētā konstitucionālā asamblejā – Satversmes sapulcē. To, ka šādas institūcijas ievēlēšana ir jāuztic tautai, paziņoja jau valsts proklamēšanas aktā 1918. gada 18. novembrī.

2. Lai arī visu trīs Baltijas valstu valstiskuma atjaunošana pēc pusgadsimtu ilgušās okupācijas ir unikāls precedents pasaules vēsturē, Latvijas Satversmes atjaunošana ir vēl īpašāks gadījums un izceļ mūs ne tikai uz tuvāko kaimiņvalstu – Lietuvas, Igaunijas, Polijas, Somijas –, bet arī uz visas Centrāleiropas valstu fona. Šī unikalitāte pirmām kārtām saistās ar apstākli, ka, lai gan šogad svinam apaļo Satversmes simts gadu jubileju, Satversme “pa īstam”, t. i., de iure ir darbojusies mazāk par pusi. Attiecīgi, četrpadsmit gadus pirms Otrā Pasaules kara un nedaudz vairāk kā trīs gadu desmitus pēc neatkarības atjaunošanas.

3. Ne tikai Satversmes senais pieņemšanas datums (1922), bet arī Satversmes forma, regulējuma tvērums un no tā izrietošā akūtā interpretācijas nepieciešamība vienmēr ir jāpatur prātā, lasot mūsu pamatlikumu.

3.1.Satversmes dokumenta forma. Pirmajos valsts pastāvēšanas gados radītā Satversme atspoguļo tā laika latviešu juristu lakonisko stilu. Satversme ir dokuments, kurā tiesību priekšraksti ir ļoti īsi un drīzāk aprauti nekā skaidrojoši. Satversmes veidotāji daudzus visai svarīgus jautājumus ir atstājuši ikdienas likumdevēja (Saeimas) ziņā. Tas noticis gan apzināti, gan pieņemšanas procesa dēļ.

3.1.Nepieciešamība interpretēt Satversmi. Satversmes skopos vārdos izteiktās normas patiesībā nemaz nevar piemērot bez atsevišķu likumu un aktīvas interpretēšanas starpniecības. Protams, tas dod lielāku rīcības brīvību un atbildību piemērotājam. Lai gan teorētiski ikvienam pilsonim ir ne tikai tiesības, bet arī pienākums tulkot Satversmi, praktiski konstitucionālais radošums ir strikti ierobežots un uzticēts tiesai. Satversmes kā autoritatīvākā tiesību priekšrakstu apkopojuma tulkotājs nav tā pieņēmējs parlaments. Parlamenti nāk un iet. Parlamenta raibo koalīciju vairākumu mainīgie politiskie noskaņojumi nevar būt paši uzticamākie Satversmes ceļa rādītāji. Tādējādi ir tikai loģiski, ka galējā arbitra loma konstitūcijas normu pareizā izpratnē ir nodota tiesu varas rokās. Savulaik Satversmes sapulces un 1.–3. Saeimas deputāts Arveds Bergs (1875–1941) izteicās, ka “Satversme ir tas, kas rakstīts, plus tas, ko tiesa (Satversmes tiesa un Augstākā tiesa) par to saka”. Satversmes 85. pantā[5] un Satversmes tiesas likuma 1. un 32. pantā noteikts, ka Satversmes tiesa izskata likumu atbilstību Satversmei un tieši Satversmes tiesas skaidrojums (attiecīgās tiesību normas interpretācija) par Satversmes normu ir obligāts.

2.

Mūsu senči uz topošo Satversmi lika lielas cerības, un pirmās Satversmes sapulces sēde 1920. gada 1. maijā izvērsās par īsteniem valsts svētkiem. Tomēr tas nebija uz ilgu… Sākotnējais konstitucionālais romantisms drīz izplēnēja korupcijas skandālos, parlamentārismam raksturīgajās aizkulišu cīņās un frakcionālismā, kas galu galā izpaudās politiskos kompromisos. Ja pašas pirmās ASV konstitūcijas rakstīšana aizņēma vien desmit mēnešus, tad darbs pie Satversmes noritēja divu gadu garumā. Un, lai gan bez Satversmes izstrādes Satversmes sapulce bija aizņemta arī ar citiem darbiem (ar agrāro reformu, valsts pārvaldi, armiju un saimniecisko dzīvi), tas tomēr bija ļoti ilgs laiks.

Satversme tika pieņemta 1922. gada 15. februārī. Pareizāk, pēc tam, kad trešajā lasījumā 5. aprīlī tiek izgāzta Satversmes otrā daļa (89.–117. pants), nācās izsludināt jau pieņemto Satversmes pirmo daļu (1.–88. pants) par Satversmi. Satversmē līdz ar to neiekļuva pašvaldību, valsts valodas, valdības funkcionēšanas, liela daļa likumdošanas procesa un citi jautājumi, kurus nācās regulēt ar parastiem likumiem. Tas, bez šaubām, kavēja attīstību. Piemēram, valsts valodas statuss tika noteikts tikai 1932. gadā un arī tad caur “sētas durvīm” – ar Satversmes 81. panta kārtībā pieņemtu valdības noteikumu, kuram bija likuma spēks.

Tomēr arī Satversmes pirmā, apstiprinātā daļa ir dokuments, kas tapis kompromisu ceļā. Spēku samērs Satversmes sapulcē neļāva Satversmē noteikt tautas vēlētu prezidentu, tā radot pretspēku parlamentam. Kā jau minējām, par valdības darbu Satversmē nekas daudz nav teikts. Aiz Satversmes arhitektūras un strukturālās nesabalansētības Ministru kabinets šķietami signalizē, ka ir mazāk nozīmīgs par Saeimu un reprezentatīvo Valsts prezidentu. Abiem ir veltītas divas plašas Satversmes nodaļas. Jautājums par pareizu varu līdzsvaru – varas dalīšanu Satversmē – ir aktuāls praktiskajā dzīvē, jo novārtā atstāti izpildvaras un tiesu spriešanas jautājumi. Tie ne tikai pamatlikumā vizuāli neatspoguļo patieso spēku samēru valsts varas dalīšanas sistēmā, bet arī faktiski noniecina izpildvaras nozīmi valsts iekārtā.

Neapmierinātība ar Satversmi tika izmantota, rīkojot 1934. gada 15. maija apvērsumu. Kārlis Ulmanis Satversmi veiksmīgi izmantoja, lai leģitimizētu jaunā režīma varu. Viņš solīja “Satversmes reformu”, un viņa režīms izmantoja satversmiskus nosaukumus un institūcijas. Turpināja vienlaikus darboties gan Saeimas ievēlētās amatpersonas, gan autoritārās valdības ieceltās amatpersonas. Ulmaņa režīms arī fragmentāri piemēroja Satversmes regulējumu, lai gan daļa Satversmes un pirmkārt jau 1. pants “Latvija ir demokrātiska republika”, protams, nebija spēkā. Līdz pat okupācijai netika pieņemts neviens likums, kas Satversmi atceltu. Padomju okupācijas režīma un Tautas Saeimas kolaborantu mēģinājumi izmantot Satversmi bija smieklīgi un tiem ar Satversmi nebija nekāda sakara. Kārļa Ulmaņa pasivitāte attiecībā uz solīto Satversmes reformu izrādījās lielisks juridiskais pamats, lai vēlāk Satversmi atjaunotu. Kaimiņvalstīs Igaunijā un Lietuvā iegrozījās citādi, jo tur režīmi pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados savas demokrātiskās konstitūcijas nomainīja pret citām – nedemokrātiskām.

3.

PSRS sabrūkot un Latvijai atdzimstot, Satversmi sākumā atjaunoja daļēji (1990) un tad – pilnībā (1993). Izšķiroša ietekme uz šo neordināro soli bija latviešu trimdas nostājai, kas visus okupācijas gadus bija kultivējusi šādu vēlmi. Arī trimdas pārstāvis Egils Levits bija starp Neatkarības deklarācijas autoriem. Sākotnēji Augstākā padome pildīja 1990. gada 4. maija Neatkarības deklarācijā noteikto par jaunas Satversmes projekta izstrādi. Projekts pat tika apstiprināts pirmajā lasījumā (1990), taču to uz otro lasījumu vairs nelika un labi vien bija, jo no tā stipri vējoja padomijas perioda tiesību izpratne. 1993. gada 6. jūlijā jaunievēlētā 5. Saeima nāca klajā ar paziņojumu, ka Satversme tiek atjaunota pilnībā. Paziņojumu parakstīja visi jaunievēlētie deputāti. Komponists un deputāts Imants Kalniņš izcēlās uz citu deputātu fona, parakstoties ar dzeltenu flomāsteru…

Politiķu un arī juristu vidū pamazām nostiprinājās mīts par Satversmi kā izcilu latviešu juridiskās domas pieminekli, kurā katrs vārds ir rūpīgi pārdomāts un līdzsvarots. Lielu darbu veica arī Satversmes tiesa. Tīri praktiski Satversmes izpratni – jo īpaši jautājumā par pamattiesībām – būtiski ietekmēja Latvijas iestāšanās Eiropas Savienībā.

Satversmē ir proklamēti divi konstitucionāli likumdevēji – tauta (pilsoņu kopums) un Saeima. Lai gan abi ir vienlīdz tiesīgi grozīt Satversmi, Satversmes grozīšanai prasītais balsu vairākums (kvorums) tautas nobalsošanā tautu liek uzskatīt vien par formālu. To pierāda arī apstāklis, ka Saeima ir grozījusi Satversmi 15 reizes, bet tautai tas līdz šim ne reizi nav izdevies. Saeimas realizētie Satversmes grozījumi nav centušies pārgrozīt sākotnējo dokumentu; tie drīzāk uzskatāmi par nelielām homeopātiskām korekcijām. Jebkādi daudzmaz nozīmīgi valsts attīstības jautājumi ir tikuši risināti ārpus Satversmes ar likumu palīdzību vai mainoties valsts konstitucionālu orgānu praksei, vai arī papildinoties tiesu judikatūrai. Laikam par būtiskāko Satversmes papildinājumu jāuzskata Satversmes trešais grozījums (1996), kas Latvijas valsts iekārtā izveidoja pilnīgi jaunu varas orgānu – Satversmes tiesu. Līdz ar to Satversmes attīstība lielā mērā tika nodota šī institūta rokās.

Bez efektīvas valsts valdības, kas balstās uz pilsoņiem, kuri tai uzticas, nav iespējama valsts ilgtspējīga attīstība. Pilsoņiem ir “jāgrib savs valstiskums”, un tas nozīmē, ka bez šādas iekšējas nacionālas pārliecības valstij nav nākotnes. Tautai ir jātic valsts varai, bet pēdējai sava tauta ir jārespektē, jo galu galā nevis tauta ir valstij, bet valsts – tautai.

Šobrīd amatpersonu teiktajam netic 75% no aptaujātajiem iedzīvotājiem. Saeimai un valdībai ir nemainīgi zemi reitingi visās socioloģiskajās aptaujās. Vēlētāju skaits pie vēlēšanu urnām līdz ar katrām nākamajām vēlēšanām samazinās; tas liek socioloģisko pētījumu autoriem (Arnis Kaktiņš, 2022) šaubīties par valsts pastāvēšanu ilgtermiņā. Tuvojas vai jau ir pienākusi leģitimitātes krīze, kas raisa nepieciešamību veikt plašākas izmaiņas vēlēšanu sistēmā – piemēram, valsts prezidenta ievēlēšanā. Leģitimitātes palielināšana ir viens no ceļiem, kas palīdzētu atgriezt pilsoņos vēlmi līdzdarboties valstiskos procesos.

Šādā virzienā nopietni strādā Lietuva, kur šobrīd vispārējās vēlēšanās tiek ievēlēts valsts prezidents; ikvienam Lietuvas pilsonim ir divas balsis parlamenta vēlēšanās (jauktais vēlēšanu modelis), bet Lietuvas pašvaldību mērus vēlē iedzīvotāji, nevis pārējie pašvaldību deputāti kā pie mums. Izskatās, ka Latvija stagnē – maksimāli “iebetonējot” to, ko vajadzētu attīstīt: tiek sarežģīta partiju iesaiste vēlēšanu procesā, bet bagātīgi finansētas varu ieguvušās politiskās organizācijas. Tā ir darbības imitācija reālas darbības vietā. Jautājums par leģitimitāti ir cieši saistīts ar pašas valsts pastāvēšanas jēgu, jo kāpēc gan tautai būtu jārespektē vara, kas nāk no Satversmes, ja reiz vara nerespektē tautu? Plaisa, kas mūsdienu Latvijā ir izveidojusies starp varu un tautu, nostiprina nelāgas nojausmas par valsts nākotni.

4.

Jāatzīst, ka ir bijušas daudzas diskusijas un arī konkrēti projekti, kā Satversmi pilnveidot. Pamatā tie attiecas uz Valsts prezidenta institūtu (ievēlēšanas veidu un pilnvarām). Valsts prezidenta institūts ir joprojām nerealizēta iespēja. Jau Satversmes sapulcē parādījās un ar nelielu vairākumu tika noraidīta ideja par tautas vēlētu prezidentu, kas līdzsvarotu varas dalīšanas sistēmu. Tautas vēlēts prezidents līdzās Saeimai būtu alternatīvs varas centrs, kas stabilizētu valsts iekārtu un mazinātu parlamentārās sistēmas pārmērības un vājumu. Jau pirms kara atsevišķi politiķi – juristi (Pauls Šīmanis, Maksis Lazersons) norādīja, ka prezidents Satversmē ir drīzāk harmoniska parlamenta daļa, tāds kā “prezidents parlamentā”, bet “parlamenta absolūtisms” koncentrē visu varu parlamentā, tādējādi radot stagnāciju. Arī mūsdienās parlamenta absolūtisms ir ņēmis virsroku. Par to liecina Saeimas balsojumi par valdības konkursos uzvarējušo vai tiesu varas izvirzīto amatu kandidātiem. Par to liecina arī ieviestie atklātie balsojumi par augstākajām amatpersonām Saeimā. Par to liecina arī tas, ka Saeima ir “nejūtīga pret jebkādiem aicinājumiem un priekšlikumiem veikt nepieciešamās reformas” – neatkarīgi no tā, vai šie aicinājumi nāk no Satversmes tiesas, Valsts prezidenta, Tiesībsarga vai tautas. Latvijas sistēmā iztrūkst tautas vēlēta “atsvara” parlamentam,[6] kas to spētu “nolikt vietā” vai piespiest strādāt, nevis darboties tukšgaitā.

Pēc Covid-19 pandēmijas ir skaidrs, ka arī krīžu pārvaldības regulējums Satversmē ir pilnveidojams. Tas attiecas tikai uz kara vai pilsonisko nemieru radīto apdraudējumu, nevis citām iespējamām nepatikšanām (dabas katastrofām, pandēmijām u. c.). Jaunā situācija ar Covid-19 un valdības sliktā pieredze pandēmijas laikā, organizējot krīzes novēršanu, liek domāt par nepieciešamiem uzlabojamiem Satversmē. Tie vajadzīgi ne tikai, lai noteiktu izpildvaras rīcības brīvības robežas un saprātīgu saikni ar parlamentu, bet arī, lai regulētu personas pamattiesību ierobežošanu ārkārtas situācijas, izņēmuma stāvokļa un kara laikā, novēršot nepilnības, kuras savulaik radījusi Satversmes otrās daļas noraidīšana. Ārkārtējās situācijas pārvaldība ir skaidri parādījusi, ka Ministru kabinetam ir nepieciešamas šādas pilnvaras un ir jāparedz valdībai tiesības izdot noteikumus ar likuma spēku sevišķa režīma laikā. Tas viss liecina par savulaik pārliecīgi sasteigtu un politizētu Satversmes 81. panta izslēgšanu no Satversmes, tā vietā neradot līdzvērtīgus deleģētās likumdošanas instrumentus, kas dotu Ministru kabinetam tiesības nepieciešamības gadījumā rīkoties kā likumdevējam.

5.

Satversmes relatīvisms un tiesu aktīvisms Latvijā ir divi savstarpēji saistīti fenomeni, kas spilgti iezīmējušies pēdējā laikā. Satversmes relatīvisms nozīmē, ka Satversmes regulējums kļūst mazāk nozīmīgs politiskajā un juridiskajā plāksnē, bet tiesu aktīvisms nozīmē, ka savstarpēji nodalīto trīs varu sistēmā tiesa sāk arvien vairāk jaukties likumdošanas procesā. Sākotnējā Valsts prezidenta, Saeimas un Satversmes tiesas ciešā turēšanās pie rakstītā vārda, burta un gramatiskās interpretācijas šobrīd ir mainījusies. Delikāti to varētu nodēvēt par “dinamiskāku Satversmes interpretāciju” un Satversmes uzlūkošanu kā “dzīvu instrumentu” (living constitution). Liela nozīme šajā procesā ir atsevišķām personām, kas ar savu statusu un autoritāti ietekmē notikumus.

Zināms lūzums iezīmējās, attīstot Satversmes kodola koncepciju (2012),[7] kad Valsts prezidenta Valda Zatlera izveidotā Konstitucionālo tiesību komisija (Egils Levits, Gunārs Kusiņš, Inese Lībiņa-Egnere, Daiga Rezevska, Ineta Ziemele un Lauris Liepa) nostiprināja ideju par nerakstītu pienākumu un tiesībām aizsargāt demokrātisko iekārtu no apdraudējuma, kas var nākt no pašas tautas. Nākamais solis Satversmes relatīvisma virzienā ir paplašinātais Satversmes ievads (2014), kurš veicināja izpratni par Satversmi kā relatīvu dokumentu. Arī Valsts prezidenta pieeja Satversmes 52. panta interpretācijai (prezidenta aizvietošana) ir solis šajā virzienā, jo atzinums, ka Valsts prezidentu var aizvietot Saeimas priekšsēdētāja biedrs, neskatoties uz to, ka normā minēts tikai Saeimas priekšsēdētājs, neizriet no burtiska Satversmes teksta lasījuma.

Satversmes dinamiskajā tulkošanā īpašu lomu ieņem Satversmes tiesa, kas savos nolēmumos būtiski paplašinājusi teksta tvērumu, mazinājusi Satversmes teksta novecošanu un attīstījusi Latvijas konstitucionālās tiesības. Bez atziņām, kas ietvertas Satversmes tiesas nolēmumos, nav iespējams iegūt pareizu priekšstatu par Satversmi, jo daudzus konstitucionālos principus un normas ir attīstījusi tieši šīs tiesas interpretācija. Faktiski tas ir arī iezīmējis konstitucionālās varas nobīdi no formālā konstitucionālā likumdevēja – Saeimas un Latvijas pilsoņu kopuma – par labu Satversmes tiesai kā Satversmes iztulkotājam. Parlamenta nespēja tikt galā ar parlamentu regulējošām procedūrām, nespēja adekvāti reaģēt uz priekšlikumiem uzlabot sistēmu ir sekmējuši šo procesu, ko sauc par “tiesu aktīvismu”.

Latvijas politiskai videi kopumā ir raksturīga “problēmu risināšana tukšgaitā”. Dažkārt pat gadu desmitiem kāda nozīmīga tiesībpolitiska problēma tiek malta un kulta bez rezultāta, jo neviens politisks spēks negrib uzņemties atbildību par risinājumu. Čekas maisu atvēršana pēc trīsdesmit gadu ilgas apkaunojošas tiesiskās “mīcīšanās” galu galā notika bez jēgpilna lustrācijas procesa; tas ir spilgts šādas “tukšgaitas” piemērs. Daba tukšumu nemīl, un, ja Saeima pati nespēj politiski atrisināt problēmas, tās neizbēgami agrāk vai vēlāk tiek risinātas Satversmes vai Administratīvās tiesas procesā. Tiesneši, par spīti profesionālai bezkaislīguma maskai, ir arī emocionālas būtnes ar savu pasaules skatījumu, un tas sāk atspoguļoties tiesu varas lēmumos. Tiesību sistēmas attīstībai un līdzvērtīgam varu dialogam ir nepieciešama Saeimas kā ievēlēta likumdevēja kvalitatīva izaugsme, ietverot spēju attīstīt dialogu ar tiesu varu un likumdošanas procesa uzlabošanu.

Jautājums visa šī sakarā ir viens: cik tālu parlaments ļaus tiesai darboties tā ekskluzīvajā teritorijā un pieļaus, ka tiesa pieņem pēc būtības politiskus lēmumus? Tiesu vara ir labāk intelektuāli organizēta, hierarhiska un spēcīgāka par kārtējo parlamenta sasaukumu. Ja tiesā juristi strādā gadu desmitiem, slīpēdami savas prasmes, tad ar Saeimu ir citādi. Līdzīgi kā viduslaikos, kad ar katru jaunu valdnieku sākās valsts, parlaments ar katru jaunu ievēlēšanu gan turpina iepriekšējā parlamenta uzsākto, gan arī sāk no “tīras lapas”, bieži vien pilnībā aizslaukot iepriekšējos likumdošanas centienus. Visu nosaka attiecīgās Saeimas tā brīža politiskais “salikums”, sabiedriskā aktualitāte un programmatiskie uzstādījumi (ja tādi vispār ir!). Savukārt tiesu tās intelektuālais pārākums un šis cikliskais “haoss” mudina “iekāpt likumdevēja kurpēs”. Spiediens kardināli mainīt izpratni par ģimeni ir šādas aktivitātes piemērs.

Piezīmes

Civilās savienības likumprojekta necaurspīdīgā sagatavošana Tieslietu ministrijā, likumprojekta sasteigtā “dzīšana cauri” Saeimas balsojumiem, kvoruma “noraušana” trešajā lasījumā un pat KNAB iesaistīšana Juridiskās komisijas sēdes balsojuma izpētē drīzāk līdzinās Netflix seriālam nekā ierasti garlaicīgajam “balsošanas mašīnas” darbam Saeimā. To visu papildina politiķu “atklāsmes” 14. Saeimas priekšvēlēšanu gaisotnē. Neskatoties uz “Attīstībai/Par!” aicinājumu Valsts prezidentam nekavējoties iejaukties, lai “novērstu konstitucionālo krīzi”,[8] likuma virzība uz brīdi šķiet apstājusies. Zīmīgi, ka Valsts prezidents, ar svinīgu runu vēršoties pie deputātiem pirms vasaras brīvdienām, par konstitucionālo krīzi nebilda ne vārda. Satversmes problemātika gan netieši viņa runā parādījās, jo tika kritizēta valdības “19. gadsimta” uzbūve. Valsts prezidents ministriju iekārtu atzina par nepiemērotu sarežģītajai mūsdienu pasaulei, kas prasa pārnozaru sadarbību.[9] Tas bija akmens arī Satversmes lauciņā, jo, kā jau minējām, Satversme vispārējos vilcienos nav mūsdienīga; par mūsdienīgu to padara tiesību piemērotāji, vienlaikus arī palielinot Satversmes relatīvismu. Tomēr, runājot par Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra spriedumu lietā Nr. 2019‑33‑01 un tai sekojošajiem Administratīvo tiesu nolēmumiem viendzimumu pāru tiesiskā atzīšanā, manuprāt, tiesu vara ir “iekāpusi likumdevēja kurpēs” un Saeimas reakcija ir tikai mēģinājums parādīt, “kurš ir īstais saimnieks”.

Protams, var moralizēt un brīnīties par 13. Saeimas deputātu bailīgumu un aprobežotību,[10] kā to izdarīja Ministru prezidents Krišjānis Kariņš. Var šausmināties, kā to darīja Tiesībsargs Juris Jansons, apgalvojot, ka deputātu rīcība esot antikonstitucionāla. Var arī biedēt deputātus ar iedomātu kriminālatbildību par Satversmes tiesas sprieduma nepildīšanu,[11] kā to izdarīja Tieslietu ministrs Jānis Bordāns. Taču, lai kā Satversmes tiesai un Valsts prezidentam negribētos runāt par tiesisko aspektu 2020. gada 12. novembra sprieduma sakarā, prevalē tieši politiskais jeb priekšvēlēšanu aspekts.

Tā visa sakarā jāpievērš uzmanība arī labas likumdošanas principa ievērošanai. Uz ko starp citu nereti mudina pati Satversmes tiesa![12] Ir pamats domāt, ka Civilās savienības likumprojekta izstrāde tika realizēta pretēji labas likumdošanas principam; par to liecina arī likumprojekta mokpilnā gaita Saeimā.[13] Tieslietu ministrija varēja izvēlēties dažādas stratēģijas, izstrādājot likumprojektu; tāpat varēja rīkoties arī Saeimas Juridiskā komisija. Vara nedrīkst sasēdināt pie galda dažādu sabiedrības grupu pārstāvjus, ietverot arī lielās reliģiskās konfesijas, pajautāt tām viedokli, saņemt tādu atbildi, kādu nevēlas dzirdēt, un tad šo viedokli rupji ignorēt. Civilās savienības likumprojekta anotācijā par šīm problēmām un asajiem iebildumiem nebija ne vārda. Tas viss tikai nostiprina pārliecību, ka runa nav par dialogu; runa ir par šauras grupas interešu lobēšanu.

Manuprāt, mēs tuvojamies situācijai, kad Satversme kļūs par vien formāli augstāko likumu tiesību hierarhijā. 110. panta nepārprotami skaidrā redakcija un Satversmes tiesas atšķirīgais viedoklis liek aizdomāties, kas tad īsti ir rakstīts Satversmē. Tas liek pārvērtēt iepriekš citēto A. Berga izteikumu jaunā gaismā. Pēc Satversmes tiesas sprieduma Nr. 2019-33-01 laikam pareizāk būtu teikt, ka, lai cik skaidri Satversmē kaut kas nebūtu rakstīts, vispirms jānoskaidro, kā to saprot Satversmes tiesa, jo viss var izrādīties pilnīgi pretēji.

Baidos, ka jēdzieniska žonglēšana ar jēdzieniem “ģimene” un “laulība” novedīs pie smagām un neatgriezeniskām sekām. Turpmāk varēsim zīlēt, ko Satversmes tiesa var izsecināt no Satversmes ievada vārdiem – piemēram, ka “Latvija veicinās vienotu Eiropas un pasaules ilgtspējīgu un demokrātisku attīstību”. Vai ko patiesībā nozīmē jēdzieni “latvisks”, “vērtība” vai “darba tikums”. Šie šķietami skaidrie jēdzieni, ja aplūkoti ANO rezolūciju, Eiropas Savienības tiesas spriedumu vai Eiropas Savienības padomes tiesību aktu gaismā, var dot iespēju satversmiski nonākt līdz tiešām negaidītiem secinājumiem. Visbeidzot, mani biedē politiķu publiski paustā mazdūšība un mazvērtība, kas liek domāt par “tiesnešu valsts tuvošanos”. Uz to norāda atsevišķi Saeimas deputāti, kuri aicināja pieņemt Civilās savienības likumu, jo citādi “tiesas visu saregulēs vēl briesmīgāk”. Tomēr, no lielākas distances un kritiski palūkojoties uz Latvijas likumu vēsturi, diez vai varam sacīt, ka šāds tiesu aktīvisms liecina, ka Latvija beidzot kļuvusi par tiesisku valsti.

[1] Valsts pamatlikums un simbolika. Satversme – valsts pamatlikums: https://www.saeima.lv/lv/par-saeimu/valsts-pamatlikums-un-simbolika (skatīts 2022. gada 9. jūnijā).

[2] R. Balodis, J. Pleps, Atskatoties uz Satversmes simts gadiem: Latvijas valsts pamatlikuma plusi un mīnusi. Jurista Vārds, 03.05.2022., Nr. 18 (1232), 16.–30.lpp. https://juristavards-lv.datubazes.lanet.lv/doc/281216-atskatoties-uz-satversmes-simts-gadiem-latvijas-valsts-pamatlikuma-plusi-un-minusi/

[3] R. Balodis, J. Pleps, Atskatoties uz Satversmes simts gadiem: Latvijas valsts pamatlikuma plusi un mīnusi. 2022. gada 16. februāra Latvijas Zinātņu akadēmijas un Valsts prezidenta kancelejas rīkotās zinātniskās konferences “Latvijas Republikas Satversmei 100”. Skat. https://www.president.lv/lv/jaunums/starptautiska-zinatniska-konference-latvijas-republikas-satversmei-100

[4]https://feldmans.lv/2022/03/31/krisjanis-feldmans-civilas-savienibas-instituts-nav-pretruna-romas-katolu-baznicas-doktorinai/

[5] Satversmes 85. pants. Latvijā pastāv Satversmes tiesa, kas likumā noteiktās kompetences ietvaros izskata lietas par likumu atbilstību Satversmei, kā arī citas ar likumu tās kompetencē nodotās lietas. Satversmes tiesa ir tiesīga atzīt par spēkā neesošiem likumus un citus aktus vai to daļas. Satversmes tiesas tiesnešus uz likumā noteikto laiku apstiprina Saeima ar ne mazāk kā 51 Saeimas locekļa balsu vairākumu.

[6] Sk. 12. Saeimas Juridiskās komisijas deputātu darba grupas Valsts prezidenta pilnvaru iespējamai paplašināšanai un ievēlēšanas kārtības izvērtēšanai atzinumu: https://www.saeima.lv/lv/par-saeimu/saeimas-darbs/deputatu-grupas/darba-grupa-valsts-prezidenta-pilnvaru-iespejamai-paplasinasanai-un-ievelesanas-kartibas-izvertesana

[7] Konstitucionālo tiesību komisija. Viedoklis par Latvijas valsts konstitucionālajiem pamatiem un neaizskaramo Satversmes kodolu: https://juristavards.lv/biblioteka/277853-par-latvijas-valsts-konstitucionalajiem-pamatiem-un-neaizskaramo-satversmes-kodolu/

[8] Saeimas deputāte (bij. Iekšlietu ministre) Marija Golubeva (Skat. https://neatkariga.nra.lv/politika/382964-marija-golubeva-ari-valsts-prezidentam-ir-jaiejaucas-jo-sis-velk-uz-konstitucionalo-krizi). Šeit jāpiezīmē, ka prezidents gan šim jautājumam savā uzrunā Saeimai pat nepieskārās (Valsts prezidenta Egila Levita uzruna Saeimas pavasara noslēguma sesijas plenārsēdē 2022. gada 16. jūnijā: https://www.president.lv/lv/jaunums/valsts-prezidenta-egila-levita-uzruna-saeimas-pavasara-nosleguma-sesijas-plenarsede)

[9] Valsts prezidenta Egila Levita uzruna Saeimas pavasara noslēguma sesijas plenārsēdē 2022. gada 16. jūnijā: https://www.president.lv/lv/jaunums/valsts-prezidenta-egila-levita-uzruna-saeimas-pavasara-nosleguma-sesijas-plenarsede

[10] “Es aizvien nevaru saprast, kā tas nav katram saprātīgam cilvēkam pašam paši par sevi saredzams, ka tam likumam sen bija jābūt. Nu, kurā gadsimtā mēs dzīvojam un no kā cilvēki baidās!?!” Sk. Ministru prezidents Krišjānis Kariņš: https://www.delfi.lv/video/raidijumi/spried-ar-delfi/nu-kura-gadsimta-mes-dzivojam-karins-sasutis-par-civilas-savienibas-likuma-noraksanu.d?id=54438834

[11] Kvoruma “noraušana” Saeimā: Tieslietu ministrs norāda uz kriminālatbildību par tiesas spriedumu nepildīšanu: https://www.tvnet.lv/7537160/kvoruma-norausana-saeima-tieslietu-ministrs-norada-uz-kriminalatbildibu-par-tiesas-spriedumu-nepildisanu

[12] Piemēram, punkts 24.1. Sk. Satversmes tiesas 2019. gada 23. aprīļa spriedumu lietā Nr. 2018-12-01.

[13]https://neatkariga.nra.lv/izpete/377302-bidot-viendzimuma-likumprojektu-konservativie-krapj-veletajus-un-baznicu

Dievs zemnieku svētkos

Haralds Teodors Biezais (1909–1995) bija luterāņu mācītājs un teologs, teoloģijas zinātņu (1939) un filozofijas zinātņu doktors (1955), Upsalas Universitātē pasniedza reliģiju vēsturi. Biezais uzskatāms par vienu no nozīmīgākajiem latviešu mitoloģijas pētniekiem un vēsturniekiem. Fragments no H. Biezā darba Die Gottesgestalt der Lettischen Volksreligion, Stockholm: Almquist & Wiksell, 1961, kas izdots latviski ar nosaukumu Dieva tēls latviešu tautas reliģijā, Rīga: Zinātne, 2008.

Dievs kā latviešu zemnieku ciemiņš palaikam piedalās arī viņu svētkos. Tautas tradīcijas rāda, ka gada gājumā sastopamie svētki un nozīmīgākās dienas ir caur un cauri baznīcas tradīciju noteiktas. Katoļu baznīcas svēto piemiņas dienas tautas dzīvē ir saistītas ar dažādiem ticējumiem un izdarībām, kas atspoguļojas arī tautas dziesmās. Taču šajā virzienā pētījumi tikpat kā nemaz vēl nav veikti[1] un materiāls publicēts tikai pa daļai, bet nav apstrādāts.[2] Ar svēto kulta internacionālo raksturu ieviesās arī daudzas tradīcijas, kas pārņemtas no citām tautām, jo īpaši no vāciešiem un krieviem, kas arī paši bieži vien tās aizņēmušies vai pārņēmuši no citiem.[3] Taču, neskatoties uz abiem minētajiem apstākļiem, kas ievērojami apgrūtina ieskatīšanos Dieva līdzdalībā latviešu zemnieku svētkos, varam vismaz apstāties pie dažiem zīmīgākiem vilcieniem. Nozīmīgākais ir Jāņu laiks un, pa daļai, arī rudens.

(а) Vispirms jāmin tie gadījumi, kuros nav īsti nosakāms, kāds svētku brīdis domāts, Dievam ierodoties ciemos. Daļu no šiem tekstiem varētu saistīt ar parādību, ko jaunākā laikā apzīmē par vakarēšanu. Тā parasti notiek rudens un ziemas vakaros, kad ne tikai mājinieki, bet arī tuvākie kaimiņi pulcējas pie kāda saimnieka, lai, strādājot roku darbus, dziedātu dziesmas, dejotu, stāstītu dažādus notikumus no dzīves utt. Uz tādu vakarēšanu, šķiet, ierodas arī Dievs:

Nāc Dieviņ[i], nāc, Laimiņa,
Iz maniemi vakarēt;
Manīm bija saldens alus,
Vecozola kanniņā.
(LTDz 3960)[4]

Parasti Dievs ierodas jāšus[5]:

Dieviņš stāv aiz vārtiem
Apseglotu kumeliņu.
Tec, māsiņ, atver vārtus,
Laid Dieviņu sētiņā.
(LD 32912, 1)

Tumsiņāi Dievs atjāja,
Kur liks Dieva kumeliņu,
Izjāj, māsa, pieguļāi,
Laid ābeļu dārziņāi.
(LD 32911, 3)

Dieva atjāšana vakarā ir saistīta ar rūpēm par viņa zirga novietošanu. 32911, 3. dainā minētā jāšana pieguļā katrā ziņā ir vecāka par zirga novietošanu rožu vai ābeļu dārzā. Tas pats jāsaka arī par 32912, 1, kur minēts tikai pats fakts, ka Dievs ir atjājis un gaida pie vārtiem, lai viņu ielaiž. Citi teksti apraksta ierašanos pilnīgāk. 33275, 3 dziesmā Dieva zirgi minēti arī daudzskaitlī. Dieva zirgs aprakstīts dažādi: vai nu apseglots (32912, 1), nosvīdis (33275; 33275, 2, 4), apsnidzis (33275; 33275, 5), nosarmojis resp. apsarmojis (33275, 1, 5) vai nosalušām kājiņām (33275, 5).

Ieradies sētā, Dievs parasti dodas uz istabu. Zīmīgi, ka visi teksti to saista ar skalu uguns iedegšanu[6]:

Lauziet skalus, pūtiet guni,
Laidiet Dievu istabā!
Dieviņš stāv aiz vārtiem
Nosvīdušu kumeliņu.
(LD 33275)

Tymsā sežu vokorā,
Dzieržu Dīvu atbraucūt.
Laužu skolu, dadzu guni,
Laižu Dīvu ustubā.
(LTDz 54770)

Kad Dievs ierodas istabā, iestājas klusums:

Klusat jauni, klusat veci,
Dievs ienāca istabā,
Dievs ienāca istabā,
Vaicā nama saimenieku.
Tas bij nama saimenieks,
Kas sēd galda galiņā,
Alus kanna rociņā.
(LD 33271, 1)

Ieradies istabā, Dievs jautā pēc saimnieka un griežas pie viņa (19713). Saimnieku viņš atrod sēžam vietā, kur mājas saimniekam pienākas sēdēt, proti, galda galā, turklāt īstā svētku situācijā – ar alus kannu rokā. Dažos variantos sacīts, ka saimniekam ir balts krekls mugurā (30921, 33271), kas arī norāda uz brīža svinīgumu, varbūt svētvakaru, katrā ziņā ne darba dienas vakaru. Pēc tam Dievam tiek ierādīta namatēva vieta galda galā (54753, sal. F.97.231[7]).

Šis latviešu zemnieka vakara viesis nav nekas cits kā debesu lielais saimnieks, kā to rāda šāds izteikums:

Dedziniet gaišu guni,
Laidiet Dievu istabā:
Dieviņš brauca par kalniņu
Sudrabotu mētelīti.
(LD 33254)

Mēs viņu pazīstam arī pēc viņa apģērba:

Dieviņš līda istabā
Lielu platu mētelīti.
Nāc, Dieviņ, saņemies,
Šauras manas duraviņas.
(LD 33255)

Blakus nule minētajiem tekstiem ir sastopami tādi, kas nepārprotami rāda šīs tradīcijas izbalēšanu (25808) un sajaukšanos ar kristīgiem priekšstatiem (1440, 3). Ieskatoties šajos tekstos dziļāk, atklājas to lielā nozīme latviešu Dieva tēla raksturošanā. Nav nevienas citas tekstu grupas, kas ļautu tik pilnīgi izsekot atsevišķām fāzēm šajā Dieva epifānijā. Sākot no brīža, kad viņš nojāj no debesu kalna, mēs varam sekot līdzi Dieva gaitām un parādīšanās veidam, kā arī visai turpmākai norisei zemnieka istabā. Ka te ir darīšana ar īstu epifānijas pārdzīvojumu, ko izteiksmīgi rāda ar to saistītie fenomeni – gaisma un klusums. Tie ir tipiski epifānijas pārdzīvojuma elementi arī citās reliģijās.[8]

Dieva iekļaušanās zemnieku svētku lokā dažos gadījumos ir novedusi pie apgalvojumiem, kas paši par sevi ir iespējami, bet kuriem tomēr trūkst tieša pamatojuma tekstos. Viens no šādiem apgalvojumiem ir par dejojošo Dievu.[9] Otrs problemātisks apgalvojums ir par noreibušo Dievu.[10] Te mēdz atsaukties uz:

Kur, Dieviņ, tu bij’ dzēr’s,
Tiki skarbi nosapūti?
Tās meitiņas godiņā,
Kura ļaužu valodās.
(LD 16095, l[11])

Adamovičs šo tekstu mēģina izskaidrot tā, ka te “Dievu nemaz neuzrunājot, bet tikai izsakot izbrīnu un piesaucot Dievu it kā par sava pārsteiguma liecinieku.”[12] Šis apgalvojums pats par sevi ir pretrunīgs. No vienas puses, Adamovičs skaidro, ka “kur, Dieviņ…” nemaz nav uzruna, taču, no otras puses, apgalvo, ka te Dievu piesauc (!) par sava pārsteiguma liecinieku. Piesaukšana taču ir uzrunāšana. Adamovičs droši vien gribējis sacīt, ka dieviņ šajā gadījumā ir zaudējis savu pirmatnējo semantisko nozīmi un pārveidojies par frazeoloģisku veidojumu – interjekciju. Tad varētu secināt, ka dzēris un pēc tam smagi nopūties ir kāds cits. Ka viņš meklējis atrisinājumu tieši šādā virzienā, redzams no viņa atsaukšanās uz 19487-88 un 19485. Tur sastopami tādi veidojumi kā “Ak, tu Dievs, bāleliņ…” (19485) un “Ak, tu dievs, saldens alus…” (19487). Publicējot tekstus, Adamovičs tos grozījis. Paši nozīmīgākie grozījumi ir interpunkcijā: “Ak tu Dievs! Bāleliņ…”[13] Ar to viņš gribējis sacīt, ka pirmatnēji tekstā dotā tonālā retoriskā uzruna ir jāsaprot kā frazeoloģisks veidojums ar interjekcijas funkciju. Pats par sevi tas liekas iespējams attiecībā uz 19485. un 19487. dainu un atbilst šo tekstu saturam. Taču neviens no minētajiem tekstiem nav tieši salīdzināms ar iztirzājamo 16095, 1 tekstu. Tajā sastopama cita veida, proti, atonālā uzruna. Tā iezīmējas ar to, ka uzrunai dieviņ teikumā ir pronominālais ekvivalents – tu, kas lietots teikuma locekļa funkcijā.[14] Tāda ekvivalenta nav Adamoviča minētajos 2 dainu tekstos, ko viņš pats, lai panāktu lielāku līdzību ar 16095, 1 tekstu, grozījis par frazeoloģisku veidojumu “Ak tu dieviņ!”. Nav iespējams arī rīkoties otrādi un 16095, 1 pirmos vārdus “Kur, Dieviņ,…” pārvērst par frazeoloģisku veidojumu, t. i., par tonālu retorisku uzrunu, jo jautājuma teikumam, kas sākas ar adverbu “kur” [tāda dzeršana un nopūšanās ir notikusi], 3. rindā seko paskaidrojums: “tās meitiņas godiņā, kura ļaužu valodās.” Tādēļ ar valodnieciski formāliem argumentiem nevar noliegt, ka tekstā patiesi uzrunāts Dievs, kas ir dzēris. Bez šī teksta man ir izdevies atrast vēl vienu izteikti sinkrētisku tekstu, kas runā tieši par to, ka Dievs dzer alu:

Putuojušu kannu nešu,
Mygluojušu vuocelēti;
Dīvens dzēra kanneņā,
Svāta Muora vuocelē.
(LTDz 54751)

Taču ne iepriekš iztirzātais, ne arī šis teksts, kas pieder vēlākam laikam, nedod pietiekamu pamatu runāt par noreibušo Dievu. Savukārt, no otras puses, nav nekāda iemesla šaubīties, ka Dievs ir piedalījies tik svarīgā darbā kā alus brūvēšana, turklāt pašās svarīgākajās funkcijās – kā rauga un medus licējs, turklāt tas attēlots dzīvi un uzskatāmi:

Driķu mistru alu daru,
Purens nesa ūdentiņu;
Pats Dieviņš raugu lika,
Medū rokas mērcēdams.
(LD 19658)

Formāli tekstam nav kur piesieties, taču nevar atturēties no iespaida, ka tas tomēr radies vēlākā laikā, par ko sevišķi liek domāt variantos minētie ģeogrāfiski konkrētie saimnieku māju vārdi. Tādas domas vēl jo vairāk stiprina pāris teksti (54639-40), kuros par alus darītāju gan tiek minēts Dievs, taču rauga vai medus licēja, vai arī dzērāja ir Sv. Marija. Kā raugu licējs parādās arī Jānis (32759). Tai pašā virzienā iekļaujas teksti, kas radušies tīri pedagoģisku motīvu dēļ, uz ko norāda tajos izteiktais brīdinājums iesala malējai nekaisīt graudus zemē, jo, uzlasījis no zemes, Dievs no tiem brūvē alu (8082 ar v.)[15] Taču jāpiekrīt Adamovičam, ka šo tekstu izteikti sinkrētiskais raksturs “nevar būt par iemeslu noraidīt arī pašu [brūvēšanas] darbību”,[16] kurā Dievs acīmredzot piedalās. Tas arī iekļaujas vispārējā ainā. Taču materiāla trūkuma un vēlās izcelsmes dēļ piesardzība spriedumos te ir vietā.

(b) Jāņos tiek godināts Jānis, kas bieži ir saukts arī par Dieva dēlu (32902- 09 ar ļoti daudz variantiem) vai par Dieva bērnu (32902, 2). Pats vārds ir kristīgs. Pētnieki ir vienisprātis, ka tas ir sekundārs apzīmējums senā auglības kulta dievībai.[17] Vai te ir darīšana ar kādu īpašu dievību (Sauli), vai Dievs pats ir bijis centrālā figūra Jāņu kultā, šeit nav noskaidrojams.[18] Tekstos blakus Jānim, Dieva dēlam, ir sastopams arī Dievs. Šo svētku svinēšana sākas ar priekšjāņu dienas pēcpusdienu un beidzas ar saules uzlēkšanu Jāņu dienas rītā.[19] Pie šo svētku reliģiskā satura apstājušies vairāki pētnieki: Bīlenšteins, Jansons, Adamovičs u. c. Mūs interesē tikai Dieva loma tajos.

Dievu vispirms sagaida ierodamies un tādēļ piemēroti sagatavo viņam ceļu, pa kuru viņš Jāņu vakarā iebrauc latviešu zemnieka sētā:

Protu, protu, redzu, redzu,
Tāis mājās treji vārti.
Ра vieniem Laimīt’ nāca,
Ра otriem Dievs iebrauca,
Ра trešiem saulīt’ brauca
Seši bēri kumeliņi.
(LD 32614, 1)

Kaut šajā variantā nav teikts, ka tas notiek Jāņu vakarā, tomēr ar Jāņu dziesmām to saista pamatdziesma, kurā lasām, ka kopā ar Dievu sētā ir iebraucis Jānis un Sv. Marija. Šai vakarā it kā koncentrējas visas tās Dieva darbības, kas citādi sastopamas dažādās situācijās. Darbības skala ir ļoti plaša – tā aptver kā cilvēkus, tā visu mājas saimniecību. Dieva auglības svētību un bagātību veicinoša darbība, kā arī ļauno spēku iedarbības aizkavēšana ietverta maģiski simboliskās izdarībās.

Jāņu vakarā Dieva svētību vispirms cenšas nodrošināt ar dažāda veida appušķošanu. Vakareiropas tautu tradīcijās Jāņu laika appušķošanā saredz vairs tikai sabiedriskas uzjautrināšanās momentu.[20] Turpretī latviešu materiāls ļoti skaidri un nepārprotami liecina, ka tai ir arī kāda cita – reliģiski maģiska nozīme. Tas izteikts skaidros vārdos un saistās ar t. s. Jāņu zāli.[21]

Starp auglības un svētības spēka meklētājiem un saistītājiem pašā pirmajā vietā ir minami neprecētie, galvenokārt meitas. Tautu meita, kas vēlas apprecēties, Jāņu vakarā iemet puišu gultā Jāņu zāles:

Iemetam Jāņu zāles
Jauna puiša gultiņā;
Dievs dod tam citu gadu
Otru jaunu gulētāju.
(LD 32370)

То dara arī, ja novēl to pašu kādam citam (3. v.). Blakus Jāņu zālei minēta arī zaļa zāle vai smalkas nātras (3. v.).[22] Šī pati meitas vēlēšanās palaikam izteikta vispārīgos vārdos, kuros auglības maģija ir paslēpusies aiz dzejiskas izteiksmes formas:

Ozoliņa kroni pinu,
Jāņu nakti līgojot;
Dievs dod man šoruden
Dabūt pašu ozoliņu.
(LD 33127)

Viņpus upes kupla liepa,
Šai pusē ozoliņis,
Viņas puses kuplā liepa
Aplīgoja ozoliņu.
(LD 33131)

Taču vēlēšanās un lūgšana ir vienmēr tā pati:

Šos Jānīšus pavadīju
Ar vizuļu vainadziņu;
Dievs dod man citus Jāņus
Ar aubīti sagaidīt.
(LD 33130)

Arī no puišu puses tieši Jāņos ir vērojama sevišķa aktivitāte:

Puiši, puiši, Jāņa diena,
Jāsim meitu raudzīties!
Kurš tālāku aizjāsim,
Tas skaistākas dabūsim.
(LD 33128)

Tikai modrība un negulēšana Jāņu naktī var nodrošināt sievas resp. vīra dabūšanu:

Es jums saku, jauni puiši,
Jāņu nakti neguliet;
Kas gulēs Jāņu nakti,
Mūžam sievu nedabūs.
(LD 33182)

Neievērojot minēto, ir risks, ka sievai būs dažādi trūkumi: vai nu tā būs veca (33183), vai arī ēdināma ar īpašu ēdienu un īpaši vizināma (33183, 1-4). Ja Jāņu naktī guļ, tādā veidā var aiziet viss mūžs (33184). Dažreiz savās cerībās meita viļas: tā gan ir piedziedājusi brālim sievu (33134), bet pašai par sevi ir jāsaka:

Viss bij velti, viss bij velti,
Ko cerēju Jāņu nakti:
Jāņa nakti pieci, seši,
Nāk rudenis, nav neviena.
(LD 33133)

Uzliekot ozollapu vainagu,[23] var novēlēt svētību arī saimniekiem:

Es uzliku Jāņa tēvam
Zaļ’ ozola vainadziņu,
Lai zaļo Jāņa tēvs
Kā zaļais ozoliņš.
(LD 32698)

Saimnieku ikdienas darba piederumi Jāņu laikā dievišķā spēka iespaidā pārvēršas. Tas tiek izteikts ar parasti Dievam resp. numinozai pasaulei piederīgiem epitetiem. Jāņa mātes svārki ir no zelta (32711), viņai ir zelta kronis ar sudraba lapām (32715) vai vispār zelta rota, kas spīd un viz (32716), zelta kurpes (32720), kaut arī tās atrodas zemnieku mājas pagultē. Saimniekam – Jāņa tēvam – ir zelta josta (32721), zelta gredzens (32717, 2), spīdoša cepure (32725), zelta pīpe (32726) utt. Visi šie krāšņie izteiksmes līdzekļi ir pazīstami, un to nozīmi esam apskatījuši sakarā ar pašu Dievu. Dieva atnestā bagātība var tomēr tikt izteikta arī bez šādiem dzejas līdzekļiem:

Kas tik kupli grozījās
Jāņa tēva istabē?
Jāņa tēvs naudu skaita,
Vairāk zelta ne sudraba.
(LD 32723)

Bagāta un laba dzīve zemnieka apziņā centrējas ap pašu cilvēku, tā radīšanu. Auglības un radīšanas spēks kulminē pašā radīšanas aktā un saglabātajā veselībā (32935). Jau vairākkārt pētnieki ir aizrādījuši, ka Jāņu auglības kults ir saistījies un tanī ievērojama vieta ir bijusi erotiski seksuālajam momentam.[24] Šādus uzskatus balsta teksti, kas runā par penis kā Jāņu zāli:

Jānīts man sieru prasa,
Teica savu Jāņu zāli.
Kas tā tāda Jāņu zāle,
Drīz bij stīva, drīz lunkana?
(LD 35111)

To pašu apstiprina daudzas Jāņu svētku izdarības.[25] Arī lopkopības panākumi sevišķi atkarīgi no Dieva labvēlības tieši Jāņu laikā. Šo viņa labvēlību var iegūt vai nu ar zināmām maģiskām izdarībām, vai arī, Dievu piesaucot un lūdzot. Vairāk nekā citos laikos un citās sakarībās Dievs šoreiz parādās kā govju patrons. Dažādās variācijās atkārtojas aicinājums uz govju pušķošanu, no kuras atkarīga govju vairošanās:

Sav’ gotiņu appuškoju
Ar zaļiemi pakariem;
Puško, Dievs, citu gadu
Ar vēršiemi, telītēm.
(LD 32417, 1)

Tā vietā, lai appušķotu pašu govi, var appušķot arī tās īpašnieci – saimnieci. Parasti pušķo ar vainagu:

Es uzliku Jāņa mātei
Baltu puķu vainadziņu,
Lai Dievs dod Jāņa mātei
Baltgalvīšus teleniņus.
(LD 32695)

Blakus saimnieka un saimnieces vai govju pušķošanai sastopamas arī citas izdarības ar tādu pašu vairošanās un augšanu veicinošu nozīmi. Metot Jāņu zāli laidarā, var sagaidīt, ka govis vairosies atbilstoši zāļu skaitam:

Metam zāles laidarā,
Lai telītes vaislojās;
Cik zālīšu, tik telīšu
Jāņa mātes laidarā.
(32448)

6.v. ir skaidri teikts, ka govju devējs minētajā gadījumā ir Dievs pats. Laidarā iemesto Jāņu zāļu vietā var izvēlēties arī citu paņēmienu, proti, vairākkārt apjozties ar jostu:

Trim kārtām jostu jozu,
Govu kūtī daiedama;
Audzē, Dievis, mīļā Māre,
Trim kārtām laidarā.
(LD 32453)

Ar tādu pašu nolūku var laidarā iestādīt ozolu (32860). Augšanu var veicināt, arī metot рēc iespējas augstāk vainagu vai zāles:

Augstu metu Jāņu zāles,
Lai telītes lielas auga,
Lai telītes lielas auga,
Lai tās pulka piena deva.
(LD 32419)

Līdzīgi paņēmieni auglības veicināšanai tiek lietoti arī attiecībā uz citiem mājdzīvniekiem, tostarp zirgiem:

Es savam Jāņa tēvam
Likš’ ozola vainadziņu,
Lai aug viņa kumeliņi
Zemi resni kā ozoli.
(LD 32694)

Tas pats par cūkām (32818). Jāņu naktī arī aitas ir jādzen pieguļā:[26]

Kas grib baltu villainīšu,
Lai dzen aitas pieguļā:
Jāņu nakti zelta rasa,
Tad aitiņas mazgājās.
(LD 32455)

Arī bitēm šajā vakarā veltī sevišķu uzmanību:

Es uzliku Jānīšam
Zaļ’ ozola vaiņaciņu:
Lai Dievs dod Jānīšam
Labas bites ozolā.
(LD 32697)

(с) No Dieva aktivitātes Jāņu laikā atkarīga arī labības augšana un bagātā rudzu un miežu raža:

Sagriez, Dievi, miežus, rudzus,
Jāņa tēva tīrumā,
Kā griežās Jāņa bērni
Jāņa tēva pagalmā.
(LD 32852, 1)

Jāņu naktī Dievs nodrošina lauku auglību un bagātību:

Dieviņš sēja sudrabiņu
Visu garu Jāņu nakti.
Sēj, Dieviņi, manu tiesu
Jele vienu birzumiņu.
(LD 32536)

Kas to zeltu izlaistīja
Pa Jānīša rudzu lauku?
Dieviņš zeltu izlaistīja,
Tīru maizi gribēdams.
(LD 32548)

Zemnieku bagātības augstākā izpausme tomēr ir pilna rija un pilna klēts. Tādēļ ar vainagiem jāpušķo arī šīs ēkas:

Es jums saku, jauni puiši,
Puškojieti klētes jumtu,
Tad Dieviņš jūs puškos
Ar miežiem, ar rudziem.
(LD 32326)

Kādā atsevišķā gadījumā klēts pušķošana motivēta ar to, ka tāds priekšnosacījums nepieciešams, lai jauna meita tiktu izprecēta (32333).

Kopsavilkumā šie dažādie maģiskie paņēmieni un to attiecināšana uz dažādiem cilvēka dzīves un darbības laukiem vispilnīgāk un aptverošāk, runājot zemnieku simbolu valodā, ir izteikti šajā dziesmā:

Iestādīju ozoliņu
Jāņa tēva pagalmā,
Lai tas auga, lai zaļoja,
Līdz citiem Jānīšiem.
(LD 32860)

Dažādos variantos iestādīšanas vieta mainās: pagalmā, nama galā, sētas vidū, kalna galā utt., taču tās allaž paliek zemnieka sētas robežas kā auglības un bagātības simbols līdz nākamajiem Jāņiem.

(d) Tekstos nav sacīts, ka Dievs pats piedalās Jāņu mielastā, kaut arī mielastam ir centrālā vieta svētku norisē un nevar noliegt tā reliģiski kultisko nozīmi. Jāņu mielasta kā kulta nozīmi un Dieva lomu tajā varēs atklāt tikai turpmākie speciālie pētījumi.[27]

[1] Tādu darbu par latviešu tradīciju, kas atbilstu Gugitz, 1949 un 1955 vai Hoffmann-Krayer, pagaidām trūkst.

[2] Skat. Т, 1-4; RLBR, 6 un JLBR, 2.

[3] Tikai kuriozitātes nozīme ir tādiem mēģinājumiem, kas katoļu svētos ar tautas etimoloģijā pārveidotiem vārdiem uzskata par senām latviešu dievībām (Mīkalis, Metenis, Metenis, Miesmetis, Māra, Dēkla, u. c.), piem., Brastiņš, 1929, 9, 24, 78 utt. Pret to Kreics, no 212. lpp.

[4] Trīs tādus dainu tekstus atzīmējis arī Brastiņš, 1928, 50.

[5] Nav iemesla starp Jāņu dziesmām ievietot LD 32911 (ar daudz variantiem) un LD 32912,1 (skat. LD V, 108).

[6] Visos tekstos ir runa par skalu uguns iedegšanu. Tas arī atbilst faktiskajam stāvoklim, jo cauri gadsimtiem istabas apgaismošanai tikuši izmantoti skali, svētku laikā – pašdarinātas sveces. Skat. Bielenstein, 1907, II, 243.

[7] Turpat.

[8] Ка Dieva epifānija saistīta ar gaismas fenomenu Jaunajā un Vecajā derībā, līdz ar attiecīgajām citu reliģiju paralēlēm rādījis Рах, 139, 192. Par klusēšanu šai sakarā skat. Menšinga speciālo pētījumu, kur viņš, starp citu, saka: “Vienīgais nosacījums, kas padara iespējamu Dieva pieredzi, sakņojas nostājā, kas saistīta ar cilvēka dziļāko būtību un izpauž to. No šīm atziņām izriet klusējošās sagatavošanās būtība, kas rada pamatnosacījumu Dieva atrašanai” (Mensching, 1926, 15).

[9]Švābe, 1928, 5596, saka par Dievu, ka viņš “dzer un dejo kāzās un kristībās”, neminot nevienu tekstu, kur tas būtu sacīts. Te varbūt varētu domāt par LD 1510, taču tā ir tipiska kristību dziesma ar Sv. Mariju un Dievu, kas lec krusttēvam un krustmātei pa priekšu, kad tie ienes baznīcā kristāmo bērnu. Turklāt šāds teksts ir tikai viens pats. Man nav izdevies atrast nevienu citu tekstu, kas apliecinātu, ka Dievs dejo.

[10] Skat. turpat, gan neminot nevienu tekstu.

[11] Barons šo dziesmu ievietojis starp līdzīgiem variantiem (LD V, 32), kuros ir runa par to, kā “dancodama Laime dzēra ar sudraba biķerīti”. Tas notiek tādas meitas kāzās, ko ļaudis ir aprunājuši.

[12]Adamovičs, 1939, 192. Teksts publicēts grozīts.

[13] Tāda, klusu ciešot veikta, tekstu grozīšana nav attaisnojama, jo ved pie maldīgiem secinājumiem.

[14] Tuvāk par tās tipiem ar daudziem piemēriem un sīku analīzi Ozols, 1958a, 19.

[15] Šajās dziesmās nav ieskaitāma LD 54654, kaut tajā ir runa par Dieva dzeršanu. Te jāpieskaita arī LD 19487, 2, kas ir tipiska vēlāka laika romance, kurā runāts par to, kā Dievs šķin apeņus jaunas meitas dārziņā.

[16] Atskaitot vispārīgas dabas piezīmes (Adamovičs, 1940b, 330), joprojām trūkst darba, kas izvērtētu ļoti bagāto materiālu par alu un tā eventuālo lomu latviešu reliģiskajā tradīcijā.

[17] Skat. Jansons, 160; Šmits, 1926, 88; Goegginger, 119; skeptisks ir Bielenstein, 1874, 46.

[18] Ka šajā laikā būtu godināts kāds nepersonisks auglības spēks (Jansons, 160; Švābe, 1923, 58), ir vērtējams kā sava laika uzskats, kas tagad pārvarēts.

[19] Sīkāku Jāņu aprakstu no viena Latvijas novada – Zemgales – sniedz Senkēviča, Biruta. Ar nelielām variācijām Jāņi tādā pašā veidā svinēti visā zemē.

[20] Agrārās ieražas no šiem diviem viedokļiem principiāli vērtējis De Vries, 1939, 89. Bet to, ka Austrumeiropas tradīcijas šai ziņā atšķiras, apzinājies arī Nilsson, 1939, 98.

[21]Jāņu zāles ir kolektīvs apzīmējums gan derīgām, gan nederīgām zālēm (skat. Zāmelis, 1928a, 75); šaurākā nozīmē ar šo vārdu apzīmē noteiktus augus: 1) maranas (galium boreale, g. mollugo, g. verum); 2) naktsvijoles (platanthera bifolia); 3) kumeļpēdas jeb ziemcietes (pirola rotundifolia); 4) zilgalvīšus jeb nārbuļus (melampyrum nemorosum); asinszāli (hypericum quadrangulum un h. perforatum) (turpat, 76). Jāņu vakarā pat bērza zari var tikt nosaukti par Jāņu zāli (LD 32404, 1). Par šo pašu parādību vācu tradīcijā skat. Fehrle, no 160. lpp.

[22] Šķiet, tāda pati maģiska nozīme ir zelta zirņa sviešanai: Es pārsviedu zelta zirni/Pār sudraba ozoliņu/Lai tas krita skanēdams/Uz Jānīša cepurīti. LD 33142

[23] Skat. Biezais, 1955, 199 (2006, 144).

[24] Sevišķi to pasvītrojis Švābe, 1923, 55 tiešā Frēzera ietekmē. Tai pašā virzienā domā Jansons, balstoties grieķu reliģijas paralēlēs. Patiesībā šā uzskata saknes ir meklējamas jau 1886. gadā Lautenbaha darbā. No animisma viedokļa to skaidro Bruņenieks, 1928, no 147. lpp. Savukārt latviešu Jāņu dziesmu refrēnu līgo ar lingam kultu saista Dobner, 73, pēdējais sniedz arī teicamu vēsturisku pārskatu par šīs problēmas pētīšanu.

[25] Skat. Jansons, no 144. lpp.

[26] Vēlāk šajā tradīcijā iespiežas Sv. Barbara (32454; T.1906-12). Sv. Barbara aitu patronātā ir tipiski latviska parādība. Vispirms to varēja sagaidīt pie prūšiem, kas bija ilgus gadsimtus pakļauti tam pašam Vācu ordeņa svēto kalendāram (skat. Tidick, Erika, no 412. lpp.). Sv. Barbara nav arī citur pazīstama tādās funkcijās (skat. Wimmer, 132; Wrede, no 905. lpp.; Kerler, 432). To apstiprina arī pazīstamais pētnieks A. Vimmers savā 1960. g. 22. jūlija vēstulē autoram.

[27] Ka te iespiedušies vēlāki, no pasakām pazīstami motīvi, redzams no LD 32913:
Dieviņš gāja pa celiņu / Pašā Jāņa vakarā / Balts spieķītis rociņā / Balti svārki mugurā. LD 32913. Bērziņš, 1935, 179, pareizi atzīst, ka “vientuļais pasaku vīriņš” ir vēlāka laika veidojums. Protams, tas nesaskan ar pirmtēva teoriju, kas saka: “Dievs – vecītis nav Dieva mīta tālākās attīstības produkts, bet viņa pirmatnējā pirmsācēja, tikumiskās kārtības sarga, darbības veids” (Adamovičs, 1939, 191); skat. arī Soderblom, 1907, 321.

Jāņi

Manā dzīvē ir bijuši 66 Jāņi. Tas nav maz. Visus, protams, neatceros un nesākšu apgrūtināt lasītājus ar kaut ko pelēcīgu. Bet nu visu pēc kārtas.

Pirmos četrus Jāņus saprotamu iemeslu dēļ neatceros, bet piektie jau ataust atmiņā. Tos svinējām netālu no Barkavas – Trizelnieku sādžā pie kaimiņiem Caunēm. Pieaugušie sakūra lielu ugunskuru, dzēra gan pašdarināto lauku alu, gan arī kādu šņabīti, ēda Jāņu sieru ar ķimenēm un, tā kā māja atradās pakalnā, kādā brīdī nolaida uz dīķa uguns riteni. Tas ir parasts apaļš drāšu pinums, aptīts ar salmiem un aplaistīts ar petroleju. Skats bija diezgan skaists un nedaudz arī baigs. Beigās bija liels satraukums, jo ritenis bija aizgājis greizi un draudēja nodedzināt pirtiņu pie dīķa. Līdz ar pirmo rīta blāzmu mēs ar māsu saprātīgi devāmies gulēt. Es gāju basām kājām pa taciņu pļavā un šļakstināju peļķēs ūdeni. Man ļoti patika skatīties ūdens šaltīs, kas lidoja visapkārt. Ūdens pēc nesenā lietus bija silts, un kailās pēdas juta mīksto zāļu paklāju. Māsa mani apsauca, un es paklausīgi pienācu viņai blakus. “Kas ir pauti?” – es taujāju. Tikko pirmo reizi biju dzirdējis leģendāro “Juoneišam i zili pauti, le-eigū”. “Uzpleči!” – māsa pārliecināti atbildēja. “Esi redzējis, kādi miličiem uzpleči? Tie arī ir pauti!” Nebiju redzējis ne miličus, ne uzplečus, tāpēc dziļdomīgi klusēju. Tai rītā es pirmo reizi pa īstam sajutu, ka piederu pie latviešu tautas, ka mums ir tādi svētki kā Jāņu diena. Man tas patika.

Nākamos Jāņus atceros jau pēc astoņiem gadiem, citā vietā, manā bērnības mājā Stefanpolē, kuru es līdz šim brīdim redzu sapnī kā “Mūsu māju”. Mājās ir daudz ciemiņu. Netālu no mājas kuras prāvs ugunskurs. Ir jau uz rīta pusi, visas četras kaimiņu meitenes ir aizgājušas mājās. Pieaugušie kārtīgi zem grādiem. Sastrīdējušies, tagad nu meklē viens otru mājas apkārtnē. Virtuve tukša, mēs ienākam tajā ar māsu. Māsai sešpadsmit, man trīspadsmit. Uz galda stāv pusizdzerta ķiršu liķiera pudele. Māsa pētoši paskatās uz mani: “Gribi drusku?” Es pamāju ar galvu, kaut gan krūtīs tāda kā “bailīte”. “Nu, bet skaties! Ja izpļāpāsies vecākiem, riktīgi dabūsi pa purnu! Saprati?” Es piekrītoši māju ar savu “purnu”. Māsa ielej vienu glāzīti man, vienu sev. “Nu, byusi vasals!” – mēs smejamies. Abi izmetam glāzītes kā ogas. No pieaugušajiem esmu noskatījies, ka stipros dzērienus nevajag garšot, vajag atstiept elkoni taisnā leņķī, skaļi izelpot un mest glāzītes saturu mutē. Negaidīti stiprais dzēriens aizsit elpu, sāku rīstīties. Māsa liek izdzert limonādi un brīdi sēžam, spriezdami, cik gan tie pieaugušie stulbi.

“Nu? Vēl pa vienai?” – tā māsa. Es klusēdams pamāju. Otrā aiziet pakaļ pirmajai. Pēc brīža jūtu, ka ar mani nav labi. Zeme sāk šūpoties, pārņem nepatīkama baiļu sajūta, kuru mēģina slāpēt reibuma bravūra. Stipri šūpodamies, izeju ārā, aizeju aiz jāņogu krūmiem vemt, bet nekas nenāk ārā. Brīdi tupu četrrāpus zālē, tad ceļos kājās. Ogu krūmi kā ņirgādamies šūpojas pa labi un pa kreisi, tad nāk pretī un tad jau lido taisni virsū un pamatīgi saskrāpē seju. Es kaut kur rāpjos, mēģinādams ieturēt virzienu uz zālāju, tad apguļos drusciņ atpūsties… Karstā rīta saule atnāk ar pamatīgu lapsenes dzēlienu aiz auss. Briesmīgi sāp galva. Nelaba dūša. Brīdi guļu, tad izvemjos kādas piecas reizes pēc kārtas, līdz vēdera krampji izmet no kuņģa pēdējās sulas paliekas.

Pagalmā dzirdu skaļu ķildu. Māte dzen manu krustmāti prom. Greizsirdīga uz māsu. Mātes māsa ir krāšņa sieviete pašā plaukumā, un vīrieši tikai uz viņu vien skatās. Māte kaut ko nervozi purpina, tad noziedznieces galvas virzienā lido glāze. Krustmāte kā multfilmā skaisti izvairās no “Muhinas graņonkas” un skaļi izsaucas: “Tu stulba?” Vīrieši viņas mierina. Visiem jautri.

Vēl pēc pāris gadiem esmu jau astoņgadīgās skolas absolvents. Vēlā vakarā mēs aizejam uz tuvējo Riebiņu ciema parku, kur sakurts milzīgs ugunskurs. Māsai blakus pielūdzējs – kaimiņu jauneklis Toļiks. Abi runā krieviski. Esmu ļoti nacionāli noskaņots, tomēr Toļiks ir labs puika un es viņam piedodu šo trūkumu. Reizēm, kad palieku greizsirdīgs uz māsu, uztaisu viņam kādu ekstremālu riebeklību, teiksim, ielādēju tukšās bises patronās tikai kapseles, ienāku istabā, notēmēju uz viņu un: “Rokas augšā!” Kad neklausa, izšauju kapseles vienu pēc otras tieši virsū. Rībieni pamatīgi. Toļiks nobīstas, taču nenoslāna mani un neatņem bisi, ko es esmu pārpārēm pelnījis, tikai nosaka: “Ej, noliec savu lielgabalu un beidz blēņoties!” Mīl māsu, tāpēc arī tik vēlīgs.

Tā nu mēs tagad ienākam parka estrādē. Spēlē pūtēju orķestris, un pieaugušie pa zāli dejo valsi. Māsa aiziet dejot ar Toļiku. Toļiks neprot dejot valsi, un es ar ļaunu prieku noskatos, kā viņš tur mīcās. “Nelga!” – es klasificēju. Dejot valsi neprotu arī es, bet kritikai tas netraucē. Līdzi ir atnākusi mana māsīca Valentīna, kura ļoti labi dejo. Drīz gan viņai piesienas kāds vietējais krievs, kurš māsīcai neliekas gana labs. Viņš ir vietējais, un viņam ir daudz draugu. Toļiks mēģina taisīt kādu diplomātiju, bet māsīca nolemj, ka laiks taisīties no šejienes prom. Ejam trīs kilometrus uz mājām. Ir skaista, silta nakts. Miljons zvaigžņu spīd mums virs galvas. Es orientējos zvaigznēs diezgan labi, jo esmu salasījies krietni daudz literatūras par kosmosu un zvaigznēm. Mēģinu paspīdēt ar zināšanām un stāstu māsai par Piena ceļu, kas būtībā ir mūsu galaktikas plakne. Māsa ir vairāk aizņemta ar Toļika klātbūtni un rupji pasūta mani: “Ej tu d**st ar visu savu Piena ceļu!” Es eju dažus metrus aiz viņiem un skatos zvaigznēs. Galvā ieskrien jocīga doma, ka šo nakti, šo krāšņo skatu es neaizmirsīšu nekad dzīvē. Un neaizmirsu arī.

Vēl sešus gadus vēlāk. Tā pati vieta, taču esmu atbraucis jau no Rīgas. Šeit man māju vairāk nav, un “Mūsu mājā” dzīvo kāds svešs mežsargs. Man mugurā ir zilā studentu celtnieku vienības jaka. Džinsu auduma, ar daudz kabatām, lielu emblēmu uz piedurknes un lepnu uzrakstu “BCCO” uz krūšu kabatas aizvara, kas nozīmē “Vsesojuznij studenčeskij strojotrjad”. Esmu tīšām uzvilcis šo jaku un vēl piespraudis kaut kādu nozīmīti. Gribas atstāt iespaidu uz lauku daiļavām. Lai visas nokrīt augšupēdu, tad jau es pratīšos. Vismaz tā man šķiet.

Trīs kilometrus tālais smilšainais ceļš no Riebiņiem ir tīrais nieks, un vakarā uzkrītu kaimiņu meitenēm kā sniegs uz galvas. Telefoni tajos laikos nebija īpaši izplatīti, it īpaši laukos. Kaimiņu meitenes sagaida mani ļoti labvēlīgi. Vecākajai Anastasijai jau ir vīrs, kurš piesardzīgi zīmējas lielās istabas dibenplānā, vidējā Marija, mana klasesbiedrene, dzīvo pie izredzētā Preiļos, bet jaunākā Anna mani drusku mīl un sagaida kā brāli. Brīdi lielījies, izeju ārā uzsmēķēt. Sēžu uz lieveņa un pīpēju, domādams, ko nu darīt. Meitenēm savs ugunskurs deg upes krastā, un neviena nekur negrib iet. Ja nu es vēl tā stiprāk aicinātu, tad varbūt, bet es esmu pretīgi snobisks un tas viņām ne visai patīk. Tā nu sēžu, spaidīdams pirkstos cigareti “Rīga”, līdz jūtu – kāds stāv man blakus! Paceļu acis un sastingstu. Man blakus stāv neaprakstāmi daiļa meitene. Kādus sešpadsmit gadus veca. Vienā plānā kleitiņā virs ceļgaliem, basām kājām un brūniem, izlaistiem matiem. Stāv un skatās uz mani ar nepārprotamu interesi. Pamanījusi manu atkritušo žokli, viņa jūtas ļoti apmierināta un izsmējīgi saka: “Labvakar!” Es apstulbstu, cigarete apdedzina man pirkstus. Izmetu cigareti un atjēdzos. Tā taču Velta, jaunākā no māsām!

Cik skaista izaugusi! Es kaut ko nomurminu un neveikli pabīdos uz sāniem, ļaudams viņai ieiet istabā. Pats tūlīt sekoju. Nu gan man bija radusies interese. Velta apsēdās man pretī uz garā lauku sola un ik pa brīdim uzmeta man skatienu, no kura man tirpas gāja pār kauliem. Sakrustojusi basās kājas, viņa pina matus bizē un skatījās man tieši acīs. Man pa galvu gāja visādas domas. Gribēju paaicināt viņu uz nakts balli Riebiņos, gribēju pateikt, cik viņa ir skaista… Bet es biju ciemiņš pie kaimiņu meitenēm, kuras pazinu no bērnības un ļoti cienīju. Velta bija tik jauna. Es domāju visādas domas, bet izšķīros par vissliktāko. Vienkārši piecēlos un aizgāju…

Īstā balle bija netālajos Randaros. Bija sakurts milzīgs ugunskurs un bija daudz cilvēku. Kādi piecdesmit noteikti. Satiku savu klases biedru Jāzepu. Viņš bija kādu gadu vecāks par mani, jo bija sēdējis uz otru gadu. Tagad nu viņš bija sēdējis arī citur un krietni ilgāk. Pāri sejai bija milzīga rēta. Izskatījās pēc dziļa naža grieziena. Jāzeps neturēja uz mani ļaunu prātu par manu kādreizējo olimpiāžu varoņa augstprātību un no sirds nopriecājās, mani redzot. Mēs pārrunājām, kā nu kuram gājis, krietni iedzērām. Dejoju ar viņa māsu, kas arī bija krietni paaugusies kopš pēdējās reizes, kad viņu redzēju. Pēc tam bija mazs konflikts ar vienu riebīgu krievelēnu par senām tēmām, kuras viņš, atšķirībā no Jāzepa, nebija aizmirsis. Gribēja godīgā cīņā sadot man pa purnu. Par manu riebeklību, ko vispār atzīstu. Ja godīgi – biju pelnījis. Bet nu tas bija sen. Tomēr Jāzeps nostājās man priekšā kā siena. Krievelēns purpinādams apdzisa un atlika izrēķināšanos uz citu, izdevīgāku laiku. Pēc tam bija daudz alkohola un pamodos kādā šķūnī, sienā. Cigaretes bija, bet šķiltavas gan bija pazudušas. Mežonīgi sāpēja galva. Izgāju pie Riebiņu autobusa pieturas un sagaidīju autobusu uz Preiļiem. Tur netālu no autoostas stāvēja dzeltena cisterna ar uzrakstu “Alus”. Protams, biju klāt kā nagla. Kā alus aizgāja… Kā viņš aizgāja!… Atcerējos Veltu. “Tāda ir dzīve”, nodomāju.

Vēl pēc pāris gadiem atzīmēju Jāņus pie Mazās Juglas. Atceroties Mazo Juglu, vienmēr atceros latviešu strēlniekus, kuri tur stāvēja kā mūris, apturot vācu uzbrukumu 1917. gadā. Mēs ar draugu Aivaru bieži staigājām pa tās augsto krastu. Toreiz vēl viegli varēja atrast kara reliktus – patronu čaulas, sprādzes, pogas. Es vienmēr staigāju pa šīm vēsturiskajām vietām ar lielu cieņu, atceroties mūsu varoņus. Labi zināju vēsturi. Tā nu kādus simts metrus no upes bija sakurts ugunskurs. Tur bija daži mani draugi latvieši ar savām dāmām, bija arī kaimiņu meitene, kas bija, nu, it kā ar mani. “It kā” tāpēc, ka es diezgan skeptiski skatījos uz šo “padarīšanu”. Bijām draugi. Es viņu cienīju, bet ne vairāk. Visi kurinājām ugunskuru, drusku iedzērām. Bija skaidrs, saulains laiks līdz pašam rietam un vēl skaidrāka nakts līdz pašai rītausmai, kas ir liels retums Jāņos. Mūsu kompānijā bija viena skaista latviešu meitene. Diemžēl viņai blakus bija krievu puisis. Viņš bija vienīgais krievs mūsu kompānijā. Fiziski viņš bija diezgan spēcīgs, un tikai tas viņam ļāva saglabāt kaut kādu pārliecību, jo, lai kā mēs neizliktos par internacionālistiem, lai kā mēs nerunātu krieviski, viņam nākot pretī, vienalga visu mūsu acīs bija lasāms jautājums Dacei (tā sauca latviešu meiteni): “Tu, Jāņos! Ar krievu?” Šis jautājums atgādināja par sevi katrā kustībā, katrā epizodē.

Kaut kā jau vajadzēja arī izklaidēties. Nesen man viens nepilngadīgs ciemata draugs bija uzdāvinājis “podžiganu”, tas ir, tādu ieroci, kādu varam redzēt filmā Brālis 2. Vara caurulīte, piesieta pie koka klucīša ar rokturi. Viens gals saliekts un aizklapēts, bet netālu no gala izvīlēts mazs caurumiņš. Tāds viduslaiku lielgabals miniatūrā. Izklaides pēc biju paņēmis to līdzi. Lādējām ar sērkociņu galviņām un blietējām pa tuvējo alksni. It kā pusaudžu izklaide, bet kā visiem patika! Pamazām satuvinājāmies ar Daci. Te es mācīju viņu šaut ar “padžiganu” un it kā nejauši, bet ļoti jūtīgi apķēru ap vidu, te atkal uzlūdzu dejot un tā sirsnīgāk piespiedu pie krūts. Viņas krievu draugam, kura vārdu esmu aizmirsis, tas ne visai patika. Atrisinājums nāca drīz. Es nesu pāris alus glāzes garām ugunskuram, bet pēkšņi apvēlos kā salmu kūlis. Krievs man bija palicis kāju priekšā. Alus bija izlijis. Piecēlos. Tā kā vajadzēja uzbrukt. Krievs skatījās man acīs un smīnēja. Viņš saprata, ka fiziski es viņam neko daudz neizdarīšu. Visi apklusa. Tomēr es nebiju gatavs cīņai. Piecēlos, savācu glāzes, nodūru skatienu un aizgāju uz pretējo pusi. Pēc brīža krievs kā ņirgādamies uzlūdza Daci dejot un turpat pie ugunskura sāka viņu demonstratīvi apskaut, pie tam riebīgi skatīdamies uz mani. Mana kaimiņiene aizgāja uz mājām, nevēlēdamās skatīties uz manu kaunu. Viņa drusku mīlēja mani. Pēc brīža sekoja kautiņš. Es zaudēju. Beigās krievs uzrausās man jāteniski virsū un pāris reizes ļoti smagi iesita pa seju. Neviens latvietis mani neaizstāvēja.

Bija Jāņi armijā, bet tā ir tik populāra tēma, ka nudien nevarēšu neko jaunu izstāstīt. Kaut kāda cūku kūts piebūve pie armijas daļas ar tādu mušu spietu, ka nevarēja paelpot. Dzeltena smirdīga brāga metāla krūzītē. “Dzer, Pēter, ja esi latvietis!” Kādas četras reizes pretīgā brāga gāja uz augšu un uz leju, uz augšu un uz leju. Jau pieliku rokas, lai neapvemtu biedrus, tomēr izdevās sasodīto brāgu iedzīt kuņģī. No tālākas baudīšanas kategoriski atteicos. Rītā visi latvieši soļojām pa placi. Kazahijas saules karstumā, pa pusei ģībstot, dauzījām ar zābakiem asfaltu un žēli gaudojām: “Etot dzeņ pabedy, so slezami na glazah”. Trīs stundas. Bet neviens nepakrita. Labi, ka brāgas bija maz.

Skaistākie Jāņi bija kādā 1989. gadā. Noguris no dzīves (gadās!) Jāņu rītā iekāpu autobusā uz Dobeli. Izkāpu pie Tērvetes upes, drusciņ pagāju gar krastu un skaistā upes līkumā uzcēlu telti. Telti toreiz varēja celt jebkur, ja vien tas nebija svešas mājas pagalms, un tas nudien ir palicis labā atmiņā. Pēcpusdienā izgulējos un vakarā uzspraudu savu slieku uz āķa. Esmu tāds makšķernieks, ka zivis no manis var nebaidīties, tāpēc loģiski, ka raustīja tikai dumjās sīkaļas.

Bet skaistā daba Tērvetes krastā palika atmiņā. Netālu pāri upei, pretējā krastā, apmetās jauniešu kompānija ar skaidru nolūku svinēt Jāņus. Četri jaunekļi un tikpat daudzas jaunavas. Es viņiem netraucēju, jo atrados kādu gabalu atstatu un manu telti vispār nevarēja no turienes saredzēt. Sacēla teltis. Sēdēju krastā, skatījos uz pludiņu. Domāju, ka savos 33 gados izskatos kā pēdējais vecītis. Tomēr kaut kas man nelika mieru un visu laiku uzmetu aci attālajai jauniešu kompānijai. Sākumā visi sarunājās ļoti klusi un pieklājīgi. Skanēja draudzīgi smiekli. Kāds stāstīja anekdotes, kāds kurināja ugunskuru. Apkārtnē sāka izplatīties ceptas cūkgaļas patīkamā smarža. Tad tika attaisītas pirmās pudeles. Ar katru brīdi sarunas kļuva brīvākas un skaļākas, smiekli aizrautīgāki. Sāka skanēt mūzika. Atceros “Čikāgas piecīšu” skaistās balsis. Tad kāds uzlika “Led Zeppelin”, tad mūziku sāka pārmaiņus ieslēgt un izslēgt. Kādam jau kaut kas nepatika. Sākās improvizētas dejas un šašlika ēšana. Atskanēja arī pa kādai Jāņu dziesmai, bet tomēr, salīdzinājumā ar manu bērnību, ļoti maz. Magnetofons tagad izpildīja dziedāšanas funkciju. Pa to laiku varēja piestampāt kuņģi un “pieliet ķiveri”. Norietēja saule, parādījās pirmās zvaigznes un ar katru pusstundu balsis kļuva arvien satrauktākas. Sākotnējo priecīgo un iespējami pieklājīgo valodu nomainīja asāki izteicieni. Pēc brīža jau iedegās pirmie strīdi un drīz vien sāka brīkšu brākšu šalkot krūmi, un satrauktas vīriešu balsis kliedza: “Nāc ārā, jo**mat! Nositīšu kā krupi! P*pele, b*ad!” Meitenes spiedza, zēni skraidīja šurpu turpu.

Beigās laikam noķēra vainīgo, jo sadzirdēju kaut kādas sadursmes skaņas. Cīņai sava leksika, un varēju smīkņādams noklausīties visu padomju armijas “mātes vārdu” repertuāru. Beigās tomēr viss pamazām nomierinājās. Es pa to laiku biju noķēris pāris mazas, plakanas zivteles. Iemetu atpakaļ, jo ko tad ar tādam iesāksi. Virs galvas zaigoja milzīgais Piena ceļš, lidoja krītošās zvaigznes. Pār upi cēlās migla, pretējā pusē dūmoja dziestošais ugunskurs. Laikam tur katrs bija saņēmis pēc nopelniem, jo viss bija kluss. Agrā rītā mani uzmodināja apslāpētas meiteņu balsis. Paskatījos pa telts spraugu. Meitenes gāja peldēties. Jā! Galīgi bešā. Ilgi pēc tam nevarēju aizmigt un gandrīz nogulēju autobusu.

Tomēr, ja man jautātu, kuri Jāņi man patika vislabāk, es atbildētu, ka “tie uz Gaujas”. Tas bija kaut kādā 1986., bet precīzi neatceros. Paņēmu gumijas laivu, telti, paaicināju vienu jauku meiteni un vakarā izbraucām laivā no Cēsīm. Valmieras – Cēsu posmu biju jau divreiz braucis, un tas man likās pārlieku sekls. Arī tagad bija brīdis, kad upes vidū nošņirkstēja smilts un laiva apstājās. Izkāpu. Ūdens līdz potītēm. Vilku laivu kādus pāris metrus, tad iegāzos dziļumā līdz kaklam un pārbijies un slapjš ierausos atpakaļ laivā. Meitene bija jauka. Jauna un skaista. Skatījās uz mani ar cieņu un sajūsmu. Gaišajā laikā pamatīgi ēda odi. Lēnām airēju ar domu – cik tālu tiksim, tur arī būsim. Netālu no krasta ir lielceļš, un vienmēr atradīsim ceļu mājup.

Krastā bija daudz ugunskuru. Runāja pārsvarā latviski, taču dzirdēju arī krievu valodu. Reizēm mūs aplīgoja kā “divi dvēsles zaļā laivā, lī-īgo”. Mēs smējāmies un mēģinājām kaut kā atbildēt. “Nava alus, nava siera lī-īgo”, nu apmēram tā. Man tā dziedāšana īpaši neiet, un sākumā es bubināju līdzi klusām. Tad nu meitenes skaļais mecosoprāns bija pirmā balss, mana kā trešā. Beigās pazaudēju jebkādas kauna jūtas un skaļi piebasoju “Bom bom!” un tamlīdzīgas blēņas. Īpašas izdomas jau tur nevajadzēja. Kas ienāk prātā, to arī dziedi. Ja sanāk galīgi greizi, nekas, tad ir lielie smiekli. Tā sagadījās, ka naktī iebraucām maz apdzīvotā vietā. Bija skaidra mēness nakts, viss zaigoja vienā sudrabā. Klusu šļakstēja airi, meitene bija apklususi un kaut ko saspringti domāja. Izgāztie koki nokarājās no stāvajiem krastiem, lielās siekstas rēgojās no ūdens kā pasaku briesmoņu pirksti. Nebija pat odu, bija nereāls klusums. Likās, visa daba ir pamirusi, tikai mūsu airi cilājas sudrabotajā ūdenī. Ūdens notek no airu galiem čukstošām tērcītēm, un laiva, viegli griezdamās, nevis slīd pa ūdeni, bet gan lido sudrabainā mākonī. “Kādas meitenes tev patīk?” – negaidīti pajautāja mana ceļa biedrene. Uzmanīgi paskatījos viņai acīs un laikam vienīgo reizi dzīvē devu pareizo atbildi: “Tādas kā tu!”

Ko es nobeigumā gribu pateikt? Nepārspīlēsim padomju aizliegumus. Es saprotu, ka mums gribas pasvītrot savu apspiestību, rusifikāciju, kas neapšaubāmi bija. Bet Jāņi bija tādi svētki, kuriem partija neķērās klāt. Tas nebija izdevīgi, turklāt tie nebija politiski svētki. Kas tad tur, ja divi pliki pa krūmiem? Neviens īpaši neko neaizliedza un nevienu neizsekoja. Neatceros nevienu incidentu, kaut gan biju ļoti nacionāli, disidentiski noskaņots un muti ciet neturēju it nemaz. Varbūt aizliedza Staļina laikos, nestrīdos, jo tos nepiedzīvoju. Varbūt kādam ir cita pieredze, nestrīdos. Es redzēju laikus, kad uz Jāņiem bija pilnas estrādes, milzīgi ugunskuri, daudz ļaužu, kas priecājās, kā mācēja. Nekādi partorgi ar mauzeriem tur neskraidīja.

Meli mūs nepacels. Pacels taisnība, pateikta acīs. Interesantākais, ka krievi mēģināja svinēt līdzi, kaut gan vienmēr it kā otrajā plānā. Mēs nesapratām, ko viņi vēlas. Jā, un kaut vēl šodien, kad patiešām esam brīvi, mēs svinētu Jāņus tik skaisti kā toreiz, kad bijām vienoti un līksmi. Un vēl – piedodiet citētu patosu: “Cik būs uguņu Jāņos, tik ilgi arī dzīvosim.”

Spriedums Amerikas “abortu lietā”. 1. daļa. Kas ir Augstākā tiesa un kā tā darbojas?

“Stāsta par kādu gados vecu tiesnesi,
kurš, atskatoties uz savu ilgo karjeru, apmierināts saka:
“Kad es biju jauns,
es, iespējams, paturēju spēkā dažus notiesājošus spriedumus,
kuri būtu jāatceļ.
Kad es jau biju vecs,
es, iespējams, atcēlu dažus notiesājošus spriedumus,
kuri būtu jāpatur spēkā.
Tātad, kopumā raugoties, taisnīgums uzvarēja.”
Dažreiz es domāju, ka šī ir piemērota analoģija
šīs Tiesas konstitucionālajai judikatūrai,
kas pamīšus rada tādas tiesības, kādu Konstitūcijā nav,
un atsakās aizsargāt tiesības, kas tajā ir.”
Antonins Skalija (Antonin Scalia, 1936–2016),
ASV Augstākās tiesas tiesnesis[1]

Amerikas Savienotās Valstis (ASV) joprojām ir gan galvenais un ietekmīgākais spēlētājs mūsdienu ģeopolitiskajā arēnā, gan galvenais “modes likumdevējs” populārās masu kultūras jomā. Tādēļ nav brīnums, ka ārējie novērotāji mēdz pievērst ASV iekšējām politiskajām norisēm lielāku uzmanību, nekā jebkuras citas valsts iekšpolitikai. Tas attiecas ne tikai uz ASV prezidenta politiskajiem lēmumiem un ASV Kongresa pieņemtajiem likumiem, bet arī uz ASV Augstākās tiesas (turpmāk – “AT”) spriedumiem svarīgākajās lietās.

§ 1. Kas īsti ir noticis un kāds ir šā raksta mērķis? – 2022. gada 24. jūnijā ASV AT beidzot pasludināja ilgi gaidīto spriedumu lietā Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization jeb, vienkāršoti sakot, kārtējā “abortu lietā”.[2]Saskaņā ar šo spriedumu, ASV federālā Konstitūcija negarantē nekādas “tiesības uz abortu”; šis jautājums līdz ar to ir izlemjams atsevišķu pavalstu jeb štatu līmenī. Tādējādi šis AT spriedums atceļ un atzīst par “kliedzoši aplamiem no paša sākuma” divus iepriekšējus tās pašas tiesas spriedumus, kas noteica pretējo: proti, ka “tiesības uz abortu” esot Konstitūcijā garantētas pamattiesības un ka pavalstu iespējas aizsargāt nedzimušu bērnu dzīvības ir ļoti ierobežotas – jeb, pareizāk sakot, gandrīz nekādas. Šos spriedumus sīkāk aplūkosim raksta otrajā daļā.

Šīs lietas izskatīšanas gaitā neiztika bez skaļa skandāla: jau 2. maijā amerikāņu mediju organizācija Politico publicēja nopludinātu tiesnešu vairākuma viedokļa projektu. Projekta autors bija tiesnesis Semjuels Alito (Samuel Alito) un tobrīd tas vēl atradās saskaņošanas stadijā. Šāda informācijas noplūde no AT gadās ļoti reti, bet jau gatava sprieduma motīvu projekta noplūde ir bezprecedenta gadījums. Pagaidām nav zināms, kurš šo tekstu ir pārsūtījis ārpus AT, taču, zinot šīs tiesas iekšējās darbības principus, jāpieņem, ka tas varētu būt kāds no klerkiem (law clerks – angļu val.) – t. i., juristiem jeb tieslietu referentiem, kas strādā konkrētu tiesnešu “paspārnē”. Pašlaik notiek izmeklēšana, tomēr nav zināms, vai ASV Tieslietu departaments vispār uzrādīs kādam apsūdzību vai ne.

Ja projekta nopludinātāja identitāte pagaidām nav zināma, tad viņa rīcības motīvs gan ir skaidrs: izdarīt spiedienu uz tiesnešiem, iebiedēt viņus un likt viņiem mainīt savu nostāju. AT un tās priekšsēdētājs Džons Robertss (John Roberts) uzreiz pēc noplūdes paziņoja presei, ka, pirmkārt, dokuments ir autentisks; otrkārt, tā vēl nav tiesnešu vairākuma viedokļa galīgā versija; treškārt, dokumenta noplūde nekādā veidā neietekmēs AT darbu.[3] Bet jāatzīst, ka tiesnešiem bija un vēl būs jāiztur bezprecedenta spiediens. Dažādas feministu un kreiso organizācijas jau pēc nopludinātā projekta publicēšanas organizēja publiskas manifestācijas, kuru ietvaros skanēja vāji aizplīvuroti draudi organizēt visā valstī kaut ko līdzīgu pirms diviem gadiem notikušajai “Black Lives Matter” trakošanai. Zīmīgi, ka vardarbīgie sprieduma pretinieki ir skaidri identificējuši ienaidnieku numur viens: tie ir ne tik daudz konservatīvie AT tiesneši, cik Katoļu baznīca, kas līdz šim ir bijusi skaļākā un konsekventākā nedzimušu bērnu dzīvības aizstāve sabiedriskajā telpā. Brīdī, kad rakstu šīs rindiņas, ASV Katoļu bīskapu konference ir fiksējusi gandrīz 50 vardarbīgu uzbrukumu epizodes katoļu dievnamiem un krīzes grūtniecības centriem.[4] Diemžēl situācija (maigi sakot) nebūt neizskatās labi un var paredzēt arī turpmāku vardarbības eskalāciju – pat ar asinsizliešanu. 8. jūnijā netālu no AT tiesneša Breta Keveno (Brett Kavanaugh) mājas tika aizturēts bruņots vīrietis, kurš tika apsūdzēts mēģinājumā tiesnesi noslepkavot.[5] Jā, diemžēl, šādā traģiskā dezintegrācijas un haosa stāvoklī pašlaik atrodas ASV – mūsu galvenās stratēģiskās partnervalsts un drošības garanta – sabiedrība…

Mēs dzīvojam laikmetā, kad kvalitatīva žurnālistika ir kļuvusi ārkārtīgi reta. Līdz ar to nav jābrīnās, ka minētais spriedums ir ticis pasniegts plašai publikai galvenokārt ideoloģizētā, nevis juridiski korektā veidā. Tā kā ASV konstitucionālās tiesības ir viena no manas profesionālās kompetences sfērām (esmu lasījis ārvalstu studentiem un tieslietu profesionāļiem lekcijas šajā jomā), es vēlētos mierīgi un bez liekiem emociju izvirdumiem paskaidrot latviešu lasītājiem, kas īsti ir nolemts minētajā AT spriedumā, – turklāt tādā veidā, lai to saprastu gan juristi, gan nejuristi. Jāņem vērā, ka daži ASV politikas un tiesību elementi stipri atšķiras no mūsu Latvijas reālijām; tādēļ raksta pirmajā daļā sniegšu dažus skaidrojumus par šiem jautājumiem. Savukārt raksta otrajā daļā aplūkošu svarīgākos ASV AT spriedumus abortu jautājumā un paskaidrošu, ko tieši nozīmē nupat pasludinātais spriedums un kādas varētu būt tā politiskās sekas.

Noslēdzot šo ievadu, pēdējā norāde lasītājiem: šis raksts ir par Ameriku. Taču, ja lasīšanas procesā jūs šur tur konstatēsiet līdzību ar atsevišķām Latvijas reālijām – it īpaši raksta pirmajā daļā – un tas sniegs jums vielu nopietnām pārdomām, tad es par to tikai priecāšos.

I. Svarīgākās atšķirības starp Latviju un ASV

§ 2. Tiesas spriedumu struktūra. – Pirmkārt, pie mums Latvijā valdošo tiesību tradīciju jeb tiesību saimi sauc par kontinentālo (romāņu-ģermāņu) tiesību saimes ģermāņu atzaru. Pat ja lasītāju vairākums nav juristi, tik un tā ir jāsaprot, ka tiesības diezgan spēcīgi ietekmē mūsu ikdienas dzīvi; pilnībā “aizbēgt” no tām ir ļoti grūti. ASV ar savu no angļiem pārmantoto Common Law jeb anglosakšu vispārējo tiesību sistēmu jūtami atšķiras no mūsu ierastajām tiesību tradīcijām, un līdz ar to daži tās elementi latvietim var būt nesaprotami un radīt pārpratumus.

Piemēram, arī ļoti daudzi nejuristi savā dzīvē ir saskārušies ar tiesu nolēmumiem (spriedumiem vai lēmumiem) vai vismaz tos redzējuši. Mums šķiet pašsaprotami, ka jebkuras tiesas – gan Rīgas rajona tiesas, gan Augstākās tiesas, gan Satversmes tiesas – nolēmumi ir ar vienādu skaidru struktūru: ir ievaddaļa, pēc tam faktu izklāsts, tad pušu argumenti, tiesas motivācija un – beigās – rezolutīvā daļa, kas ir pusēm saistoša un kurai principā ir likuma spēks. Ja likums ļauj tiesnešiem pievienot spriedumam viņu atsevišķās domas (kā tas ir Satversmes tiesas gadījumā), tad ir skaidrs un saprotams, ka tās ir tikai viņu personīgās domas, kas ir strikti atdalāmas no sprieduma motivācijas.

Taču Common Law tiesību sistēmās tā ļoti bieži nav. Sākot lasīt amerikāņu tiesas spriedumu, latviešu lasītāju var pārņemt apjukums. Rezolutīvā daļa ir daudzmaz skaidra (piemēram, “Prasību noraidīt”), bet kur īsti ir sprieduma motivācija? Var gadīties tā, ka katrs no tiesnešiem ir uzrakstījis savus atsevišķus motīvus, turklāt paprāva universitātes kursa darba garumā. Kuri tad ir tie “īstie” motīvi, pēc kuriem tiesa ir vadījusies? Par zvērināto tiesu verdiktiem krimināllietās un dažu citu kategoriju lietās mēs šeit nemaz nerunāsim: tas ir īpašs, no mūsu viedokļa vēl sarežģītāks jautājums.

§ 3. Federatīvas valsts iekārtas īpatnības. – Otrkārt, Latvija ir unitāra valsts (tāpat kā, piemēram, Francija vai Norvēģija), bet ASV – federatīva (tāpat kā, piemēram, Vācija vai Brazīlija). ASV sastāv no piecdesmit pavalstīm un federālā Kolumbijas distrikta, kurā atrodas galvaspilsēta Vašingtona. Katrā no pavalstīm ir sava konstitūcija, sava likumdevēja sapulce, sava izpildvara (gubernators) un savas tiesas, ieskaitot augstāko tiesu. Bet svarīgākais ir šis: visos tajos jautājumos, kas saskaņā ar ASV Konstitūciju nav piekritīgi federālās varas iestādēm, katra pavalsts ir un paliek suverēna. Citiem vārdiem sakot, šajos jautājumos pavalstīm ir galavārds un Vašingtonas iestādes nemaz nedrīkst tajos iejaukties. ASV Konstitūcijas Desmitais labojums nosaka:

“Pilnvaras, kas ar šo Konstitūciju nav deleģētas Savienotajām Valstīm un nav pavalstīm aizliegtas, garantēti pieder attiecīgi pavalstīm vai tautai.”

II Kas ir ASV Augstākā tiesa un kā tā darbojas formāli?

§ 4. Augstākās tiesas tiesnešu skaits. – ASV AT sastāv no deviņiem tiesnešiem: tiesas priekšsēdētāja jeb Augstākā tiesneša (Chief Justice) un astoņiem locekļiem jeb piesēdētājiem (associate justices). Šis skaitlis nav noteikts Konstitūcijā un līdz ar to ir atstāts likumdevēja (Kongresa) ziņā. Salīdzinājumam: arī mūsu Satversme neparedz, cik locekļu ir jābūt Satversmes tiesā; to pašreizējais skaits – septiņi – ir noteikts Saeimas pieņemtajā Satversmes tiesas likumā.

1789. gada Tiesu varas likums (Judiciary Act) sākotnēji noteica, ka ASV AT ir seši tiesneši. ASV teritorijai paplašinoties, tiesnešu skaits tika palielināts: 1807. gadā līdz septiņiem, 1837. gadā līdz deviņiem, bet 1863. gadā (Amerikas Pilsoņu kara un Ābrahama Linkolna prezidentūras laikā) – līdz desmit tiesnešiem. Pēc kara beigām, 1866. gadā, Kongress mēģināja samazināt AT locekļu skaitu līdz septiņiem, vienkārši neaizvietojot nākamos trīs tiesnešus, kas atstātu amatu. Taču trīs gadus vēlāk, 1869. gadā, kārtējais Tiesu varas likums noteica, ka AT tiesnešu skaits ir deviņi, – un tā tas ir līdz pat šodienai. Fakts, ka šis skaitlis ir palicis nemainīgs veselu pusotru gadsimtu, piešķir tam īpašu konstitucionālas paražas jeb tradīcijas spēku, – taču formāli tas Kongresam nav saistošs, un tas var noteikt arī citu tiesnešu skaitu. Šis moments būtu obligāti jāpatur prātā, jo mēs pie tā vēl atgriezīsimies raksta otrajā daļā.

§ 5. Augstākās tiesas tiesnešu iecelšanas procedūra un kritēriji. – Saskaņā ar ASV Konstitūciju, AT tiesnešus ieceļ ASV prezidents ar Senāta “padomu un piekrišanu” (advice and consent). Praksē tas nozīmē, ka Prezidents izvirza tiesneša kandidatūru un Senāts – t. i., Kongresa augšpalāta – ar vienkāršu balsu vairākumu to apstiprina; tātad galavārds piekrīt senatoru vairākumam. Mūsdienās katrs AT tiesneša amata kandidāts tiek vispirms izjautāts un nopratināts Senāta Tieslietu komisijas publiskā sēdē, pēc kuras komisija ar balsu vairākumu apstiprina atzinumu: “pozitīvs”, “negatīvs” vai “bez rekomendācijas”. Atzinumu nosūta Senāta plenārsēdei, kurā par konkrēto kandidātu notiek debates un galīgais balsojums.

Gan prezidenti (izvirzot kandidātus AT tiesnešu amatam), gan senatori (balsojot “par” vai “pret”), vadās pēc diviem pamatkritērijiem: (1) pēc kandidāta kā jurista profesionālās kompetences un (2) pēc viņa uzskatiem svarīgos sociālpolitiskos jautājumos. Pēdējo gadu desmitu laikā arvien biežāk tiek nests upuris arī ideoloģiskajam “dažādības” elkam (vai AT ir pietiekami pārstāvētas sievietes un dažādas minoritātes?), taču šo aspektu varbūt šoreiz sīkāk neiztirzāsim. Pirmais no minētajiem kritērijiem – profesionālā kompetence – šķiet pašsaprotams. Lai gan formāli ASV Konstitūcijā un likumos nekur nav rakstīts, ka AT tiesnesim ir obligāti jābūt ar jurista izglītību, šāda prasība izriet no vienkārša veselā saprāta. Līdz šim visi AT locekļi ASV vēsturē ir bijuši juristi no zemākā līmeņa tiesu tiesnešu vai augstskolu pasniedzēju vidus.

AT locekļu apstiprināšanas gaitā daudz lielāka nozīme mēdz būt otrajam kritērijam: kandidāta sociālpolitiskajai nostājai. Eiropiešu vairākumam nesaprotama ASV tiesu varas īpatnība ir atklāta tiesnešu politiskās nostājas identifikācija, kad sabiedrībai ir jau iepriekš zināms, vai konkrētais tiesnesis ir kopumā “liberāls” vai “konservatīvs” (šos abus vārdus lietoju to “amerikāniskajā” nozīmē; eiropietis drīzāk teiktu “kreiss vai labējs”). Tātad sabiedriski “jūtīgās” lietās parasti var ar lielu varbūtības pakāpi paredzēt, kā lems tas vai cits tiesnesis (lai gan, protams, šad tad gadās arī pārsteigumi). AT gadījumā Prezidents mēdz izvirzīt saviem politiskajiem uzskatiem tuvus kandidātus; viņu sociālpolitiskā nostāja tiek “vētīta” un apspriesta Senāta Tieslietu komisijā, un arī pašā Senātā balsojums visbiežāk atbilst partiju politiskajai līnijai: Republikāņu partijai piederīgo senatoru vairākums konsekventi atbalsta konservatīvi noskaņotus kandidātus un balso pret liberālajiem, turpretī senatoru vairākums no Demokrātu partijas rīkojas diametrāli pretēji.

Ir bijuši gadījumi, kad AT tiesneša kandidāts amatā apstiprināts netiek. Piemēram, 1987. gadā senatoru vairākums nobalsoja pret Prezidenta Ronalda Reigana izvirzīto Roberta Borka kandidatūru viņa (pēc vairākuma domām) ultrakonservatīvo uzskatu dēļ. Svarīga piezīme: gan Borkam, gan viņa atbalstītājiem pietika elementāras pašcieņas, lai atzītu sakāvi un nesāktu presē un televīzijā skaļi sūdzēties par “Konstitūcijas pārkāpumu” un “konstitucionālo krīzi”…

§ 6. Augstākās tiesas tiesnešu amata pilnvaru ilgums. – Atšķirībā no Latvijas Satversmes tiesas un pārējām tiesām, ASV AT tiesnešus apstiprina amatā uz mūžu. Viņiem nav nedz noteikta pilnvaru termiņa, nedz obligātā vecuma, kuru sasniedzot būtu jādodas pensijā. ASV AT tiesneša amata pilnvaras var izbeigties tikai trīs veidos: ja viņš nomirst, ja viņš labprātīgi atkāpjas no amata vai ja viņu atceļ no amata impīčmenta ceļā (tas gan nekad vēsturē vēl nav noticis). Šādai lietu kārtībai ir vairākas negatīvas sekas, taču tās, manuprāt, atsver viens neapšaubāms pozitīvs ieguvums: tiesnešu neatkarība un neietekmējamība no ārpuses. ASV AT tiesnesim nav jābaidās, ka pēc viņa pilnvaru termiņa beigām viņam nāksies ciest atriebību viņa taisīto nolēmumu dēļ, – piemēram, neapstiprināšanu citā amatā, ja viņš vēl ir relatīvi jauns.

§ 7. Certiorari process. – Vēl viena ASV AT procesa īpatnība ir t. s. certiorari process. Atšķirībā no zemāko līmeņu federālajām tiesām, AT vairākumā gadījumu nav pienākums ne pieņemt jebkādu lietu izskatīšanai, nedz arī motivēt savu atteikumu izskatīt šādu lietu. Saņemot pieteikumu, AT var brīvi izvēlēties, vai izskatīt to vai ne (un ja izskatīt, tad kādā apjomā). Ja vismaz četri no deviņiem tiesnešiem – tātad vairākums vai kvalificēts mazākums – uzskata, ka lietā ir formulēti pietiekami svarīgi konstitucionāli jautājumi, tad AT “piešķir certiorari” – t. i., paziņo attiecīgajai zemākā līmeņa tiesai, ka pārskatīs un pārbaudīs tās spriedumu; citiem vārdiem sakot, ierosina lietu jeb pieņem pieteikumu izskatīšanai. Jāuzsver, ka certiorari piešķiršanai pietiek ar četrām balsīm “par”; šī atkāpšanās no balsu vairākuma principa ir domāta, lai tiesnešu vairākums nevarētu uzurpēt kontroli pār izskatāmo lietu sarakstu. Ja AT atsakās piešķirt certiorari – tas ir, neierosina lietu –, tai nav pienākuma šo lēmumu motivēt. Svarīga piezīme: atteikums pieņemt lietu izskatīšanai nenozīmē AT piekrišanu zemākā līmeņa spriedumam pēc būtības un tā formālu apstiprinājumu! Tas nozīmē tikai to, ka AT nav atzinusi attiecīgo lietu par pietiekami svarīgu, lai to izskatītu. Apstrīdētais spriedums stājas spēkā, – bet tikai attiecīgajā ASV federālajā tiesu iecirknī, un cita iecirkņa federālā apelācijas tiesa var un drīkst līdzīgā lietā spriest citādi. Praksē certiorari tiek piešķirts tikai apmēram vienam procentam iesniegto sūdzību.

§ 8. Lietas izskatīšana un Augstākās tiesas sprieduma struktūra. – Ja lieta tiek pieņemta izskatīšanai, tad notiek pušu rakstveida argumentu apmaiņa un mutvārdu noklausīšanās atklātā sēdē (kā tas parasti notiek tiesas procesā). Tad AT tiesneši sapulcējas slepenā tiesas apspriedē (ne obligāti tajā pašā dienā, kad ir notikusi sēde, bet parasti gan tajā pašā nedēļā) un notur sākotnējo balsojumu par lietas iznākumu. Kvorums (t. i., minimālais tiesnešu skaits) lietas izskatīšanai ir seši tiesneši. Nobalsošanas gaitā kļūst skaidrs, kāds ir “spēku samērs” lietā un kādam risinājumam tiesnešu vairākums dod priekšroku. Svarīga piezīme: līdz sprieduma publicēšanas dienai jebkurš tiesnesis var savu balsojumu mainīt. Tad AT priekšsēdētājs (bet, ja viņš ir palicis mazākumā, tad iecelšanas datuma ziņā vecākais tiesnesis no vairākuma vidus) nozīmē vienu no vairākuma locekļiem, lai tas uzrakstītu sprieduma motivāciju tiesas vārdā.

Un šeit nu sākas tā atšķirība no Latvijas vai citu kontinentālās Eiropas valsts tiesu spriedumiem, kuru pirmīt pieminēju. Atsevišķos retos gadījumos sprieduma motīvi var būt per curiam – t. i., vienbalsīga motivācija visas AT vārdā, nenorādot pie tās konkrētu tiesnešu uzvārdus. Tas notiek relatīvi vienkāršās lietās, un šāda sprieduma motivācijai principā ir tāds pats spēks, kā, piemēram, Latvijas tiesas nolēmuma motīvu daļai. Taču šādi vienbalsīgi spriedumi ir reti, un visbiežāk AT spriedums var saturēt:

(1) tiesas domas (opinion of the court), kas var būt:

a) vairākuma domas (majority opinion), kuras paraksta lietu izskatījušo tiesnešu vairākums (tātad parasti – vismaz pieci) un kurām ir saistoša precedenta spēks – tāpat kā per curiam sprieduma motīviem;

b) vairuma domas (plurality opinion), kuras paraksta mazāk par pusi vairākuma locekļu un kurām ir tikai daļēji saistoša precedenta spēks (vājāks nekā iepriekšējā gadījumā);

(2) atsevišķās piekrītošās domas (concurring opinion), kas satur atsevišķu tiesnešu personīgos viedokļus un kurām nekāda saistoša spēka nav. Ja tiesnesis ir balsojis kopā ar vairākumu, taču tiesas domām nav pievienojies – t. i., piekrīt lietas iznākumam, bet citu motīvu dēļ – viņa domas ir “spriedumam piekrītošas” (concurring in judgment);

(3) atsevišķās nepiekrītošās domas (dissenting opinion), kuras paraksta un pievieno mazākuma locekļi, kas ir balsojuši “pret”. Šeit ir iespējamas dažādas kombinācijas: atsevišķi tiesneši var pievienoties citu tiesnešu domām; kāds var daļēji piekrist vairākumam par lietas iznākumu un daļēji nepiekrist, utt. Protams, arī nepiekrītošām domām nav nekāda saistoša spēka.

Ja AT izskata lietu nepilnā pārskaitļa sastāvā un balsojums izrādās neizšķirts (4 pret 4 vai 3 pret 3), tad apstrīdētais nolēmums tiek atzīts par spēkā esošu un pieteikums skaitās noraidīts, taču šādam AT spriedumam attiecībā uz nākotnē izskatāmām līdzīgām lietām nav saistoša precedenta spēka. AT spriedums jebkurā gadījumā ir galīgs un nav pārsūdzams.

§ 9. Stare decisis princips jeb precedentu saistošais spēks. – Pēdējais, kas būtu jāzina, lai saprastu “abortu lietas” nozīmi, ir Common Law jeb anglosakšu tiesību sistēmā pastāvošais stare decisis princips. Latviski to varētu iztulkot kā “turēties pie nolemtā”. Stare decisis nozīmē, ka, izspriežot lietas, jebkura tiesa seko gan saviem, gan augstāka līmeņa tiesu precedentiem (autoritatīviem spriedumiem līdzīgās lietās) un uztver tos kā sev pirmšķietami saistošus. Nav jābūt juristam, lai saprastu, kādēļ šāds princips pastāv, un arī pati ASV AT to ir daudzreiz izskaidrojusi. Stare decisis pirmām kārtām nodrošina tiesisko stabilitāti, noteiktību, paļāvību un sabiedrības uzticēšanos tiesu varai. Tas veicina arī taisnīgumu: cilvēks var daudzmaz droši sagaidīt no tiesas, ka tā izspriedīs viņa lietu tāpat kā citas – tādas pašas vai līdzīgas – lietas. Tas ierobežo tiesnešu personīgo patvaļu.[6] Un, kā savā nesen izdotajā grāmatā raksta AT tiesnesis Nīls Gorsačs (Neil Gorsuch), stare decisis pats par sevi ir ļoti konservatīvs princips: “Precedents ir veids, kādā tiek apkopota un nodota tālāk iepriekšējo paaudžu mācība; labi iedibināta vieduma avots, bagātīgāks par to, kas var piemist jebkuram atsevišķam tiesnesim vai tiesnešu kolēģijai.”[7]

Tomēr stare decisis princips nebūt nav absolūts. Lai gan visi iepriekš minētie apsvērumi ļoti stingri pamato sekošanu esošajiem precedentiem, tie neizslēdz iespēju atsevišķos izņēmuma gadījumos no tiem atkāpties, ja tas ir reāli nepieciešams. Kā vēl 1932. gadā rakstīja ASV AT tiesnesis Lūiss Brendaiss (Louis Brandeis), “[s]tare decisis parasti ir gudrs rīcības veids, jo vairumā jautājumu ir svarīgāk atrisināt attiecīgo tiesību problēmu, nekā atrisināt to pareizi”.[8] Taču, ja runa ir par federālās Konstitūcijas interpretāciju un piemērošanu, tik strikta pieeja vairs neder. Atšķirībā no vienkārša federālā likuma, ASV Konstitūciju grozīt ir ļoti grūti. Ja AT savā spriedumā ir iztulkojusi Konstitūciju netaisnīgā vai nesaprātīgā veidā, tad visa amerikāņu nācija ir burtiski spiesta sadzīvot ar šādu kļūdainu, bet saistošu interpretāciju, – turklāt, iespējams, gadu desmitiem un pat simtiem ilgi! Un šāda situācija ilgtermiņā ir ļoti kaitīga, jo vājina un grauj pašas Konstitūcijas autoritāti – un tātad valsts pamatus kā tādus. Tā it kā ir vienkārša un banāla patiesība, taču tieši ASV AT – atšķirībā no citu valstu augstākajām un konstitucionālajām tiesām – to ir skaidri atzinusi. Tieši šai tiesai piemīt spēja ar pienācīgu godīgumu un pazemību atzīt savas kļūdas un vajadzības gadījumā atcelt savus agrāk noteiktos precedentus.

Ir diezgan daudz lietu, kurās AT ir atkāpusies no stare decisis principa, lai labotu savas kļūdas. Šajā rakstā minēšu tikai vienu – klasiskāko, visspilgtāko un visbiežāk citēto piemēru. 1896. gadā AT pasludināja spriedumu lietā Plessy v. Ferguson, kurā atzina atsevišķās pavalstīs ar likumu noteikto rasu segregāciju par principā atbilstošu ASV Konstitūcijai (precīzāk sakot – tās Četrpadsmitajā labojumā garantētajai vienlīdzībai likuma priekšā).[9] 1954. gadā lietā Brown v. Board of Education AT pasludināja rasu segregāciju par antikonstitucionālu[10] un kopš tā laika komentētāji nebaidās konsekventi raksturot kādreizējo Plessy spriedumu kā “bēdīgi slavenu” (infamous) un “kliedzoši aplamu” (egregiously wrong).

III Kas ir ASV Augstākā tiesa un kā tā darbojas reāli?

§ 10. Likumdevējas varas un tiesu varas funkcijas. – Saskaņā ar “klasisko” varas dalīšanas principu, kā to ir noformulējuši 18. gadsimta franču, britu un amerikāņu teorētiķi, katram no trim valsts varas atzariem ir savas atsevišķas pilnvaras:

(1) likumdevēja vara (t. i., parlaments vai tauta referendumā) pieņem visiem saistošas normas, kas izšķir un noregulē svarīgus principiālus jautājumus. Likumdevējas varas robežas ir ļoti plašas, taču ne neierobežotas. Likumdevējs, cita starpā, nedrīkst ar saviem likumiem pārkāpt cilvēku dabiskās pamattiesības;

(2) izpildvara piemēro likumdevēja pieņemtos likumus un konstitūcijā un likumos noteikto pilnvaru robežās pieņem vispārsaistošas tiesību normas (piemēram, Latvijā – Ministru kabineta noteikumus);

(3) tiesu vara risina dažāda veida konfliktus un strīdus, nosakot, kāds ir katrā konkrētajā lietā piemērojamo tiesību saturs un kā tieši tās šajā lietā ir piemērojamas. Kontinentālajai tiesību saimei piederošajās Eiropas valstīs tas gandrīz vienmēr nozīmē – interpretēt (iztulkot) divu pārējo varas atzaru pieņemtās tiesību normas un piemērot tās konkrētās izskatāmās lietas apstākļiem. Common Law tiesību zemēs mūsdienās būtībā notiek tas pats, tikai blakus likumiem ļoti liela nozīme tiek piešķirta tiesu precedentiem, paražām un vispārējiem tiesību principiem.

Šeit ir skaidri redzama principiāla atšķirība starp likumdevējas varas un tiesu varas kompetenci: pirmā likumus pieņem, bet otrā tos piemēro. Protams, šeit var būt dažādas īpašas situācijas (par tām šoreiz nerunāsim), taču iepriekš minētais princips vienmēr paliek spēkā. Ja kāds konkrēts jautājums nav likumdevēja noregulēts (t. i., ja ir konstatēts tiesību robs vai likuma robs), tad tiesai var nākties šo robu aizpildīt un izspriest lietu, pamatojoties uz ģenerālklauzulām (t. i., plaši un vispārēji izteiktām tiesību normām), vispārējiem tiesību principiem un paražām. Taču tas nemaina principiālo atziņu, ka politisko lēmumu pieņemšana ir likumdevēja prerogatīva, un tiesām tā ir jārespektē. Demokrātiskā valstī tas ir loģiski un pašsaprotami, jo likumdevējs ir tautas tieši ievēlēts (vai arī – referenduma gadījumā – likumdevējs ir pati tauta).

Bet ko lai dara, ja likuma norma šķiet pretrunā ar konstitūciju (Latvijas gadījumā – ar Satversmi)? Common Law jeb anglosakšu tiesību saimei piederošajās valstīs tiesām ir atzītas vairāk vai mazāk plašas pilnvaras veikt likumu konstitucionālo kontroli – t. i., noteikt, vai šāda pretruna patiešām pastāv un vai likums tādējādi ir spēkā vai nav. ASV AT jau 1803. gadā (lietā Marbury v. Madison) skaidri paziņoja, ka tiesām piemīt šādas pilnvaras.[11] Savukārt kontinentālās Eiropas valstīs 20. gadsimta pirmajā pusē pazīstamā austriešu tiesību filozofa Hansa Kelzena (Hans Kelsen, 1881–1973) ietekmē kļuva populāra ideja par īpašu tiesu, kuras vienīgais (vai galvenais) uzdevums būtu likumu un citu normatīvo aktu konstitucionalitātes pārbaude. Pasaulē pirmās konstitucionālās tiesas tika izveidotas 1920. gadā Austrijā un Čehoslovakijā; pēc tam šim piemēram pamazām sekoja arī citas valstis. Pašlaik 63 pasaules valstīs ir atsevišķas konstitucionālās tiesas – tostarp arī Latvijā (mūsu Satversmes tiesa ir izveidota 1996. gadā).

Citās valstīs – piemēram, Igaunijā, – atsevišķas konstitucionālās tiesas nav, bet likumu konstitucionalitātes kontroli veic Augstākā tiesa vai īpaša struktūrvienība tās sastāvā. Bet Nīderlandē likumu konstitucionālā kontrole nevis vienkārši nepastāv, bet konstitūcija to tiešos vārdos aizliedz; holandieši uzskata, ka parlaments pats ir pietiekami kompetents, lai jau likumu pieņemšanas gaitā pilnībā izvērtētu to atbilstību valsts konstitūcijai.

Jebkurā gadījumā, arī tajās valstīs, kurās likumu konstitucionālā kontrole pastāv, vismaz sākotnēji darbojās konsenss: izņemot gadījumus, kad konstitūcija ir skaidri un nepārprotami pārkāpta, tiesas ievēro likumdevēja prerogatīvas un nejaucas t. s. prudenciālajos jautājumos (no latīņu prudentia – “apdomība”). Tie ir jautājumi, kuriem ir vairāki vienlīdz iespējami risinājumi, bet konkrētā risinājuma izvēle ir atkarīga no daudzu sarežģītu apstākļu izvērtējuma, lēmēju politiskās gribas un viņu izpratnes par kopējo labumu. Piemēram, cik valstī ir tiesu; kā tiek organizētas pašvaldības vai ostu administrācijas; pa kuru ceļa pusi notiek transportlīdzekļu kustība; vai iestāties Eiropas Savienībā un NATO; vai testamentam ir obligāti jābūt sastādītam rakstveidā; vai un kādos gadījumos blakus valsts valodai oficiālajā saziņā ir pieļaujams lietot citas valodas; kā izturēties pret klimata izmaiņām u. tml., – šādi jautājumi ir jāizlemj demokrātiskam likumdevējam atkarībā no lēmēju zināšanām, sirdsapziņas, vēlētājiem dotajiem solījumiem, utt.

§ 11. Likumdevēja prerogatīvu uzurpācija no tiesas puses. – Daudzās pasaules valstīs diemžēl ir vērojama traģiska un bīstama tendence: tiesu varas iestādes – un it īpaši augstākās un konstitucionālās tiesas – mēdz arvien biežāk uzurpēt likumdevējas varas funkcijas un iejaukties tīri prudenciālu politisku jautājumu izlemšanā. Problēma ir tā, ka tiesnešu tieša ievēlēšana amatā ar tautas balsojumu pasaules mērogā ir rets izņēmums; līdz ar to tiesnešiem gandrīz vienmēr trūkst tiešas demokrātiskas leģitimācijas. Izlemjot prudenciālus politiskus jautājumus likumdevēja vietā, tiesa pati kļūst par “superlikumdevēju” jeb – faktiski – tādu kā neievēlētu parlamenta virspalātu. Turklāt tautai šāda “superlikumdevēja” lēmumus iespaidot ir praktiski neiespējami. Ja sliktu likumu pieņem parlamenta vairākums, tad pilsoņiem vismaz ir cerība pēc dažiem gadiem ievēlēt citus deputātus, nodot šo likumu tautas nobalsošanai (ja un ciktāl attiecīgās valsts konstitūcija to ļauj) vai, piemēram, lūgt prezidentu (vai monarhu) atlikt šā likuma izsludināšanu. Galīga tiesas sprieduma gadījumā neviens no šiem demokrātiskajiem mehānismiem nedarbojas. Vienīgā iespēja neitralizēt sliktu augstākās vai konstitucionālās tiesas spriedumu ir konstitūcijas grozīšana, – taču vairākumā valstu to izdarīt ir vai nu grūti, vai ļoti grūti, vai ārkārtīgi grūti.

Ir jājautā: ja sabiedrībai svarīgus politiskus jautājumus izlemj šāds neievēlēts “superlikumdevējs”, tad kāda jēga ir demokrātijas un varas dalīšanas principiem?

Protams, arī ASV AT šī parādība nav gājusi secen; gluži otrādi, šī tiesa zināmā mērā pat ir bijusi negatīvs paraugs citām valstīm. Kā redzējām iepriekš, AT lemtspējas kvorums ir seši tiesneši; vairākums no šā skaita ir četri. Tātad teorētiski tikai četri cilvēki, kas ir amatos uz mūžu un kurus pilsoņi nav ievēlējuši, var pēc savas gribas galīgi izlemt 330 miljonu lielas nācijas likteni vitāli svarīgos politiskos jautājumos. Jājautā, vai šāda situācija drīzāk nelīdzinās kolektīvai monarhijai, nevis republikāniskai valsts iekārtai? Ja tā, tad tas ir klajā pretrunā ASV “Tēvu dibinātāju” nodomam, ar kuru tika izstrādāta un parakstīta gan 1776. gada ASV Neatkarības deklarācija, gan 1788. gada Konstitūcija. Starp citu, nelāgais ieradums slavinoši dēvēt augstākā ranga tiesnešus par “karaļiem” un “karalienēm” nav radies Amerikā, taču minēto problēmu tas ilustrē patiešām perfekti.

ASV AT politizācija kā skaidrs un noteikts fenomens aizsākās jau pagājušā gadsimta 30. gados, Franklina D. Rūzvelta (Franklin D. Roosevelt) prezidentūras laikā (1933–1945) ieviestā “Jaunā kursa” (New Deal – angļu val.) ietvaros. Pats Rūzvelts (protams, ar Senāta apstiprinājumu) iecēla veselus astoņus jaunus AT locekļus no deviņiem – protams, tādus, kas bija gatavi atbalstīt un aizstāvēt viņa politiku un politiskos lēmumus. Kā tūlīt redzēsim, šajā ziņā Rūzveltam nenācās vilties; savā darbībā “viņa” tiesneši aktīvi praktizēja un uz ilgu laiku “iecementēja” tālaika AT priekšsēdētāja Čārlza E. Hjūza (Charles E. Hughes) slavenajā aforismā pausto attieksmi: “Mēs esam pakļauti Konstitūcijai, bet Konstitūcija ir tas, ko par to saka tiesneši.”

§ 12. Spriedums lietā Wickard v. Filburn. – Ilustrācijai minēšu tikai vienu – klasisku un, iespējams, vēsturiski visspilgtāko – piemēru, kā ASV AT ar īsteni “akrobātisku” izlocīšanos var interpretēt Konstitūciju tā, kā konkrētajā brīdī ir politiski izdevīgi un ielasīt tajā gandrīz jebko. Runa ir par 1942. gadā izspriesto lietu Wickard v. Filburn.

Šīs lietas būtība bija sekojoša. 1938. gadā, jau minētā F. D. Rūzvelta “Jaunā kursa” ietvaros, ASV federālais Kongress pieņēma likumu, kas ierobežoja platības, kuras lauksaimnieki drīkstēja izmantot kviešu audzēšanai. Šā ierobežojuma oficiālais mērķis bija kviešu cenu stabilizācija nacionālajā tirgū. Šis likums pamatojās uz ASV Konstitūcijas I panta 8. daļas 3. punktā ietverto “Tirdzniecības klauzulu”, saskaņā ar kuru ASV Kongress (t. i., federālā vara) ir tiesīgs “noregulēt tirdzniecību ar ārzemju nācijām un starp vairākām pavalstīm, un ar indiāņu ciltīm”.

Ohaio pavalstī dzīvojošais fermeris Filbērns attiecīgajā gadā bija izaudzējis vairāk kviešu, nekā atļāva likums, un viņam par šo pārprodukciju nācās maksāt soda naudu. Filbērns iebilda, ka viņa gadījumā šis sods bija antikonstitucionāls: kviešu graudu pārprodukciju viņš bija izlietojis tikai un vienīgi savas ģimenes un savu mājlopu uzturam; šie graudi nebija domāti ne tikai “tirdzniecībai starp pavalstīm”, bet arī tirdzniecībai vispār – pat ar vistuvākajiem kaimiņiem. Tātad Tirdzniecības klauzula nedarbojās; tātad federālais Kongress nemaz nebija kompetents regulēt viņa kviešu ražu, un šā likuma piemērošana viņa gadījumā bija antikonstitucionāla. Pirmajā instancē Filbērnam izdevās uzvarēt, bet tad lieta nonāca ASV AT, – un tur diemžēl viņam nebija nekādu izredžu. Kā jau teicu iepriekš, astoņi no deviņiem AT tiesnešiem tobrīd bija F. D. Rūzvelta iecelti (izvirzīti); turklāt ASV pēc japāņu uzlidojuma Pērlhārborai bija tikko iesaistījusies Otrajā Pasaules karā un ASV prezidentam bija politiski nepieciešamas paplašinātas pilnvaras karalaika ekonomikas regulēšanai.

AT savā spriedumā nosprieda par ļaunu Filbērnam un par labu federālo varas iestāžu tiesībām piemērot Tirdzniecības klauzulu pat šādos gadījumos. Vienkāršoti rezumējot, AT motivācija bija šāda: pat ja Filbērns visu savu labības pārprodukciju patērē pats, viņš patērē kaut ko tādu, ko viņam citādi nāktos pirkt no citiem. Nepērkot kviešus no citiem, viņš ietekmē tirdzniecību pavalstī – un, pastarpināti, arī ekonomisko līdzsvaru tirdzniecībā starp pavalstīm. Tātad Tirdzniecības klauzula ir piemērojama arī šādā gadījumā un Kongress drīkst regulēt arī to.[12] Relatīvi nesen, 2005. gadā, AT atkal pielietoja Wickard v. Filburn lietai līdzīgu motivāciju, lai apstiprinātu federālās varas pilnvaras saukt pie kriminālatbildības personas, kuras audzē mājās marihuānu savai personīgajai lietošanai medicīniskos nolūkos. AT tiesnešu vairākuma ieskatā mājās audzēta marihuāna konkurējot ar pavalstu starpā prettiesiskā apritē esošo marihuānu tādā ziņā, ka audzētājs un lietotājs to nenopērkot.[13]

Nav jābūt juristam, lai saprastu, cik šāda motivācija ir absurda, ekstrēmi samākslota un intelektuāli negodīga (vienkāršā valodā sakot, “aiz ausīm pievilkta”); neviens ar veselo saprātu apveltīts cilvēks Tirdzniecības klauzulu tā nekad neinterpretētu. Ja to iztulko šādi, tad jāsecina, ka “tirdzniecību starp pavalstīm” pastarpināti var ietekmēt pilnīgi jebkas, un tātad federālais Kongress ir tiesīgs pieņemt likumu par jebko, – skaidrā pretrunā ar Konstitūcijā paredzētajiem federatīvas valsts darbības principiem. Konstitūcijas autori bija skaidri vēlējušies ierobežot federālā Kongresa pilnvaras, bet tagad sanāk, ka šīm pilnvarām nekādu robežu nav…

§ 13. Patvaļīgi teleoloģiskā motivācija un infantilais voluntārisms. – Iepriekš aprakstīto motivāciju sauc par “teleoloģisku” (no sengrieķu vārda τέλος – ‘mērķis’): tiesai jau iepriekš ir “uzstādījums” uz konkrēta iznākuma sasniegšanu, un motivācija tiek pieskaņota šim rezultātam. Šeit gan būsim godīgi: īstenībā jebkura tiesa vienmēr spriež teleoloģiski – arī pie mums Latvijā! Kad jūs lasāt, piemēram, jebkuras rajona tiesas spriedumu kādā zemes strīdā vai krimināllietā par zādzību, ir jāsaprot, ka šā sprieduma struktūra neatbilst reālajai domu gaitai tiesnešu galvās. Lietas iznākums (“zeme pienākas Jānim” vai “Pēteris ir vainīgs zādzībā”) tiek galīgi noteikts tiesnešu apspriedes laikā, un sirdsapziņa, emocijas un intuīcija šeit mēdz spēlēt gandrīz tādu pašu lomu, kā racionāla juridiska spriešana. Precīzie, rakstveidā izpaustie sprieduma motīvi tiek noformulēti, salikti un sakārtoti jau vēlāk, sprieduma rakstīšanas gaitā. To varētu vismaz daļēji salīdzināt ar matemātiska uzdevuma risināšanu: skolēns jau iepriekš ir paskatījies atbilžu sadaļu mācību grāmatas beigās, zina, kāds ir pareizais risinājums, – taču uz papīra līdz šim risinājumam tik un tā nonāk ar attiecīgo formulu un starprezultātu starpniecību.

Taču Wickard v. Filburn un līdzīgu spriedumu problēma ir tā, ka “uzdevuma” risinājumu nosaka klaji ideoloģiski vai oportūnistiski apsvērumi; savukārt formulas un starprezultāti tiek pievilkti, grozīti un šķobīti pēc patikas, nemaz nerūpējoties par to, lai motivācija būtu loģiska un pārliecinoša. Vienkāršoti sakot: “Ja mums ir politiski vai ideoloģiski izdevīgi panākt noteiktu lietas risinājumu, tad mēs to arī panāksim par katru cenu, – lai kādas nejēdzības mums tādēļ būtu jāsaraksta spriedumā!” Tādēļ es nosauktu šādu tiesas spriešanas veidu precīzākā terminā: par “patvaļīgi teleoloģisku” motivāciju.

Gudrs, vieds, profesionāli un morāli nobriedis tiesnesis neuzskata sevi par visvarenu soģi, kurš spēj atrisināt jebkādu dzīves problēmu; viņš vienmēr ir reālists un apzinās gan savu pilnvaru, gan piemērojamo tiesību normu robežas. Diemžēl mūsdienu tiesas arvien biežāk spriež saskaņā ar šādu (acīmredzami defektīvu) siloģismu:

“Konstitūcija ir laba.
X, manuprāt, ir kaut kas labs.
Tātad Konstitūcija garantē X (vai tiesības uz X).”

Es pats šādu attieksmi saucu par “infantilu voluntārismu”, jo tas balstās tiesnešu subjektīvajās iegribās, – ļoti līdzīgi tam, kā spriež mazs bērns: “Ja es kaut ko ļoti gribu, tad es to varu un drīkstu!” Akadēmiskās un zinātniskās publikācijās šādu ideoloģizētu tiesas spriešanu sauc par tiesas aktīvismu.

Protams, ka kreisi “progresīvajā” domāšanā aborts neapšaubāmi ir kaut kas labs (“sievietes tiesības izvēlēties”, “cīņa ar patriarhātu”, “nevēlamāiebrucēja un parazīta padzīšana no sievietes dzemdes”, u. tml.). Tātad – pēc “progresīvo” juristu domām – “tiesības uz abortu” bija obligāti jāielasa ASV Konstitūcijā. Kā tas notika un ko šajā ziņā maina nupat pasludinātais spriedums, aplūkosim raksta otrajā daļā.

[1]County of Riverside v. McLaughlin, 500 U.S. 44 (1991), Scalia, J., dissenting, at pp. 59–60.

[2]Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization 597 U.S. ___ (2022). Pilns sprieduma teksts kopā ar kopsavilkumu ir pieejams šeit: https://www.supremecourt.gov/opinions/21pdf/19-1392_6j37.pdf.

[3] Skat., piemēram, Devin Dwyer, Libby Cathey. Chief Justice Roberts responds to leaked Supreme Court draft opinion. ABC News, 03.05.2022. Pieejams pēc saites: https://abcnews.go.com/Politics/chief-justice-roberts-responds-leaked-supreme-court-draft/story?id=84468850.

[4] Skat., piemēram, J.P. Mauro, “Over 40 attacks on churches and pregnancy centers as Supreme Court ruling looms“. Aleteia, 15.06.2022. Pieejams pēc saites: https://aleteia.org/2022/06/15/over-40-attacks-on-churches-and-pregnancy-centers-as-supreme-court-ruling-looms.

[5] Skat., piemēram, Jan Wolfe, “Man Charged With Attempting to Assassinate Justice Brett Kavanaugh”.The Wall Street Journal, 16.05.2022. Pieejams pēc saites: https://www.wsj.com/articles/man-arrested-over-threat-to-kill-justice-brett-kavanaugh-faces-new-charge-11655392092.

[6] Skat., piemēram, ASV AT spriedumus lietas: Payne v. Tennessee, 501 U.S. 808 (1991), at pp. 827-828, un Kimble v. Marvel Entertainment, LLC, 576 U.S. 446 (2015), at p. 446.

[7] Neil Gorsuch, A Republic If You Can Keep It. New York City: Crown Forum, 2019, p. 217.

[8]Burnet v. Coronado Oil & Gas Co., 285 U.S. 393 (1932), Brandeis, J., dissenting, at p. 406.

[9]Plessy v. Ferguson, 163 U.S. 537 (1896).

[10]Brown v. Board of Education of Topeka, 347 U.S. 483 (1954).

[11]Marbury v. Madison, 5 U.S. 137 (1803).

[12]Wickard v. Filburn, 317 U.S. 111 (1942).

[13]Gonzales v. Raich, 545 U.S. 1 (2005).

﹤strong﹥Spriedums Amerikas “abortu lietā”. 2. daļa. Ko tieši nosprieda Augstākā tiesa?﹤/strong﹥

Raksta pirmo daļu lasiet šeit: telos.lv/spriedums-abortu-lieta-1

Gan amerikāņu, gan citu tautu prese šajās dienās aktīvi apspriež Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas (turpmāk – “ASV AT”) 2022. gada 24. jūnijā pasludināto spriedumu lietā Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization jeb, kā to bieži formulē žurnālisti, kārtējā “abortu lietā”.[1]Pretēji tam, ko nepatiesi apgalvo dažādi dezinformatori presē un sociālajos tīklos, šis spriedums neaizliedz abortus visā ASV teritorijā. Ar šo spriedumu tiek vienkārši atzīts, ka ASV federālā konstitūcija nekādas “tiesības uz abortu” negarantē un līdz ar to šis jautājums atrodas atsevišķu pavalstu jeb štatu, nevis federālās varas iestāžu kompetencē.

Šā raksta pirmajā daļā jau sniedzu latviešu lasītājam vispārēju ieskatu par ASV AT uzbūvi un darbību, spriedumu struktūru un ideoloģiskajām tendencēm šajos spriedumos, – vismaz tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams “abortu lietu” izpratnei. Pirmo daļu pabeidzu ar atziņu, ka “tiesības uz abortu” ir vienas no kreisi progresīvās ideoloģijas “jājamzirdziņiem”, – un tātad progresīvie amerikāņu juristi vienkārši nevarēja necīnīties par to ielasīšanu ASV Konstitūcijā. Tagad paraudzīsimies, kā tas notika un ko šajā ziņā ir izmainījis nupat pasludinātais spriedums.

IV Svarīgas teorētiskas piebildes

§ 14. ASV AT izskatāmais pamatjautājums. – Pretēji tam, ko savas nekompetences dēļ mēdz apgalvot daudzi žurnālisti un citi komentētāji, ASV AT (un, pirms tās, zemākā līmeņa federālās tiesas) nesaka vienkārši: “aborts ir katras sievietes pamattiesības” vai arī: “aborts ir nedzimuša bērna slepkavība, kas ir jāaizliedz”. Pamatjautājums, uz kuru šai tiesai ir jāatbild, ir sarežģītāks un tehniskāks. Atcerēsimies: ASV ir federatīva republika, kurā lielākā daļa valsts kompetenču ir un paliek atsevišķu pavalstu (nevis federācijas) ziņā. Lai gan pavalstu un federācijas kompetences ir nodalītas, pastāv divi svarīgi izņēmumi.

(1) Pirmkārt, ja ASV Tiesību bils (Bill of Rights – t. i., federālās Konstitūcijas pirmie desmit labojumi, kas ir pievienoti Konstitūcijas beigās kā pielikumi) garantē privātpersonām noteiktas pamattiesības, tad šīs garantijas ir saistošas arī pavalstīm viņu attiecīgo kompetenču jomās – pat tad, ja formāli attiecīgās normas teksts attiecas tikai uz federālo varu. Piemēram, Pirmais labojums nosaka: “Kongress nedrīkst pieņemt likumus, kas iedibina kādu reliģiju vai aizliedz tās brīvu piekopšanu, vai ierobežo vārda vai preses brīvību, vai cilvēku tiesības mierīgi pulcēties un vērsties pie valdības ar petīcijām par ļaunprātību novēršanu.” Pat ja formāli šī norma ir adresēta tikai ASV Kongresam kā likumdevējam (“Kongress nedrīkst pieņemt likumus…”), AT ir nospriedusi, ka tā saista arī pavalstis; šo principu ASV konstitucionālajās tiesībās sauc par “inkorporācijas doktrīnu”.[2] Sabiedriskās kārtības un drošības aizsardzība ir pavalstu kompetencē, – taču, pieņemot likumus un lēmumus šajā jomā, arī pavalsts nedrīkst pārkāpt ASV Konstitūcijas Pirmajā labojumā noteiktās tiesības uz vārda brīvību un nesamērīgi ierobežot politisku viedokļu paušanu sabiedriskās vietās, – pat ja konkrētais viedoklis iedzīvotāju vairākumam šķiet ekstrēms un nepieņemams.[3]

Turklāt Tiesību bils satur arī Devīto labojumu, uz kuru amerikāņu tiesas mēdz atsaukties pamattiesību lietās. Tas skan šādi:
“Noteiktu tiesību uzskaitījums Konstitūcijā nevar tikt iztulkots kā citu tautai paliekošo tiesību noliegums vai noniecinājums”.

(2) Otrkārt, ASV Konstitūcijas Četrpadsmitā labojuma pirmais pants nosaka:
“Visas personas, kas ir dzimušas vai naturalizētas Savienotajās Valstīs un atrodas to jurisdikcijā, ir Savienoto Valstu pilsoņi un tās pavalsts pilsoņi, kurā viņas dzīvo. Neviena pavalsts nedrīkst izdot vai piemērot likumus, kas ierobežo Savienoto Valstu pilsoņu privilēģijas un imunitātes; tāpat neviena pavalsts nedrīkst atņemt nevienam cilvēkam dzīvību, brīvību vai īpašumu bez pienācīga tiesas procesa, kā arī atteikt nevienam tās jurisdikcijā esošam cilvēkam vienlīdzīgu likuma aizsardzību.”

Uzmanīgi izlasot šā panta otro teikumu, kļūst skaidrs, ka tā adresāti tiešos un skaidros vārdos ir atsevišķās pavalstis. Četrpadsmitais labojums tika pieņemts 1868. gadā, pēc Amerikas Pilsoņu kara beigām, un tā mērķis bija noregulēt Dienvidu pavalstīs dzīvojošo bijušo melnādaino vergu tiesisko statusu un garantēt viņiem līdztiesību ar pārējiem pilsoņiem. Taču ASV AT spriedumi (it īpaši 20. gadsimta gaitā) ir izpletuši šīs normas tvērumu līdz patiesi neticamiem apmēriem, ielasot tajā dažnedažādas pamattiesības. Jau 19. gadsimta beigās AT sāka interpretēt minēto teikumu nevis kā vienkāršu, tīri procesuālu taisnīgas tiesas garantiju, bet kā atsevišķu materiālu tiesību avotu. Tātad, citiem vārdiem sakot, nevis vienkārši “nevienam nedrīkst atņemt šīs tiesības bez tiesas procesa”, bet “nevienam nedrīkst atņemt šīs tiesības vispār”.[4] Jāpiebilst, ka vēl šobaltdien šāda interpretācija nav uzskatāma par pilnīgi pieņemtu, jo ir tiesneši, kas tai principiāli nepiekrīt.[5]

Līdz ar to trīs pamatjautājumi, – jeb, precīzāk sakot, viena un tā paša pamatjautājuma trīs aspekti – uz kuriem ir jāatbild ASV AT, ir šādi:

(1) Vai konkrētās tiesības ir garantētas ASV Konstitūcijā (ieskaitot tās labojumus)?

– un tātad:

(2) Vai ASV federālās varas iestādes (ieskaitot pašu AT) ir kompetentas nodrošināt šo tiesību garantiju (t. i., vienkāršoti sakot, vispār iejaukties šajā jomā)?

Ja konkrētās tiesības ASV federālajā Konstitūcijā nav garantētas, tad lemt un spriest par tām ir tiesīgas tikai pavalstu, nevis federālās iestādes (ASV prezidents, Kongress vai AT). Un tikai tad, ja atbilde uz pirmo (un tātad arī otro) jautājumu ir apstiprinoša, AT var izskatīt trešo jautājumu:

(3) Kāds ir šo konkrēto tiesību tvērums jeb satura robežas?

§ 15. Tiesību tradīcijas un “krēslas zona”. – Pirmais no nupat minētajiem jautājumiem – vai konkrētās tiesības ir garantētas ASV Konstitūcijā? – šķiet vienkāršs, taču praksē tas tā nebūt nav. Par tām tiesībām, kas ir tieši minētas Tiesību bilā, šaubu nav. Bet par citām tiesībām? Ir skaidrs, ka Četrpadsmitajā labojumā lietotais vārds “brīvība” (liberty – angļu val.) apzīmē kaut ko daudz plašāku par vienkāršu ķermenisko brīvību (freedom), kas ir pretstats, piemēram, verdzībai vai ieslodzījumam. Bet kas tad ietilpst šajā “brīvībā”? AT spriedumos faktiski ir redzamas divas paralēlas tendences.

(1) Pirmkārt, ASV AT ir atzinusi, ka Četrpadsmitais labojums patiešām aizsargā arī Konstitūcijā tieši neminētas tiesības, – bet tikai tādas, kas ir “dziļi iesakņotas šīs [amerikāņu] nācijas vēsturē un tradīcijās”, “tik ļoti iesakņotas mūsu tautas tradīcijās un apziņā, ka tas padara šīs tiesības par fundamentālām”, “piederīgas pie [amerikāniskās] “sakārtotās brīvības” [ordered liberty] koncepcijas” un, visbeidzot, tādas, kuru atcelšanas gadījumā “nedz brīvība, nedz taisnīgums vairs nepastāvētu”.[6] Šāds risinājums, manuprāt, ir saprātīgs, pārliecinošs un Konstitūcijas garam atbilstošs.

(2) Otrkārt, kopš 1965. gada ASV AT arvien biežāk ir pielietojusi cita veida argumentāciju, kas balstās uz t. s. “krēslas zonas tiesību” (penumbral rights – angļu val.) teoriju. Šīs teorijas piekritēji uzskata, ka, ja dažādas pamattiesības sagrupēt “gaismas joslā” (Konstitūcijā skaidri garantētās tiesības) un “tumsas joslā” (Konstitūcijā negarantētās tiesības), tad pa vidu starp abām joslām palikšot “krēslas zona” (penumbra), kurā viltīgi “slēpjoties” vēl dažādas citas pamattiesības. AT uzdevums ir šīs tiesības “izvilkt gaismā” un pierādīt, kādēļ tās, par spīti visam, tomēr ir garantētas Konstitūcijā, – un tātad pati AT ir pilnvarota tās piemērot un uzspiest pavalstīm.[7] Lai gan pats izteiciens “krēslas zonas tiesības” bija zināms jau sen, reālu spēku un popularitāti tas ieguva 1965. gadā, kad tiesnešu vairākums lietā Griswold v. Connecticut ielasīja Četrpadsmitajā labojumā īpašas, atsevišķas un ārkārtīgi plašas “tiesības uz privātumu” (right to privacy – angļu val.).[8] Kopš tā laika AT ir bieži izmantojusi “krēslas zonas” teoriju un “tiesību uz privātumu” jēdzienu, lai ielasītu ASV Konstitūcijā dažādus brīnumus – piemēram, visām pavalstīm saistošas “tiesības uz viendzimuma laulības reģistrēšanu”.[9]

V Līdzšinējie AT spriedumi “abortu lietās”

§ 16. Lietas Roe v. Wade priekšvēsture. – Abortu legalizācija tika uzspiesta visām ASV pavalstīm ar AT 1973. gada spriedumu lietā Roe v. Wade – vienu no slavenākajiem šīs tiesas spriedumiem (“slavenākajiem” – protams, gan pozitīvā, gan negatīvā nozīmē, atkarībā no komentētāja nostājas).

Lietas galvenā “varone” bija Teksasā dzīvojoša, divdesmit vienu gadu veca mazturīga šķīrusies sieviete vārdā Norma Makkorvija (Norma McCorvey), kas tiesas materiālos figurēja kā Jane Roe. Tā ir ierasta amerikāņu tiesu prakse: ja personai ir piešķirta anonimitāte vai viņas uzvārds nav zināms, tad viņu apzīmē ar pseidonīmu (Jane Roe, John Doe, Mary Moe vai tml.). Kad Makkorvija trešo reizi bija stāvoklī, ar viņu sazinājās divas advokātes – feministes un “abortu tiesību” aktīvistes –, kuras pārliecināja viņu, ka sievietei ir jābūt tiesībām uz abortu un pierunāja kļūt par pieteicēju federālajās tiesās. Pēc abu aktīvistu domām, Makkorvija šajā gadījumā bija ideāla pieteicēja, lai iežēlinātu tiesnešus un izraisītu viņos empātiju: baltā amerikāniete, maznodrošināta, no sociāli nelabvēlīgas vides, kārtējo reizi stāvoklī. Tātad viņa ar minēto advokāšu palīdzību vērsās federālajās tiesās ar lūgumu atzīt par antikonstitucionālu Teksasas pavalsts likumu, kas abortu aizliedza un noteica par to sodu (izņemot mātes dzīvībai draudošu briesmu gadījumā). Šāda veida tiesāšanos, lai caur tiesām sasniegtu vispārējus politiskus mērķus, sauc par “stratēģisko tiesvedību” (strategic litigation – angļu val.). Ļoti zīmīgi, ka pati Makkorvija nekādu abortu neveica, bet tiesāšanās laikā piedzimušo bērnu atdeva adopcijai.

§ 17. Spriedums lietā Roe v. Wade (1973). – Ko šajā lietā nosprieda ASV AT tiesnešu vairākums? Ja atmet dažādas nevajadzīgas detaļas un tikai juristus interesējošas nianses, tad sprieduma motivāciju var rezumēt šādi. Sākumā AT pievērsās vēsturiskam izklāstam, aplūkojot, kā uz nedzimuša bērna tiesisko statusu raudzījās antīkajā pasaulē, romiešu tiesībās, kristīgajā doktrīnā, anglosakšu vispārējo tiesību jeb Common Law tradīcijā, ASV tiesību vēsturē, utt. Šeit AT nonāca pie dīvaina secinājuma, ka 19. gadsimta garumā Common Law zemēs tiesiska pieeja abortam esot bijusi daudz brīvāka, nekā lietas izskatīšanas brīdī (pie šā momenta mēs vēl atgriezīsimies).

Tad tiesnešu vairākums pasludināja, ka iepriekš minētās “tiesības uz privātumu” ietver sevī “sievietes kvalificētas tiesības pārtraukt grūtniecību”. Šī atziņa tika pamatota ar šādiem vārdiem:

“Kaitējums, kuru pavalsts radītu grūtniecei, pilnībā atņemot viņai šo izvēli, ir acīmredzams. Runa var būt par specifisku un tiešu medicīniski diagnosticējamu kaitējumu. Kļūšana par māti vai papildu pēcnācēju piedzimšana var uzspiest sievietei stresa pilnu dzīvi un nākotni. Psiholoģisks kaitējums var būt nenovēršams. Bērna audzināšana var iedragāt garīgo un fizisko veselību. Visas ieinteresētās puses var tikt pakļautas arī draudiem un problēmām, kas ir saistītas ar negribētu bērnu, un pastāv bērna audzināšanas problēma ģimenē, kas nespēj – psiholoģiskā vai citādā ziņā – par viņu parūpēties. Citos gadījumos – kā, piemēram, šajā – var tikt iesaistītas arī papildus grūtības vientuļajām mātēm un joprojām pastāvošā stigma, kuru viņas cieš. Visus šos faktorus sieviete un viņas atbildīgais ārsts noteikti apsvērs konsultācijas laikā.” [10]

Līdz ar to, pēc toreizējo tiesnešu vairākuma domām, Četrpadsmitais labojums aizsargā grūtnieces tiesības uz abortu, un pavalstis nedrīkst to principiāli un vispārējā formā aizliegt (vai atļaut tikai mātes dzīvības potenciāla apdraudējuma gadījumā, kā tas bija noteikts apstrīdētajā Teksasas likumā). No otras puses, AT noraidīja pieteicējas advokāšu apgalvojumu, ka tiesības uz abortu esot absolūtas visā grūtniecības garumā un ka sievietei esot jāvar abortēt savu bērnu līdz pašam dzemdību brīdim, – turklāt jebkāda iemesla dēļ un ar jebkādiem līdzekļiem. AT tiesnešu vairākums atzina, ka pavalstīm var būt leģitīmas intereses aizsargāt gan sievietes veselību, gan “cilvēka dzīvības potenciālu” (potentiality of human life – angļu val.). Turklāt katra no šīm interesēm pieaug un kļūst svarīgāka, laikam ritot, jo tuvāk nāk paredzēto dzemdību brīdis. Šā jautājuma noregulēšanai AT sadalīja grūtniecību trijos trimestros (apmēram trīs mēnešu periodos) un noteica dažādus noteikumus katram no tām. Sprieduma oficiālais kopsavilkums (syllabus) tos rezumē šādi:

“(a) Periodā pirms pirmo triju mēnešu aptuvenajām beigām lēmums par abortu un tā veikšana ir jāatstāj grūtnieces ārstējošā ārsta medicīniskā vērtējuma ziņā.
(b) Periodā pēc pirmo triju mēnešu aptuvenajām beigām, pavalsts, īstenojot savu interesi aizsargāt mātes veselību, drīkst, ja to vēlas, regulēt aborta procedūru tādā veidā, kas ir saprātīgi saistīts ar mātes veselību.
(c) Periodā, kad auglis ir kļuvis dzīvotspējīgs, pavalsts, īstenojot savu interesi aizsargāt cilvēka dzīvības potenciālu, drīkst, ja to vēlas, regulēt vai pat aizliegt abortus, izņemot gadījumus, kad tas saskaņā ar atbilstošu medicīnas darbinieka vērtējumu ir nepieciešams mātes dzīvības vai veselības saglabāšanai.”

Teksasas pavalsti pārstāvošie advokāti argumentēja, ka cilvēka dzīvība sākoties ar ieņemšanas brīdi, un tādēļ Teksasa esot valstiski ieinteresēta nepieļaut abortu nevienā no grūtniecības stadijām. AT vairākums šo argumentu noraidīja, sakot, ka vārds “person” (“persona” jeb “cilvēks”) Četrpadsmitajā labojumā uz nedzimušu bērnu (embriju, augli) neattiecas. Tālāk sekoja šajā kontekstā no abortu aizstāvjiem bieži dzirdamais arguments:

“Mums nav jāatrisina sarežģītais jautājums par to, kad sākas dzīvība. Kad medicīnas, filozofijas un teoloģijas jomās izglītotie cilvēki nespēj sasniegt jebkādu konsensu, tiesu vara cilvēces zināšanu attīstības pašreizējā līmenī nav kompetenta spekulēt par iespējamo atbildi. Pietiek īsi atzīmēt plašu domu daudzveidību šajā tik ļoti jūtīgajā un sarežģītajā jautājumā.”[11]

Pat pieņemot, ka nupat pateiktais ir patiesība, veselais saprāts mums it kā saka priekšā: šim būtu jābūt argumentam par labu abortu jautājuma atstāšanai atsevišķu pavalstu ziņā, kas pēc definīcijas atrodas tuvāk tautai. Tomēr tiesnešu vairākumam nez kādēļ šķita otrādi; iemeslu mēs laikam nekad neuzzināsim, jo šis moments vairākuma viedokļa tekstā nekādi netiek pamatots. Beigās AT piebilda, ka pavalstis paliek brīvas atļaut veikt abortus tikai attiecīgajā pavalstī licencētajiem ārstiem un aizliegt to darīt visiem pārējiem.

Noslēgumā AT pasludināja apstrīdēto Teksasas likumu par antikonstitucionālu un spēkā neesošu. Spriedums tika pieņemts ar septiņu balsu vairākumu pret divām. Iepriekš minēto vairākuma viedokli parakstīja visi septiņi vairākuma locekļi, trīs no viņiem vēl pievienoja savas atsevišķās piekrītošās domas, bet divi tiesneši, kuri bija balsojuši “pret”, pievienoja atsevišķās nepiekrītošās domas.

Jāsaprot, ka spriedums lietā Roe v. Wade bija ārkārtīgi revolucionārs un radikāls akts, kas nebūt neatspoguļoja visām ASV pavalstīm kopīgu tendenci vai pavalstu vairākuma nostāju. Šā sprieduma pasludināšanas brīdī trīsdesmit pavalstīs no piecdesmit (tātad absolūtajā vairākumā) aborts bija aizliegts jebkurā grūtniecības stadijā, bet apmēram trešdaļā pavalstu iepriekšējos gados bija notikusi likumu liberalizācija lielākas aborta pieļaujamības virzienā. AT spriedums visas šīs tendences un atšķirības ar vienu vēzienu “aizslaucīja atkritumos” un uzspieda visai amerikāņu nācijai ārkārtīgi radikālu proabortu režīmu, kas joprojām ir viens no radikālākajiem visas pasaules mērogā. Pēc Roe v. Wade sprieduma pasludināšanas visu piecdesmit pavalstu likumi abortu jomā pēkšņi izrādījās antikonstitucionāli. Pavalstu likumdevēju – un tātad katras atsevišķas pavalsts pilsoņu – iespējas neatkarīgi regulēt abortu jautājumu un aizsargāt nedzimušu bērnu dzīvības tika “apcirptas” līdz minimumam.

§ 18. Sprieduma lietā Roe v. Wade kritika. – Uzreiz pēc sprieduma pasludināšanas abortu aizstāvji – ideoloģiskie aktīvisti – protams, svinēja uzvaru, taču profesionālo juristu reakcija bija daudz rezervētāka. Roe v. Wade vēsturiski ir viens no visvairāk kritizētajiem ASV AT spriedumiem, turklāt prāva daļa kritikas nāca no cilvēkiem, kuri paši principiāli aizstāvēja tiesības uz abortu. Jo jebkuram daudzmaz izglītotam un intelektuāli godīgam juristam (neatkarīgi no viņa personīgās attieksmes pret izskatāmo jautājumu), izlasot vairākuma domas, ir gribot negribot jāsecina: Roe v. Wade bija ļoti slikts spriedums ar vāju, nekvalitatīvu un nepārliecinošu motivāciju. Tas ir ļoti tipisks šā raksta pirmajā daļā aprakstītās patvaļīgi teleoloģiskas motivācijasun infantila voluntārisma piemērs: tiesnešu vairākums nevis godprātīgi piemēro Konstitūciju, bet gan ideoloģiskās pārliecības dēļ cenšas panākt noteiktu iznākumu, un šā mērķa sasniegšanai tiek “aiz ausīm” pievilkts juridiskais pamatojums.

Jau pašas AT tiesnesis Bairons Vaits (Byron White) savās atsevišķajās nepiekrītošajās domās rakstīja:
“Es neredzu Konstitūcijas tekstā vai vēsturē neko tādu, kas apstiprinātu Tiesas spriedumu. Tiesa vienkārši izveido un pasludina jaunas konstitucionālas tiesības grūtniecēm un, praktiski bez jebkāda autoritatīva pamatojuma šādai darbībai, piepilda šīs tiesības ar pietiekamu saturu, lai atceltu lielāko daļu pavalstīs spēkā esošo likumu abortu jomā. Gala iznākums ir tāds, ka piecdesmit pavalstu tautai un likumdevējām sapulcēm tiek konstitucionāli atņemtas tiesības izsvērt, no vienas puses, cilvēka augļa nepārtrauktās eksistences un attīstības svarīgumu, un no otras puses, dažādu seku kopumu, kas var iestāties sievietei. Šī ir rupja tiesu varas īstenošana. Varbūt Tiesa ir tiesīga darīt to, ko tā šodien izdarīja; taču, manuprāt, ar šo spriedumu tā neapdomīgi un ekstravaganti izmanto Konstitūcijas piešķirtās konstitucionālās kontroles pilnvaras.”[12]

Pazīstams un autoritatīvs amerikāņu jurists, Jeilas universitātes profesors Džons Harts Īlijs (John Hart Ely) paziņoja: ja viņš būtu politiķis un likumdevējas sapulces loceklis, viņš noteikti būtu nobalsojis par likumu, kura saturs atbilstu spriedumam lietā Roe v. Wade, – taču tiesai šādu spriedumu noteikti nevajadzētu pieņemt. Pēc Īlija domām, šis spriedums bija “ļoti slikts” un vispār nebija konstitucionālo tiesību sastāvdaļa.[13]

Džefrijs R. Stouns (Geoffrey R. Stone), kurš 1973. gadā bija AT tiesneša Viljama Brennana (William Brennan) klerks (tieslietu referents), vēlāk atzina: “Visi Augstākajā tiesā – visi tiesneši, visi klerki – zināja, ka tas ir “likumdošanas [spriedums]” vai “patvaļīgs” spriedums.”[14]

Edvards Lezeruss (Edward Lazarus), kurš strādāja par klerku pie sprieduma Roe v. Wade tiesnešu vairākuma viedokļa autora, tiesneša Harija Blekmana (Harry Blackmun), vēlāk rakstīja:
“No Konstitūcijas interpretācijas un tiesas spriešanas metodes viedokļa “Roe” [spriedums] robežojas ar neattaisnojamo. Saku to kā cilvēks, kurš pilnībā atbalsta [sievietes] tiesības izvēlēties; kurš tic, ka šādas tiesības ir pamatotas Konstitūcijā – bet citur, nekā “Roe” [spriedums] tās ievietoja, un kurš mīlēja “Roe” [sprieduma] autoru kā vectēvu.
[…]
Kāda tieši ir “Roe” [sprieduma] problēma? Manuprāt, problēma ir tā, ka tam ir ļoti mazs sakars ar konstitucionālajām tiesībām, kuras tas it kā interpretē. Konstitucionālām tiesībām uz privātumu, kas ir pietiekami plašas, lai iekļautu abortu, nav jēgpilna pamata Konstitūcijas tekstā, vēsturē vai precedentos, – vismaz tad, ja šos avotus godīgi apraksta un saprātīgi piemēro.”[15]

Sprieduma lietā Roe v. Wade kliedzoši patvaļīgais raksturs īpaši izpaudās grūtniecības sadalījumā trijos trimestros, kā arī neskaidrā “dzīvotspējības” kritērija ieviešanā. Kā to vēlāk norādīja vairāki AT tiesneši savās atsevišķajās domās kādā citā “abortu lietā”, nav īsti saprotams, no kurienes šāds lēmums bija nācis. Tas šķita patiešām “no zila gaisa pagrābts” un nevarēja būt leģitīms pamats grūtnieces un pavalsts attiecīgo interešu samērošanai.[16] Šāds sadalījums pēc definīcijas ir politisks, prudenciāls[17] lēmums, kuru varētu sagaidīt no likumdevēja – bet ne jau no tiesas.

§ 19. Spriedums lietā Planned Parenthood v. Casey (1992). – Jebkurš slikts tiesas spriedums rada vairāk problēmu, nekā atrisina, un ar spriedumu lietā Roe v. Wade bija tieši tāpat. Laikposmā starp 1973. un 1992. gadu ASV AT pasludināja veselu rindu dažādu spriedumu lietās par abortiem, piemērojot Roe v. Wade noteiktos standartus un vai nu pasludinot dažādus pavalstu likumus par nekonstitucionāliem, vai arī precizējot dažādu abortu regulējuma nianšu atbilstību ASV Konstitūcijai.[18]

Galu galā AT nācās Roe v. Wade lietā pasludinātos principus koriģēt, un tas notika 1992. gadā pasludinātajā spriedumā lietā Planned Parenthood v. Casey. Pirmais jautājums, uz kuru tiesnešiem bija jāatbild, bija principiāls: vai paturēt spēkā Roe v. Wade sprieduma pamatnormu, t. i., ka ASV Konstitūcijas Četrpadsmitais labojums aizsargā tiesības uz abortu “pirms augļa dzīvotspējas”? Ļoti zīmīgi, ka jau tad, 1992. gadā, veseli četri tiesneši no deviņiem iestājās par Roe v. Wade sprieduma pilnīgu atcelšanu. Divi AT locekļi, gluži otrādi, vēlējās pilnīgu šā sprieduma saglabāšanu. Savukārt triju atlikušo tiesnešu nostāja bija “radikāli centriska”. Viņi nepauda skaidru piekrišanu šā sprieduma motīviem; no viņu rakstveida viedokļa pat varēja noprast, ka vismaz viens no viņiem šaubījās par “tiesību uz abortu” esamību Konstitūcijā. Tomēr šie trīs tiesneši atsaucās uz šā raksta pirmajā daļā aprakstīto stare decisis principu, saskaņā ar kuru tiesai ir jārespektē iepriekšējās lietās taisītie spriedumi kā sev saistoši precedenti. Līdz ar to, viņuprāt, pat pieņemot, ka secinājums Roe v. Wade lietā bija aplams, tas bija jāpatur spēkā, – pretējā gadījumā tiktu apdraudēts tiesiskums un pašas AT cieņa. Otrās un trešās grupas tiesneši veidoja vairākumu (divi plus trīs), un viņu nostāja līdz ar to uzvarēja.

Lai gan AT atstāja spēkā Roe v. Wade sprieduma pamatnormu, tā tomēr pārskatīja un atcēla citus tā secinājumus (paradoksālā kārtā stare decisis princips tam netraucēja). Spriedums lietā Planned Parenthood v. Casey atmeta iepriekš noteikto “triju trimestru” shēmu un aizvietoja to ar citu kritēriju: pavalstīm tika aizliegts pieņemt jebkādas normas, kas uzliek “nepienācīgu slogu” (undue burden – angļu val.) – t. i., citiem vārdiem sakot, pārmērīgu šķērsli – sievietes tiesībām veikt abortu. Šeit diemžēl atkārtojās tā pati dubultā problēma, kas Roe lietā: pirmkārt, nebija skaidrs, no kurienes šis kritērijs ir ņemts; otrkārt, tiesneši nepaskaidroja, kāds slogs ir “pienācīgs” un kāds – “nepienācīgs”. Galu galā šis kritērijs izrādījās pavisam neskaidrs un izplūdis un vēl vairāk ierobežoja pavalstu iespēju jēgpilni regulēt abortu jomu.[19]

Trijiem tiesnešiem no pēdējās grupas, kuru tikko minēju, izrādījās izšķirošā balss, – kaut arī viņi bija mazākumā. Viņu kopējais rakstveida viedoklis saturēja diezgan pretenciozu deklarāciju: šie tiesneši pasludināja spriedumu lietā Planned Parenthood v. Casey par abortu konstitucionalitātes jautājuma galīgo atrisinājumu un aicināja Roe v. Wade sprieduma kritiķus un atbalstītājus, abortu piekritējus un noliedzējus “izbeigt savu nacionālā mēroga šķelšanos, akceptējot Konstitūcijā sakņoto kopējo mandātu”.[20] Šis uzsaukums paredzami cieta neveiksmi; ir ļoti nenopietni cerēt, ka vienkāršs kliedziens “Jautājums ir slēgts uz visiem laikiem!” attiecīgo jautājumu patiešām slēgs. Abortu tēma kā bija, tā palika ASV nāciju šķeļoša un nevajadzīgu spriedzi un konfliktus radoša.

Tāpat kā Roe v. Wade spriedumam, arī spriedumam lietā Planned Parenthood v. Casey sekoja vesela citu spriedumu virkne, kas pamatojās uz tā atziņām.[21] Jebkurā gadījumā, laikā no 1973. līdz 2022. gadam ASV valdīja tas, ko raksta pirmās daļas epigrāfā citētais AT tiesnesis Antonins Skalija asprātīgi nodēvēja par “Pax Roeana” (no vārda “Roe” un pēc analoģijas ar Pax Romana – apmēram 200 gadus ilgo relatīvā miera un stabilitātes periodu Romas impērijas vēsturē no Oktaviāna Augusta līdz Markam Aurēlijam).[22] Visu šo laiku AT spriedums lietā Roe v. Wade tika uzskatīts par tādu kā “superspriedumu” vai “svēto govi” – gandrīz vai kā ASV Konstitūcijas sastāvdaļu, – un ASV prezidenta izvirzītie AT tiesnešu kandidāti pirms apstiprināšanas tika pratināti un klaušināti Senāta Tieslietu komisijas sēdēs par viņu attieksmi pret šo konkrēto spriedumu. Atgādināšu, ka neomarksisti (ieskaitot ASV Demokrātu partijas vairākumu) uztver “tiesības uz abortu” kā kaut ko nevis vienkārši fundamentālu, bet burtiski svētu, un šo tiesību atzīšana viņu acīs ir salīdzināma ar reliģiskās ortodoksijas apliecinājumu.

VI 2022. gada spriedums un tā sekas

§ 20. Spriedums lietā Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization (2022): lietas izskatīšanas apstākļi. – Tiesneša Skalijas definētais un gandrīz pusgadsimtu ilgušais “Pax Roeana” režīms izbeidzās 2022. gada Jāņos – 24. jūnijā –, kad AT ar sešu balsu vairākumu pret trim atcēla spriedumus gan Roe v. Wade, gan Planned Parenthood v. Casey lietās, atteicās saskatīt “tiesību uz abortu” esamību ASV Konstitūcijā un atzina pavalstis par kompetentām izlemt šo jautājumu. Lietas pamatā bija 2018. gadā Misisipi pavalstī pieņemtais likums, kas aizliedz aborta veikšanu, sākot ar grūtniecības piecpadsmito nedēļu – tātad pirms vispārēji pieņemtās “dzīvotspējas” robežas (24 nedēļām); vienīgie pieļautie izņēmumi ir neatliekama medicīniska vajadzība vai smaga augļa deformācija. Bija skaidrs, ka, pielietojot esošo judikatūru, šāds ierobežojums būtu jāatzīst par antikonstitucionālu. Izgājusi cauri divām federālo tiesu instancēm, lieta nonāca AT, kas piekrita izskatīt to pēc būtības.

Kā jau tas bija paredzams, AT locekļu balsojums notika stingri pēc tiesnešu ideoloģiskajām “līnijām”. Pieci tiesneši, kas parakstīja Tiesas – t. i., vairākuma – viedokli, pieder pie “konservatīvās” tiesnešu “nometnes”, proti:
– vairākuma viedokļa autors Semjuels Alito (Samuel Alito), kuru izvirzīja prezidents Džordžs Bušs jaunākais (republikānis) 2005. gadā;
– Klarenss Tomass (Clarence Thomas), kuru izvirzīja prezidents Džordžs Bušs vecākais (republikānis) 1991. gadā;
– Nīls Gorsačs (Neil Gorsuch), kuru izvirzīja prezidents Donalds Tramps (republikānis) 2017. gadā;
– Brets Keveno (Brett Kavanaugh), kuru izvirzīja prezidents Donalds Tramps (republikānis) 2018. gadā;
– Emija Konija Bareta (Amy Coney Barrett), kuru izvirzīja prezidents Donalds Tramps (republikānis) 2020. gadā.

Tiesas priekšsēdētājs Džons Robertss (John Roberts) balsoja kopā ar vairākumu par lietas iznākumu, taču nepiekrita viņu rakstveida viedoklim (concurred in judgment – angļu val.). Viņu izvirzīja prezidents Džordžs Bušs jaunākais (republikānis) 2005. gadā, un viņš tiek raksturots kā “centrists”. Konservatīvo kritiķu starpā Robertsam ir stingri nostiprinājusies “oportūnista” un “mīksta bezmugurkaulnieka” reputācija.

Savukārt “pret” vairākuma viedokli balsoja trīs t. s. “liberālie” tiesneši:
– Stīvens Braiers (Stephen Breyer), kuru izvirzīja prezidents Bils Klintons (demokrāts) 1994. gadā;
– Sonja Sotomajora (Sonia Sotomayor), kuru izvirzīja prezidents Baraks Obama (demokrāts) 2009. gadā;
– Elena Keigena (Elena Kagan), kuru izvirzīja prezidents Baraks Obama (demokrāts) 2010. gadā.

Gaidot sprieduma pasludināšanu, es pats biju paredzējis tieši šādu tiesnešu balsu izkārtojumu, ar vienu vienīgu izņēmumu: nezināju, kurai pusei piesliesies Robertss. Tomēr arī bez Robertsa balss pieci tiesneši veidotu AT vairākumu (majority), nevis tikai vairumu (plurality), – un, kā jau skaidroju šā raksta pirmajā daļā, viņu kopējam viedoklim tik un tā būtu pilnvērtīga saistoša precedenta spēks.

§ 21. Spriedums lietā Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization (2022): sprieduma saturs. – Tiesnešu vairākuma viedoklis ir 79 lappuses garš (vai 108 lappuses, ja skaita kopā ar pielikumiem), taču pacentīšos to rezumēt tik īsi, cik iespējams. Kā jau vairākkārt uzsvēru, pamatjautājums šajā lietā bija šāds: vai ASV Konstitūcija garantē tiesības uz abortu? Un tātad – vai AT locekļu vairākums 1973. gadā lietā Roe v. Wade bija pareizi atbildējis uz šo jautājumu? Vairākums Dobbs lietā atbildēja ar skaidru “nē”.

Atgādināšu, ka Konstitūcijas Četrpadsmitais labojums aizliedz pavalstīm “atņemt […] brīvību […] bez pienācīga tiesas procesa”. Pat pieņemot, ka šis labojums var tikt interpretēts kā kaut kādu jaunu atsevišķu tiesību avots, tiesnešu vairākums atteicās ielasīt “brīvības” jēdzienā tiesības uz abortu. Šajā sakarā viņi īpaši brīdināja:
“Interpretējot, ko Četrpadsmitajā labojumā nozīmē “brīvība”, mums ir jāsargās no dabiskās cilvēciskās tieksmes sajaukt šā labojuma garantijas ar mūsu pašu kaismīgajiem viedokļiem par to, kāda brīvība būtu jābauda amerikāņiem. Tieši tādēļ Tiesa ilgu laiku ir bijusi “atturīga” tādu tiesību atzīšanā, kas nav minētas Konstitūcijā.”

Tas, ka aborts nav ne tieši, ne netieši minēts ne Tiesību bilā, nedz arī kaut kur citur ASV Konstitūcijā, ir neapstrīdams objektīvs fakts. Tātad vienīgais veids, kā šīs tiesības varētu ielasīt Četrpadsmitajā labojumā, būtu – pierādīt, ka šādas tiesības ir “dziļi iesakņotas amerikāņu nācijas vēsturē un tradīcijās” un pieder pie amerikāniskā “sakārtotās brīvības” jēdziena. Saskaņā ar vairākuma viedokli, tiesības uz abortu ļoti skaidri un neapšaubāmi tādas nav un nekad nav bijušas. Gluži otrādi: vēl dažus gadus pirms Roe v. Wade sprieduma neviena federālā vai pavalsts tiesa nebija atzinusi šādas “tiesības”. Arī tiesību zinātnieki savos akadēmiskajos rakstos un traktātos neko tamlīdzīgu nebija apgalvojuši. Vēl jo vairāk: pirms Roe v. Wade sprieduma pasludināšanas visas ASV pavalstis jau ilgu laiku principā atzina abortu par noziegumu. Šeit AT tiesnešu vairākums diezgan asi nokritizēja savus priekšgājējus, kuri 1973. gadā bija pamatojuši Roe v. Wade spriedumu ar aplamu, uz daļēji nepatiesiem faktiem balstītu vēsturisko analīzi. 1973. gadā vairākums apgalvoja, ka anglosakšu jeb Common Law tiesībās aborts tradicionāli nebija sodāms pirms brīža, kad grūtniece sajuta augļa kustības (quickening – angļu val.). Taču 2022. gadā vairākuma locekļi pierādīja, ka tā tas nebūt nebija: pat ja sākotnēji par kriminālnoziegumu patiešām tika atzīta augļa nodzīšana tikai vēlākā grūtniecības stadijā, sodāma tā daudzviet bija arī pirms tam – lai arī ar vieglākiem sodiem. Turklāt 19. gadsimta gaitā visās ASV pavalstīs bija vērojama skaidra tendence pastiprināt atbildību par abortu un atzīt to par kriminālnoziegumu jebkurā grūtniecības stadijā. 1868. gadā, Četrpadsmitā labojuma pieņemšanas brīdī, trīs ceturtdaļas no visām pavalstīm bija pasludinājušas abortu par noziedzīgu jebkurā brīdī. Tātad nekādas “tiesības uz abortu” amerikāņu tiesību tradīcijā nav “dziļi iesakņotas”.

Tāpat AT noraidīja mēģinājumu pasludināt abortus par vienu no “tiesību uz privātumu” aspektiem un tādējādi ielasīt tās Četrpadsmitajā labojumā pēc analoģijas ar tādiem AT agrāk izskatītiem jautājumiem, kā narkotiku vai kontracepcijas lietošana, nodarbošanās ar prostitūciju vai tml. Aborts no visiem šiem tematiem būtiski un radikāli atšķiras ar to, ka tas iznīcina, Roe v. Wade sprieduma vārdiem runājot, “cilvēka dzīvības potenciālu” (jeb, kā uzskata ļoti daudzi amerikāņi, “nedzimušu cilvēcisku būtni”). Nevienā no iepriekš minētajiem tematiem tik dziļa un kritiska morāla problēma nerodas.

Visbeidzot, AT pievērsās jautājumam par to, vai jau vairākkārt minētais stare decisis princips liek turēties pie precedentiem Roe v. Wade un Planned Parenthood v. Casey lietās un tos neatcelt, pat ja ir šaubas par to pamatotību. Pēc garas un detalizētas analīzes AT nonāca pie secinājuma, ka šīs konkrētās lietas apstākļos precedenta atcelšana un pretēja lēmuma pieņemšana būtu pilnīgi pamatota – kā AT jau daudzreiz savā vēsturē bija darījusi. Tiesnešu vairākums rakstīja:

““Stare decisis” doktrīna, uz kuru pamatojās izšķirošais [tiesnešu] viedoklis “Casey” lietā, neprasa bezgalīgu piekrišanu tiesu varas ļaunprātīgai izmantošanai “Roe” lietā. “Roe” [spriedums] bija kliedzoši aplams no paša sākuma. Tā motivācija bija ārkārtīgi vāja, un šim spriedumam bija graujošas sekas. Un tā vietā, lai panāktu abortu jautājuma galīgu noregulējumu nācijas līmenī, [spriedumi] “Roe” un “Casey” [lietās] tikai uzkurināja debates un padziļināja šķelšanos [sabiedrībā].

Ir pienācis laiks sekot Konstitūcijai un atdot abortu jautājumu tautas ievēlēto pārstāvju rokās. Abortu pieļaujamība un tai nosakāmie ierobežojumi ir izlemjami tā, kā tiek lemti svarīgākie jautājumi mūsu demokrātiskajā iekārtā: pilsoņiem mēģinot vienam otru pārliecināt un pēc tam balsojot. […] Tas ir tas, ko prasa Konstitūcija un tiesiskuma princips.
[…]
[…] Aborts ir dziļš morāls jautājums. Konstitūcija neaizliedz katras pavalsts pilsoņiem regulēt abortus vai tos aizliegt. [Spriedumi] “Roe” un “Casey” [lietās] ir uzurpējuši šīs pilnvaras. Mēs tagad šos spriedumus atceļam un atdodam šīs pilnvaras tautai un tās ievēlētajiem pārstāvjiem.”

Kā tas gandrīz vienmēr notiek šādas nozīmes lietās, vairāki tiesneši pievienoja spriedumam savas atsevišķās domas. Tiesneši Tomass un Keveno bija parakstījuši vairākuma viedokli, taču katrs no viņiem pievienoja arī savas piekrītošās domas, kurās izteica papildus apsvērumus par dažiem lietas aspektiem. Nocitēšu svarīgu fragmentu no Keveno viedokļa, kas, manuprāt, lieliski izskaidro lietas būtību:

“Šajā Tiesā izskatāmais jautājums […] nav politika abortu jomā vai abortu morālā pieļaujamība. Šajā Tiesā izskatāmais jautājums ir: ko par abortu saka Konstitūcija. Konstitūcija aborta jautājumā nenostājas nevienā pusē. Konstitūcijas teksts neatsaucas uz abortiem un tos nesatur. Patiešām, šī Tiesa ir nospriedusi, ka Konstitūcija aizsargā arī tieši neuzskaitītas tiesības, kas ir dziļi iesakņotas šīs nācijas vēsturē un tradīcijās un pieder pie sakārtotās brīvības jēdziena. Taču tiesības uz abortu Amerikas vēsturē un tradīcijās nav dziļi iesakņotas, kā Tiesa to šodien ir izsmeļoši izskaidrojusi.

Līdz ar to abortu jautājumā Konstitūcija ir nedz “par dzīvību” [pro-life], nedz “par izvēli” [pro-choice]. Konstitūcija ir neitrāla un atstāj šā jautājuma izlemšanu tautai un tās ievēlētajiem pārstāvjiem demokrātiskā procesā, pavalstīs vai Kongresā – tāpat, kā daudzos citos sarežģītos Amerikas sociālās un ekonomiskās politikas jautājumos, kas Konstitūcijā nav noregulēti.

Tā kā Konstitūcija abortu jautājumā ir neitrāla, arī šai Tiesai ir jābūt stingri neitrālai. Deviņiem neievēlētajiem šīs Tiesas locekļiem nav konstitucionālu pilnvaru iejaukties demokrātiskajā procesā un uzspiest abortu politiku – “par dzīvību” [pro-life], vai “par izvēli” [pro-choice] – visiem 330 miljoniem Savienoto Valstu iedzīvotāju.” [23]

AT priekšsēdētājs Robertss arī šeit palika uzticīgs savai “centrista” reputācijai: balsoja kopā ar vairākumu, taču vairākuma viedokļa motīviem nepievienojās. Viņaprāt, AT šajā konkrētajā lietā būtu varējusi paturēt spēkā precedentus lietās Roe v. Wade un Planned Parenthood v. Casey un vienlaikus tomēr atzīt apstrīdēto Misisipi pavalsts likumu par Konstitūcijai atbilstošu.[24] Savukārt trīs mazākumā palikušie “liberālie” tiesneši pievienoja spriedumam kopīgas nepiekrītošās domas. To saturs arī ir visai paredzams: abu iepriekšminēto precedentu aizstāvība, apgalvojumi par aborta lielāko drošību salīdzinot ar dzemdībām un traģiski emocionālā tonī ieturēta šausmināšanās par “sieviešu likteni” un par iespējamo citu “progresīvo” tiesību atcelšanu.[25]

§ 22. Spriedums lietā Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization (2022): sprieduma sekas. – Kā redzam, nupat pasludinātajā spriedumā nav absolūti nekā “ekstrēma” vai “radikāla”. AT viedokļa motivācija ir izsvērta, loģiska un metodoloģiski nevainojama, un tā pilnībā saskan ar ASV Konstitūcijas pamatā esošo federālisma ideju. Gluži otrādi: ekstrēms un radikāls bija spriedums lietā Roe v. Wade, kurā AT bija izmantojusi Konstitūciju ideoloģiskā aktīvisma nolūkos, darbojusies kā “superlikumdevējs” un tirāniskā veidā uzspiedusi savu “ultraprogresīvo” skatījumu visai amerikāņu nācijai. Tagad AT šo kļūdu ir beidzot labojusi.

Kā jau vairākkārt uzsvēru, spriedums Dobbs lietā nevis “aizliedz abortus visā ASV”, bet gan atzīst atsevišķu pavalstu kompetenci šīs jomas regulēšanā. Citiem vārdiem sakot, abortu jautājums tiek pārbīdīts no federācijas līmeņa uz pavalstu līmeni (kur tam vienmēr bija jābūt), un katras pavalsts tauta tagad varēs pati demokrātiskā ceļā šo jautājumu izlemt. Tas savukārt nozīmē divas lietas.

Pirmkārt, ir skaidrs, ka abortu ziņā pavalstu starpā turpmāk būs atšķirības: “konservatīvāk” noskaņotās pavalstis (piemēram, Alabama vai Teksasa) varēs abortus pilnīgi vai daļēji aizliegt, bet “liberālākās” (piemēram, Kalifornija vai Masačūsetsa) – atļaut pat vēl plašākos apmēros, nekā pašreiz. Un tas vienkārši godīgi atspoguļos gan dažādu ASV reģionu kulturālo dažādību, gan – diemžēl – arī amerikāņu nācijas pašreizējo ideoloģisko sašķeltību, nevis uzspiedīs visām pavalstīm vienotu mākslīgu standartu.

Otrkārt, gan abortu piekritējiem, gan to pretiniekiem tagad nāksies izcīnīt savu politisko cīņu ne vairs federālajā, bet gan pavalstu līmenī. Tas nozīmē, ka argumenti, ar kuriem viena un otra puse centīsies pārliecināt tautu un tiesnešus par savas nostājas pareizību, būs citi, nekā lietās Roe, Casey vai Dobbs lietotie. Strīdu pamatpriekšmets vairs nebūs par federālajā Konstitūcijā garantēto tiesību robežām, bet drīzāk par jautājuma būtību; paredzams, ka tas vairāk fokusēsies tieši uz nedzimuša bērna tiesību un tiesiskā statusa jautājumu.

Kā tas bija paredzams, sprieduma lietā Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization pasludināšana ir izraisījusi varenu histērijas un trakošanas cunami no kreiso puses – jeb, precīzāk sakot, pastiprinājusi trakošanas vilni, kurš bija sācies jau pēc vairākuma viedokļa projekta nopludināšanas 2. maijā. Trako ASV Demokrātu partijas locekļi (ieskaitot ASV prezidentu Džo Baidenu), trako kreisie aktīvisti, trako kreisā “meinstrīma” prese un slavenības… Šajā ziņā ir jākonstatē viens ļoti zīmīgs fakts: neviens no trakotājiem un kritizētājiem pagaidām nav mēģinājis kritizēt AT spriedumu pēc būtības, t. i., argumentēti pierādīt, kādēļ tas, viņuprāt, ir juridiski nepareizs. Tas ir saprotami, jo, kā tikko teicu, sprieduma motivācija ir izsvērta, loģiska, metodoloģiski nevainojama un Konstitūcijai atbilstoša. Protestētāju bezspēcīgā un bezjēdzīgā emocionālā klaigāšana būtībā ir kompliments AT tiesnešu vairākuma gudrībai.

Starp citu, ja runājam par tiesnešu vairākumu, tad šeit būtu vietā divkārša pateicība. Pirmkārt, pret bijušo ASV prezidentu Donaldu Trampu var izturēties dažādi, bet gribot negribot jāatzīst viņa fundamentālais pienesums: tieši viņš bija izvirzījis apstiprināšanai AT tiesnešu amatos veselus trīs juristus – Gorsaču, Keveno un Baretu – kuri kopā ar Tomasu un Alito nodrošināja vairākumu šajā lietā. Otrkārt, pieciem vairākuma locekļiem (nu labi, un arī Robertsam – lai jau viņam svētku noskaņā arī tiek) pienākas patiess apbrīns un pateicība par drosmi, jo viņi burtiski riskēja (un, iespējams, līdz mūža beigām riskēs) ar savām dzīvībām. Kā jau teicu raksta pirmajā daļā, šā gada 8. jūnijā netālu no tiesneša Keveno mājas tika aizturēts bruņots vīrietis, kurš tika apsūdzēts mēģinājumā tiesnesi noslepkavot.[26] Zinot kreisā spārna aktīvistu vispārējo morālo ainu un agresivitāti, neesmu pārliecināts, ka šis mēģinājums ir bijis pēdējais. Būdami gudri un viedi cilvēki, tiesneši noteikti apzinājās, ka, iespējams, par šo uzdrīkstēšanos nāksies samaksāt ar savām dzīvībām – un tomēr izsprieda lietu atbilstoši savai pārliecībai par tiesiskumu un taisnīgumu. Daudzu citu valstu augstāko un konstitucionālo tiesu tiesnešiem šajā ziņā būtu jāmācās no saviem amerikāņu kolēģiem.

§ 23. Kas būs tālāk? – Ko tagad var mēģināt darīt satracinātie ASV demokrāti (un, vispārīgi raugoties, abortu aizstāvji)? Te ir vairākas iespējas.

Viens no variantiem ir sagaidīt AT locekļu sastāva maiņu un tad kādā citā lietā abortu jautājumu no jauna “pārtiesāt”, faktiski atdzīvinot Roe v. Wade precedentu. Kā rāda tiesneša Keveno slepkavības mēģinājums, agresīvie ekstrēmisti var būt gatavi arī šādai rīcībai (es saprotu, ka tas skan baisi un šaušalīgi, taču, lūdzu, nenovērtēsim par zemu pat augsti civilizētu valstu spēju strauji degradēties un pārvērsties par “banānu republikām”). Ja tādā vai citādā veidā atbrīvotos viena vai vairāku “konservatīvo” AT locekļu vietas, tajās varētu salikt jaunus, “liberālus” tiesnešus. Šim variantam ir viens milzīgs trūkums: AT viedoklis lietā Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization ir tik spēcīgi un nevainojami motivēts, ka visi turpmākie mēģinājumi to atcelt būtu samāksloti un vāji argumentēti. Ja kāds reiz ir skaļi iekliedzies: “Karalis ir kails!” (kā Andersena pasakā), tad visi turpmākie stāsti par karaļa jaunā tērpa skaistumu vairs neskanēs pārliecinoši. Ja AT jaunajā sastāvā atceltu Dobbs spriedumu un atgrieztos pie iepriekšējā Roe režīma, visiem būtu simtprocentīgi skaidrs, ka tā ir vienkārša rupja spēka demonstrācija – vēl rupjāka un patvaļīgāka nekā Roe lietā. Un AT kā neatkarīgas un objektīvas tiesas reputācijai uz visiem laikiem pienāktu beigas.

Vēl viens variants ir tas, ko Demokrātu partijas politiķi apsver jau sen, proti, “Tiesas piebāšana” (court packing – angļu val.). Ko tas nozīmē? Kā redzējām raksta pirmajā daļā, ASV AT kopš 1869. gada sastāv no deviņiem tiesnešiem, – taču šis skaitlis nav noteikts Konstitūcijā, bet vienkāršā, Kongresa pieņemtā likumā. Tātad kāda no partijām (šajā gadījumā demokrāti), iegūstot vairākumu abās Kongresa palātās, varētu ar likumu palielināt AT tiesnešu amatu skaitu un jaunajos amatos iecelt “savējos”, tādējādi mainot spēku samēru šajā tiesā sev par labu. Problēma ir tā pati, kas iepriekšējā variantā: šāda rupja varas demonstrācija galīgi satriektu ASV AT kā neatkarīgas un objektīvas tiesas reputāciju. Kāda gan ir tiesas vērtība, ja to jebkurā brīdī var “piestūķēt” ar “saviem” tiesnešiem un panākt tādu rezultātu, kādu vēlas?

Ir arī citi varianti. Piemēram – un par to jau labu laiku tiek runāts –, demokrāti varētu mēģināt pieņemt Kongresā īpašu federālo likumu ar “abortu tiesību” garantijām. Šobrīd tas gan neizskatās reālistiski, ņemot vērā lielo amerikāņu nācijas un politiķu sašķeltību šajā konkrētajā jautājumā. Radikālākais variants, protams, būtu garantēt “tiesības uz abortu” ASV Konstitūcijā, pieņemot attiecīgu labojumu. Taču šāda iespēja ir daudz nereālistiskāka par iepriekšējo. Grozīt ASV Konstitūciju (t. i., precīzāk sakot, pievienot tai labojumu) ir ārkārtīgi grūti: lai šāds labojums stātos spēkā, tā projekts ir vispirms jāapstiprina vai nu divām trešdaļām katras Kongresa palātas locekļu, vai īpaši sasauktai nacionālai sapulcei, bet pēc tam vismaz trijām ceturtdaļām pavalstu tas ir jāratificē. Visā ASV vēsturē ir tikuši pieņemti un stājušies spēkā tikai 27 Konstitūcijas labojumi, turklāt desmit pirmos (tas ir tas pats jau iepriekš minētais ASV Tiesību bils) pieņēma kopā un vienlaicīgi. Trīs ceturtdaļas pavalstu aborta nostiprināšanai Konstitūcijā vismaz pagaidām noteikti nepiekristu.

Spriedums lietā Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization neapšaubāmi ir viens no svarīgākajiem ASV AT vēsturē. Viena no tā galvenajām atziņām, kuru būtu vērts iegaumēt arī citu valstu augstāko un konstitucionālo tiesu tiesnešiem, ir šāda: atcerieties, ka tiesa ir instruments tiesiskuma un taisnīguma nodrošināšanai, nevis jūsu privātais spēļu laukums.

[1]Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization 597 U.S. ___ (2022). Pilns sprieduma teksts kopā ar kopsavilkumu ir pieejams šeit: https://www.supremecourt.gov/opinions/21pdf/19-1392_6j37.pdf.

[2]Gitlow v. New York, 268 U.S. 652 (1925); Edwards v. South Carolina, 372 U.S. 229 (1963).

[3]R.A.V. v. St Paul,505 U.S. 377 (1992).

[4] Skat., piemēram (un daudzu citu spriedumu starpā) Allgeyer v. Louisiana, 169 U.S. 649 (1897) un Bolling v. Sharpe, 347 U.S. 497 (1954).

[5] Skat., piemēram, Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization 597 U.S. ___ (2022), Thomas, J., concurring.

[6]Washington v. Glucksberg, 521 U.S. 702 (1997), ar atsaucēm uz vairākiem citiem spriedumiem.

[7] Skat., piemēram, Henly Burr, ““Penumbra”: The Roots of a Legal Metaphor”. Hastings Constitutional Law Quarterly, Vol.15, 1987,pp. 81–100, vai J. Christopher Rideout, “Penumbral Thinking Revisited: Metaphor in Legal Argumentation”. Journal of the Association of Legal Writing Directors, Vol. 7, 2010, pp. 155–191.

[8]Griswold v. Connecticut, 381 U.S. 479 (1965).

[9]Obergefell v. Hodges, 576 U.S. 644 (2015).

[10]Roe v. Wade, 410 U.S. 113 (1973), at p. 153.

[11] Turpat, pp. 159-160.

[12] Šīs konkrētās atsevišķās domas bija pievienotas nevis pašam Roe v. Wade spriedumam, bet gan spriedumam ar to vienlaicīgi izskatītajā lietā Doe v. Bolton, – par šo pašu jautājumu, bet tikai Džordžijas pavalstī. Taču tam šajā gadījumā nav nozīmes, jo abas lietas būtībā bija identiskas un tiesneša Vaita domas tikpat labi attiecas arī uz Roe lietu. Skat. Doe v. Bolton, 410 U.S. 179 (1973), White, J., dissenting, at pp. 221-222.

[13] J.H. Ely, “The Wages of Crying Wolf: A Comment on Roe v. Wade”. Yale Law Journal, Vol. 82, 1973, pp. 920-949.

[14] Citēts pēc: Bob Woodward, “The Abortion Papers”.The Washington Post, 22 January 1989.

[15] Edward Lazarus, “The Lingering Problems With Roe v. Wade, and Why the Recent Senate Hearings on Michael McConnell’s Nomination Only Underlined Them”. FindLaw, 3 October 2002. Pieejams šeit: https://supreme.findlaw.com/legal-commentary/the-lingering-problems-with-roe-v-wade-and-why-the-recent-senate-hearings-on-michael-mcconnells-nomination-only-underlined-them.html

[16]City of Akron v. Akron Center for Reproductive Health, 462 U.S. 416 (1983), O’Connor, J., joined by White and Rehnquist, JJ., dissenting, at pp. 453-460.

[17] Par prudenciāla lēmuma jēdzienu skat. šā raksta pirmo daļu.

[18]Planned Parenthood of Central Missouri v. Danforth v. Danforth, 428 U.S. 52 (1976); Bellotti v. Baird, 428 U.S. 132 (1976); Colautti v. Franklin, 439 U.S. 379 (1979); Bellotti v. Baird II, 443 U.S. 622 (1979); H.L. v. Matheson, 450 U.S. 398 (1981); City of Akron v. Akron Center for Reproductive Health, 462 U.S. 416 (1983); Thornburgh v. American College of Obstetricians and Gynecologists, 476 U.S. 747 (1986), Webster v. Reproductive Health Services, 492 U.S. 490 (1989); Hodgson v. Minnesota, 497 U.S. 417 (1990); Ohio v. Akron Center for Reproductive Health, 497 U.S. 502 (1990).

[19]Planned Parenthood v. Casey, 505 U.S. 833 (1992).

[20] Turpat, pp. 866-867.

[21]Lambert v. Wicklund, 520 U.S. 292 (1997); Mazurek v. Armstrong,520 U.S. 968 (1997); Stenberg v. Carhart,530 U.S. 914 (2000); Ayotte v. Planned Parenthood of Northern New England, 546 U.S. 320 (2006); Gonzales v. Carhart,550 U.S. 124 (2007); Whole Woman’s Health v. Hellerstedt, 579 U.S. 582 (2016); Box v. Planned Parenthood of Indiana and Kentucky, Inc., 587 U.S. ___ (2019); June Medical Services, LLC v. Russo, 591 U.S. ___ (2020).

[22]Planned Parenthood v. Casey, 505 U.S. 833 (1992), Scalia, J., partly concurring in judgment and partly dissenting, joined by Rehnquist, C.J., and White and Thomas, J.J., at p. 996; Stenberg v. Carhart,530 U.S. 914 (2000), Scalia, J., dissenting, at p. 956.

[23]Dobbs v. Jackson Women’s Health Organization 597 U.S. ___ (2022), Kavanaugh, J., concurring.

[24] Turpat, Roberts, CJ., concurring in judgment.

[25] Turpat, Breyer, Sotomayor, and Kagan, JJ., dissenting.

[26] Skat., piemēram, Jan Wolfe, “Man Charged With Attempting to Assassinate Justice Brett Kavanaugh”.The Wall Street Journal, 16.05.2022. Pieejams pēc saites: https://www.wsj.com/articles/man-arrested-over-threat-to-kill-justice-brett-kavanaugh-faces-new-charge-11655392092.

Motociklistu vads

Motociklistu vads jaunos uzņem draudzīgi. Tā kā Kukibekam, Vincam, Gubičam un Gunāram ir motociklistu vadītāju apliecības, viņi ieskaitīti motociklistos. Kuki ir labsirdīgs vidēja auguma, stalts un skaists uzbeku jauneklis ar ogļmelniem, sprogainiem matiem – Kukibeks Aļimovs. Viņš beidzis vidusskolu un runā arī tadžiku valodā. Brālis esot kino režisors. Un ne reizi vien, kad tiks runāts par tikumības principiem austrumos, Kuki, dusmās acīm zvērojot, cieti noteiks, ka māsas apsmējēju viņš nogalinātu. Vincas ir no Lietuvas. Vincentas Labanauskas dzīvojis pie skaistā Trāķu ezera. Māsa strādā Trāķu aptiekā. Bet Gunārs latvietis. Gubičs savukārt ir no Krievijas. Viņš saka, ka latvietis ir tas pats, kas žīds. Kad Gunārs vaicā, kāpēc gan tā, Gubičs, it kā vainīgs juzdamies, noteic: “Bet tu neapvainojies.”

Gunārs ir nedaudz vecāks par citiem, jo pirms armijas gadu strādājis par sanitāru, studējis medicīnu un vēlāk strādājis televīzijas studijā par apgaismotāju, bet armijā tam nav nozīmes. Tomēr uz Gunāra tālāko dienestu, iespējams, tam bijusi izšķiroša nozīme. Vadu komandē jaunākais seržants Julo Vjartons – mierīgs un taisnīgs igauņu puisis ar biezām lūpām. Kārtību vadā nosaka arī citi viņa tautieši igauņi. Tie ir nosvērti un ātras rīcības puiši, kuru pavēles un aizrādījumi netiek apstrīdēti. Viņi piedzīvojuši notikumus Čehoslovākijā, kur piedalījies arī izlūkbataljons. Vecākais pēc gadiem ir kareivis – vēlāk jaunākais seržants – Uku Pildmaa. Viņš vislabāk pārzina motociklus. Jefreitors Helmuts Krims ir sakaru motociklists, kurš transportē ātri nogādājamus dokumentus. Juri Kidars ir bez pakāpes – ierindnieks. Viņam nav priekšā viena zoba, un šķiet, ka Juris it kā skumīgi smaida. Bet armijā zobus neliek. Savukārt no Rīgas ir nosvērts krievu puisis Anatolijs. Viņš pieprot sambo. Andris – no Tomes, bet Viesturs no Ogres. Arī Genādijs no Ogres puses. Tas ir laiks, kad Imanta Kalniņa koncerts Ogrē izraisa viļņošanos, bet Raimonds Pauls drīz sacerēs “Zilos linus”. Savukārt Elmārs ir no Rīgas. Puiši jaunos pieņem bez pretenzijām – kā savējos. Protams, jūtama igauņu stingrā roka.

Katram jaunajam tiek piešķirts motocikls ar blakusvāģi. Jaunajiem puišiem gandarījums, bet vēlāk izrādās, ka nekāda lielā braukšana ar tiem neiznāk. Vienīgi mācībās. Motocikli ir tā saucamās EMKAS ar divdesmit četru zirgspēku motoriem un horizontāli novietotiem cilindriem. Īpaši labu caurgājību nodrošina ar kardānu piedzenams blakusvāģa ritenis, ko var sabloķēt ar aizmugures riteni. Blakusvāģa priekšgalā ir speciāls vertikāls cilindrs, kur ievieto rokas ložmetēja balstu. Savukārt aizmugurē uz blakusvāģa horizontāli nostiprināts rezerves ritenis. Motocikli ir zaļgani brūnā aizsargkrāsā.

Dienas kārtība katrai rotai, vadu ieskaitot, tiek izplānota iepriekšējā nedēļā. Motociklistiem, ja tie neiet “narjadā” (vai nu apsardzes norīkojumā, vai saimnieciskajos darbos, vai par rotas dieninieku), diena paiet militāro transportlīdzekļu “parkā” (garāžā). Sākumā tas ir interesanti, jo katrs var apskatīt un izsēdēties uz sava motocikla. Bet tad vairs nav, ko darīt. Motocikli ar dīzeļdegvielā mērcētām lupatām tiek ne reizi vien pulēti līdz spīdumam. Pārbaudīts riepu spiediens un eļļas līmenis. Tas arī viss. Bet ārā no garāžām iet aizliegts. Visiem jābūt nodarbinātiem. Garāžas krēslā Andris un Viesturs atceras laiku Vidusāzijā, kur no daļas komandēti darbos. Milzīga netīrība. Nobeidzies ēzelis dienām guļ kišlaka (ciema) ielā. Brīnums, kā vietējie nesaslimst. Tā laiks tiek vadīts līdz pusdienām.

Vads ierindā vispirms dodas uz kazarmām, kur tālāk iekļaujas rotas sastāvā. Pa ceļam no “parka”, ja pretī nāk augstāks komandieris, vada komandieris Vjartons dod komandu un vads parādes solī atdod virsniekam godu, ko virsnieks atņem, pieliekot plaukstu sveicienam pie furažkas. Civilistam tā liktos nevajadzīga māžošanās, bet armijā – ikdiena. Nu rota iet pusdienās. Pēc pusdienām neilga atpūta, kāds dūms (Uku nepīpē) un atkal pie močiem. Pēc tam vakariņas, brīvais laiks, mazgāšanās un “atbojs” (naktsmiers).

Arī šī ir parka nedēļa. Igauņi darbnīcās jauc mocim blakusvāģa reduktoru. Laikam taču pieprot. Saruna rit igauniski, piesaucot “kurrat”, “raisk” un “kurrati putc” (velnu, sātanu un velna pežu). Bet jaunajiem tiek parādīts, kā pagatavot zābakiem pakavus, lai papēži nedilst. Tas ir vienkārši. Tiek sameklēta pietiekoši resna stieple, ko nocērt atbilstošā garumā. Stieples galus ar smagu āmuru saplacina. Tad pagriež par deviņdesmit grādiem un atkal saplacina, līdz stieples gali izveidoti kvadrātveidā. Tā, grozot un placinot, stieples gali noasinās. Kad tie ir gana asi, stiepli izliec atbilstoši papēža formai, bet asos galus atloka un iedzen papēdī naglu vietu caurumos. Pakavs gatavs. Tiesa, stieple pāris mēnešos nodilst. Stipri izturīgāki ir pakavi no ļoti cietajiem tanku sajūgu diskiem. Tos arī izveido atbilstošus papēžu formai ar koniskiem caurumiem skrūvju ievietošanai. Diemžēl tas būs vēlāk atbilstoši attiecībām ar ilgāk dienējušiem puišiem, kam pieejami tanku diski.

Gunāram priekšstats par igauņiem ir mainījies par simt astoņdesmit grādiem. Ja “graždankā” (civilajā dzīvē) viņam bija priekšstats par igauņiem kā par lēnīgiem (varbūt arī tūļīgiem) ļaudīm, tad armijā viņš redz šī priekšstata absolūto neatbilstību un maldīgumu. Tie ir ātri, precīzi, ļoti konkrēti zēni ar stingru mugurkaulu. Igauņiem grūti iekļauties krievu valodas apritē, jo valodā nav šņāceņu un līdzskaņu mīkstinājumu. Puiši vaicā, kāpēc latvieši viņus saucot par igauņiem. Igauņiem šķiet, ka arī citās valodās viņi būtu jāsauc par “ēstiem”. Turpinot par lamāšanos, jāteic, ka šajā ziņā nepārspējama ir krievu valoda, kuras lamuvārdu un izteicienu krājums ir milzīgs. “Speciālists” varētu aizpildīt ievērojamu laiku, neatkārtojoties. Gunārs negribot tajā ir iekļāvies, līdz saprot, ka tā nevar turpināt. Bet, lamāšanos aizstājot ar “johaidī”, kolēģiem rodas jautājums par šā vārda nozīmi, ko grūti izskaidrot. Tas varētu būt kaut kas līdzīgs krievu “jolki palki” (egļu koki) – faktiski vārds vārda pēc. Gadās arī, ka lietuvieši lamājas. Viņu teicieniem “asilu birka” (ēzeļa krāniņš) vai “bibi tavi aki” (krāniņš tev acī) latvieši netiek līdzi. Ja nu vienīgi teicienam “eik tu šikt” (ej tu d…t), ko latvieši lieto kā visaugstāko rupjības izpausmi. Kolēģi, uzzinājuši, ka tie ir spēcīgākie latviešu lamu vārdi, tikai nogroza galvas. (..)

Lai nokļūtu motociklu garāžā, jāiziet cauri KTP vārtiem un garām raķetnieku “parkiem”. Raķetes ir citai karaspēka daļai, kuras puiši izvietoti kazarmā vienu stāvu augstāk par speciālās izlūku rotas un saimniecības vada stāvu, vienlaikus divus stāvus augstāk par karantīnu stāvu. Raķetes palaiž no trīsasu smagajiem auto. Faktiski tās ir modernas “Kaķjušas” (reaktīvie mīnmetēji). Puiši stāsta, ka viena raķete maksājot milzu naudu – tik cik “Volga”. Bet vieglais auto “Volga” maksā deviņus tūkstošus rubļu. Un cik tādas neizšauj mācībās! Gunāram tas šķiet fantastiski – “Volgas” jau ir tikai valsts iestādēm vai slaveniem aktieriem kā Jurim Lejaskalnam.

Nākošajā nedēļā fiziskās nodarbības, ierindas mācība un – šautuve. Jaunajiem šķiet – nupat sāksies kaut kas interesants. Kad pienākusi šautuves diena, tiek atplombēta un atvērta ieroču istaba. Katrs no skapja paņem savu automātu, kas vertikāli ievietots speciālā statīvā. Paņem arī “magazīnu” (patronu aptveri), ko pievieno automātam, un aptveru somu. To pievieno siksnai. Un, protams, gāzmaskas maiss ar gāzmasku un filtru cilindru, un drēbes jostu, ar ko maisu uzkarina pie kreisā sāna krustām pār plecu, bet otra jostiņa ap vidukli, lai maiss nemētājas. Bez gāzmaskas nav domājami nekādi militāri pasākumi. Ar laiku mūžīgā gāzmaska visiem ir līdz kaklam.

BRDM rotu, kurā ietilpst motociklistu vads, komandē kapteinis Čerešņevs. Viņš ir pajauns cilvēks ar militāro izglītību. Kā vēlāk Gunāram nāksies izjust, viņš ne visai cieš baltiešus un Gunāru. Bet par to vēlāk. Rota nostādīta kolonā un ar automātiem uz pleca pa vadiem tiek izvesta no kazarmām. Beidzot jaunais kareivis pēc vairākiem mēnešiem ir ārpus kazarmām! Un pēc mirkļa atskan komanda: “Begom (skriešus)!” Izrādās, ka uz šautuvi jāskrien pāri laukiem. Cik tālu, neviens no jaunajiem pagaidām nezina. Automātus drīkst paņemt rokā. Pēc neilgas atpūtas soļiem atkal skriešus. Garām aizskrien vecākais leitnants Žabojevs no speciālās izlūku rotas – ļoti slaids, labsirdīgs, nosvērts vada komandieris ar skarbiem, bet ne visai izskatīgiem, iekritušiem sejas vaibstiem un palieliem vaigu kauliem. Jaunais kareivis nav skrējējs, un viņam trūkst elpas. Skriets jau labu laiku, un Gunārs palicis viens no pēdējiem. Kurš agrāk varēja iedomāties, ka būs tādas problēmas ar skriešanu? Trūkst elpas. Arī Valdis ir tepat. Bet viņš skrien un jokojas. Tātad palicis kompānijas dēļ, kaut gan zina, ka būs “ziepes”. Nu, lūk! Priekšā uz ciņa sēž rotas komandieris kapteinis Čerešņevs un virpina zariņu. Kaujas vadi ar to komandieriem – virsniekiem – aizskrējuši tālāk. Čerešņevs ir noskaities un, parādījis uz pauguru, kas atrodas puišiem aiz muguras kazarmu virzienā, dod komandu skriet atpakaļ, apiet pauguru un tad atkal uz šautuvi. Pirmais šaušanas prieks jau noplacis.

Beidzot klāt šautuve. Bet, izrādās, nekā. Galvenais esot mācēt pareizi sagatavoties šaušanai. Puišiem vairākas stundas jāguļas un jāceļas ar automātu, kā noteikts reglamentā. Sākumā šķiet, ka nekas nesanāks. Bet, kad lietuviešu jaunākais seržants parāda, sāk izdoties. Gunāram prātā nevarēja ienākt, ka, sagatavojoties šaušanai, jānoguļas, veicot zināmas, reglamentā noteiktas kustības. Vingrinājumu sauc “ļoža tri zarjažai!” (guļus trīs ielādē!). Bet, kad pēc laika tas ir apgūts, šķiet, kā gan citādi varētu būt. Negāzīsies taču gar zemi kā lupata. Vingrinājumā, kājās stāvot, automāts no labā pleca ar drošu labās rokas kustību, turot aiz siksnas augšgala, tiek strauji pārmests uz kreiso roku, bet no tās nodots labajā rokā ar laidni pie kājas. Lai gultos, jāsper solis uz priekšu, krītot uz kreisās rokas. Tad pagrieziens uz vēdera, atsviežot sāņus kreiso kāju tā, lai automāta turpinājums būtu labā kāja. Šāvējs atstutējas uz kreisā elkoņa un, neatbrīvojis drošinātāju, tēmē. Tas arī viss. Bet jāatkārto daudz reižu. Kad atskan komanda par atgriešanos kazarmās, visiem garastāvoklis uzlabojas, jo vēderā tukšums. Arī skriet vieglāk. Tā vairākas dienas. Pieci kilometri uz šautuvi ar nepatiku un skriešanas grūtībām. Pieci kilometri atpakaļ uz armijas pilsētiņu ar laimes sajūtu par pusdienām. Nebūtu ko žēloties, jo skriešana attīsta izturību. Tomēr – grūti.

Kad skriešana uz šautuvi beidzas, atkal fiziskie vingrinājumi un ierindas mācība. Šoreiz ar automātu. Arī tas jāprot, jo automāts nav pagale, ko var turēt rokās un pārvietoties ar to, kā pagadās. Vingrinājumi saistās ar automāta uzkāršanu plecā, nolikšanu pie kājas un pārvietošanos ierindā. Ar laiku viss “ieiet asinīs”, un automāts pats glīti uzlido plecā.

Komandieri devuši atļauju, un igauņi izved motociklistu vadu ārpus kazarmu teritorijas. Faktiski tas ir aizliegts, jo skaitās “samovoļnaja atlučka” (patvaļīga kazarmas teritorijas atstāšana). Diena paies, veicot izlūkošanas pamatu apguvi lauka apstākļos. Tiks norādīts mērķis, kas jāizlūko, un kareivim jāpiekļūst tam iespējami tuvu tā, lai “ienaidnieks” viņu nepamanītu. Tas, protams, notiks, lienot simtiem metru uz vēdera. Automāta siksna tiek aizāķēta aiz labās rokas īkšķa. Pa zemi tas slīd ar laidni tā, lai stobrs būtu virs plaukstas un aizslēgs ar drošinātāju pret debesīm. Tādā veidā automāts tiek vismazāk notašķīts un visvairāk pasargāts. Īsumā puišiem tiek atgādināti automātu raksturlielumi. Tie ir Kalašņikova projektētie un modernizētie AKM – “avtomat Kalašņikova moderņizirovanij” (Kalašņikova modernizētais automāts). Izrādās, iepriekš bijuši AK ar šaušanas ātrumu 1000 šāvieni minūtē. Bet AKM – 600 šāvieni minūtē. Tātad 10 šāvieni sekundē. Tēmēšanas attālums līdz 1000 metriem, bet ierastais šaušanas attālums, kādā tēmekļa plāksne uzstādīta ikdienas režīmā, – 300 metru. Lodes lidojuma attālums 3 kilometri. Jāšaujot krūtīs vai vēderā. Tā gūstams visdrošākais pretinieka izsišanas no ierindas rezultāts. Puišiem kaklā pakāpjas itin kā kamols. Tad tepat jau ir tā nāve un nāves mašīna.

Automātam nāk līdz trīs aptveres – katra 30 patronām. Viena pie automāta, bet divas aptveru somā pie brūnās jostas. Kad puiši ies kazarmu sardzē, aptveru soma ar 60 patronām nepatīkami “griezīs” jostas malu sānos. Bet šobrīd katram ir automāts ar vienu tukšu 30 patronu aptveri. Tā ir nedaudz izliekta ar lejas galu uz priekšu. Patronas lādē no augšas, un tās izvietojas pamīšus – viena pie vienas aptveres sieniņas, bet otra pie otras. Ielādējot atspere saspiežas. Šobrīd patronu nav. Tās dod tikai mācību laikā tieši pirms iziešanas uz uguns līnijas. Nu, jā, pār plecu pārmesta arī mūžīgā gāzmaskas lence ar gāzmasku pie sāniem. Tankistu rotā automātiem ir metāla, salokāma laidne, lai kareivji varētu “ielocīties” tankā. Viņu automāti nedaudz atgādina vācu mašīnpistoles. Vēl ir arī rokas ložmetēji RPK – “ručnoj puļemjot Kalašņikova” (Kalašņikova rokas ložmetējs), kam stobrs ir garāks nekā automātam un lielāks lodes sākuma ātrums, – tātad lielāka caursišanas spēja. Tam ir garāka aptvere – četrdesmit patronām – un atliecamas kājiņas stobra galā. Otrs ložmetēja aptveres veids ir līdzīgs masīvam, bet kompaktam diskam, kurā lādē septiņdesmit patronas un kurš ir smags. Visas aptveres derīgas kā automātam, tā ložmetējam – kara apstākļos savstarpēji aizstājamas. Automāta un rokas ložmetēja kalibrs ir 7,62 milimetri, kā trīslīniju karabīnei. Šobrīd vēl neviens nezina, ka vēlāk būs automāti ar mazāku kalibru un postošākām trāpījuma sekām.

Igauņi, to visu izstāstījuši, dod pavēli neredzami piekļūt attālam pauguram, uz kura “nostiprinājies” Juri Kidars un vēro, vai netuvojas “ienaidnieka izlūki”. Gunārs, pieliecies aizskrējis līdz tuvajam grāvim, sāk virzīties “po plastunski” (uz vēdera) paugura virzienā. Kas to būtu domājis, ka līst pa zemi ir tik grūti. Vieglāk jau būtu uz ceļiem, diemžēl “pretinieks” Juri var ieraudzīt. Puisis nedaudz atpūšas un tad kā vardulēns rāpjas tālāk. Vēders un krūtis zemē notašķās, bet mugura un kakls gurst. Arī tas nelaimīgais automāts un, jupis viņu, gāzmaska trinas gar sāniem. Gabalu nolīdis, viņš ir ne pa jokam noguris. Tad puisis atceras, ka viņam līdzi ir mazs, aizsargkrāsas izlūku periskopiņš, ko var pabīdīt pāri grāvja malai un apskatīties, kur paugurs un Juri. Re, kur sēž.

Diena ir galā. Bikses un krekls labi jāizžāvē un jāizberž netīrumu pēdas. Kad būs jau rāpots simtiem metru, fabrikā uz ceļiem uzšūtie ielāpi sadils un tos vienkārši noplēsīs. Tiks rīkota drēbju mazgāšanas diena pie tuvējā dīķa. Bet pēc pusgada, kad puišiem dos jaunu formu, jo vecās kalpošanas laiks notecējis, krekls būs saulē, vējā un sviedros tā ārdēts, ka, nedaudz stingrāk uz muguras pavelkot, tas viegli izirs.

Nākošā dienā apmācības mežā. Sākumā pārskrējieni. Viens kareivis skrien netālu līdz tuvākajam aizsegam, bet otrs, esot citā aizsegā, ar iedomātu “uguni” viņu “piesedz”. Tad skrien otrais garām pirmajam, kas “piesedz” otro. Un tā pārmaiņus kādu stundu. Pēc tam igauņi sadomā pārbaudīt jaunos puišus apstākļos, kad viņiem uzbrūk no “zasadas” (no slēpņa). Igauņi, Viesturs, Toļiks un Andris ieiet mežā un noslēpjas, bet jaunajiem jāiet pa taku. Jušana tāda savāda, kad tu nezini, kurā brīdī sekos uzbrukums. Varbūt arī fiziski ietekmēs. Bet nekas traks jau nenotiek. Puiši tiek atbruņoti, kas pats par sevi ir noziegums, jo, atbilstoši reglamentam, savu automātu citam nedrīkst dot. Bet nu atkal jāslēpjas jaunajiem. Vecie ies pa taku un centīsies tos atrast – saskatīt, vai jaunie pietiekoši labi nomaskējušies. Igauņi māca slēpnī laiviņas apgriezt ar sarkano zvaigznīti uz pakausi. Gunārs netic, ka tam ir kāda nozīme. Tomēr ir. Uku nāk pirmais un ierauga mežā sarkano zvaigznīti uz pieres. Jaunie izgāzušies. Drīz mācības jābeidz. Laiks apmācies.

Jaunajiem kareivjiem tiek aizrādīts, ka auti jātin pareizi. Pretējā gadījumā var būt noberztas kājas. Bet kareivis ar noberztām kājām ir valsts ienaidnieks, jo nespēj izpildīt kaujas uzdevumu. Tātad par noberztām kājām gaida sods. Izrādās, igauņiem ir saglabājusies agrāk noslēpta, neizšauta patrona. Viņi domā, ka jāpārbauda, cik resnam kokam lode iet cauri. Juri to ielādē automātā un bliež tuvējā eglē. Tomēr nekā. Lode ir kokā. Juri automātu rūpīgi iztīra, jo patronām ir stingra uzskaite. Atklājot, ka ar to šauts, būtu varenas nepatikšanas. Kur dabūta patrona? Otrajā stāvā, kur atrodas BRDM rota, pirms ieejas ir gaitenītis, kas ved uz virsnieku istabu. Kādreiz Juri tur iesaukuši divi rotas virsnieki un gribējuši par kādu pārkāpumu piekaut. Viņš turējies pretī, un nekas prātīgs nav sanācis. Šī istaba ir kā bīstams arguments. Ja uz to sauc, tad būs nepatikšanas – tikpat kā droši, ka piekaus. Labāk iztīrīt.

Karaspēka daļai, kā visām, ir šķēršļu josla. Tā ir tipveida un sastāv no grāvja ar dažādiem platumiem, kam, labi ieskrienoties, jāpārlec. Arī no labirinta un laipas, kas pacelta virs zemes apmēram cilvēka augstumā, un dēļu sienas, kas nedaudz augstāka par stāvošu cilvēku ar izstieptām rokām; tai jāmāk veikli tikt pāri. Vingrinājumus veic gan bez automāta, gan ar automātu. Sākumā viss iznāk lēnām. Vajag lielu ātrumu un apņemšanos, lai pārlēktu grāvim platākajā vietā.

Šķēršļu joslas sākumā cauruļu labirintā jāieķeras ar rokām vertikālajās metāla caurulēs, lai veiklāk pārvietotos no vienas ejas uz otru, bet uz laipas jāuzskrien pa slīpu dēli. Ja ātrums nav pietiekošs, augšā netikt. Kad esi ticis augšā, šķiet, ka nekad te nekas labs nesanāks, jo sprīdi platajai laipai ir pagrieziens, tad pārrāvums, un uz tās jānotur līdzsvars. Turklāt armijas zābaku zoles ir no cietas gumijas un saķere nav nekāda labā. Laipas galā jānolec. Bet dēļu siena šķiet vispār nepārvarama. Tomēr izrādās, ka tā nemaz nav. Kareivis iekaras sienas augšmalā un ar vēzienu aizāķē labās kājas zābaka papēdi aiz tās. Vēl neliela piepūle, un jau guli augšā pāri sienai ar galvu pa priekšu. Apgrieziens, un kājas atduras pie zemes. Uf! Nu tas viss jāveic lielākā ātrumā. Kad treniņos būs pavadīti vairāki mēneši, tiks uzrādīts jau pavisam labs skrējiena laiks.

Arī šodien motociklistu vads trenējas šķēršļu joslā. Jaunajiem kareivjiem sākumā viss notiek smagnēji. Gan ieskrējiena ātrums par mazu, lai pārlēktu platajam ierakumam, gan pietrūkst stabilitātes uz zigzagā izvietotajām brusu laipām stabu galos, gan jāapgūst veids, kā rokām aizķerties aiz dubultās dēļu sienas tālākās malas un ar vēzienu uzsviest augšā zābakoto kāju, to aizāķējot ar papēdi augšā virs sienas. Bez automāta vēl nekas, bet, kad tas uzkārts mugurā, viss kļūst sarežģītāk. It sevišķi pie sienas. Lai jaunie iemaņas apgūtu veiklāk, Andris un Viesturs stāv pie tās, parāda un palīdz puišiem iemācīties papēža aizāķēšanu augstāk par galvu. Kam galīgi neveicas, abi vecākie biedri palīdz tikt uz sienas. Trenējoties regulāri un paejot zināmam laikam, šķiet: kā gan sākumā tas varēja radīt problēmas? Vēl ir horizontālas trepes augstu virs zemes, kurās palecoties jāieķeras un, pārtverot vienu šķērsi pēc otra, jāvirzās uz priekšu.

Laiku pa laikam daļai jāpiedalās augstāka līmeņa boksa vai cīkstoņu sacensībās. Gunāra iesaukumā ir slaids puisis, sporta meistars boksā Treķjaks. Vēl BRDM rotā dien pusgadu agrāk iesaukts puisis no austrumu republikām, kas piedalās cīkstoņu sacensībās. Kādu pusgadu vēlāk viņiem piebiedrosies jauniesaukts puisis – sambists – no izlūku rotas.

BRDM rotai šodien “narjads” (norīkojums). Jaunie motociklisti norīkoti darbos virtuvē. Gunārs nozīmēts pie kartupeļu mizošanas. Tie vēl iepriekšējā gada – kraupjaini. Nepieciešamo kartupeļu daudzumu sver atbilstoši karavīru skaitam – neņemot vērā, ka vecajos kartupeļos mazāk pārtikai derīgās masas. Ēdnīcas galā pagrabā, kurā atrodas vācu laiku mizojamā mašīna, ir pašauri. Kartupeļus nomazgā un ieber cilindriskā trumulī, kurā tie trinas gar raupjām virsmām. Ūdens puto, un kartupeļi beidzot ir gatavi tīrīšanai ar nazi. Jāizgriež “acis” un zaļās vietas. Darba daudz, lai nomizotu visai daļai. Puiši strādā un runājas. Arī garais Maksis. Tā viņu sauc dēļ uzvārda Maksimovs. Maksis ir plecīgs, nedaudz salīcis, paskarbs krievu puisis ar garenu seju un raupjiem, nošļukušiem vaibstiem. Pēc skata lēnīgs, kustībās nosvērts lauku vīrs. Maksis ir vecāka iesaukuma. Gunārs viņu jau agrāk ievērojis, jo Maksis vairākas reizes ticis izsaukts daļas priekšā razvodu laikā un sēdināts “gubā” (“gaupt vahta” – virssardze) par dzeršanu. Puiši no viņa turas pa gabalu, jo Maksī ir kaut kas neaprēķināms un biedējošs. Šoreiz viņi ir kopā. Tad nu Gunārs Maksim jautā, kāpēc tā gadās, ka viņš lielāko laiku uzturas “gubā”.

Puisis iesaukts no Krievijas. Kad vēl bijis jaunāks kareivis, pie Makša atbraukusi māte. Protams, lūdzis, lai komandieris izsniedz “uvoļņiķeļnuju” (atvaļinājuma zīmi), ar kuru dienu varētu kopā ar māmuļu iziet pilsētā. Atļauju viņš nav saņēmis, kaut arī paskaidrojis, kādu tālu ceļu māte braukusi. Viss velti. Maksis ņēmis ļaunā. Un tagad, lai sabojātu komandieriem rādītājus, viņš dzer un iet “gubā”. Neviļus iešaujas prātā – redz, kādi var būt cieti raksturi.

Nu atkal “motovzvodam” (motociklistu vadam) mācību diena. Bet kaut kā sanācis, ka igauņi puišus aizveduši uz ēdnīcas mājas galu – tur, kur ieeja pagrabā un bēniņos. Jāejot uz bēniņiem. “Moloģjož” (jaunie) nesaprot, kas par lietu, bet, ja tāda komanda dota, jāiet. Bēniņos ir tumši, bet nav tā, ka nevarētu redzēt. Un te uzreiz Uku rokās uzradusies pudele krievu šņabja. Un maize uzkodām. Nu, Gunāram jau negribas ielaisties tik pamatīgā avantūrā. Tad jau nekad uz Latviju netikt, bet var kļūt Maksim par kompanjonu. Tomēr atkāpšanās ceļa nav. Uku pielējis pusi armijas skārda krūzītes un drošu roku dod: “Pej (dzer)!” Gunārs dzer lieliem malkiem līdz krūzīte tukša. Uzkož maizi. Tad arī Kuki, līdz visi jaunie kristīti ar šņabi. Kad pudele tukša, motociklistu vads atstāj bēniņus. Nu seko nopietnākais pārbaudījums. Kazarmās jāizturas tā, lai neviens nevarētu iedomāties, ka esi dzēris. Kas bijis armijā, sapratīs, kādu pašsavaldīšanos un koncentrēšanos tas prasa. Pēc pusdienām atpūta “ļenkomnatā” (Ļeņina istabā). Tā ir telpa, kurā puiši var sēdēt pie rindās saliktiem galdiem un atpūsties. Telpas priekšā novietots radio. Jaunie parasti sēž pirmajās rindās. Uz galda armijas avīzes krievu valodā. Radio atskaņo maršu, bet Gunāram gribas uzlikt ko jautru. Kā Latvijā. Alkohols vēl nav izgājis, un puisis iet regulēt radio, ko viņš kā jaunais citos apstākļos nebūtu darījis. Tikko radio noregulēts, no tuvajām galdu rindām atskan nelabs ņurdiens, lai liekot atpakaļ. Tas ir gagauzs Mahu no Moldāvijas. Mahu ir stiprs puisis – daļas pavārs. Pusgadu vai gadu vairāk dienējis. Kad Gunārs neliekas zinis, Mahu jau ir viņa priekšā. Vēl mirklis, un Gunārs ir dabūjis ar dūri pa zobiem. Nu ko tu stipram padarīsi. Bet vecie motociklisti ar Čehoslovākijas rūdījumu to uzskata kā necieņu pret motociklistu vadu. Puiši Mahu gājienu ir ņēmuši ļaunā un grasās to pietest. Mahu baidās kazarmā nakšņot un “pārceļas” uz “svinarņiku” (cūku kūti).

Izlūku bataljonam (domājams, arī citām karaspēka daļām) ir “svinarņiks”, kur tiek izbaroti neapēsto produktu atkritumi. Cūku kūtī strādā karavīrs “svinars” (cūkkopis). Par cūkkopi parasti nozīmē kareivi, kas ir garīgi vai fiziski atpalicis vai citādi armijas dienestam ne visai noderīgs. Amats pazemojošs, bet ar zināmām priekšrocībām. Viņam nav jāiet narjados, jo viss viņa dienests ir vienīgs narjads – darbs. Līdz ar to var justies gandrīz kā civilists. Puisis arī atbild par zirgu, kas nepieciešams produktu atkritumu vešanai un cūku saimes apkopšanai.

Kādu pēcpusdienu, kad puiši ir brīvāki, Gunārs un Valdis, iepriekš uzzinājuši, ka daļas “hļeborezs” (kareivis, kura dienests trīs reizes dienā saistīts ar maizes sagriešanu, sviesta un cukura sadalīšanu porcijās) ir latvietis, nolemj kaut ko darīt bada sajūtas remdināšanai. Hļeborezs, izrādās, ir Ilmārs – vidēja auguma atlētisks puisis no Rīgas ar brillēm. Bijušais Fizkultūras institūta students. Ēdnīcas galā ir logs, aiz kura atrodas maizes, sviesta un cukura dalīšanas telpa. Nu puiši ir gabalu no loga un latviski sauc, lai kāds parādās. Logs atveras, un tajā parādās smaidīgs puisis ar brillēm, bet viņa smaids neko labu nesola. Ko gribot? Tā un tā. Vai nav kaut kas iekožams. Svešais pagriežas, un pēc brīža pa logu izlido rupjmaizes kukulis. Puiši lauž un slavē brillīti. Kad 2008. gada 29. decembrī Ilmārs un Gunārs (jau sešdesmitgadīgi vīri) tukšos alus kausus Dzirnavu ielas “LIDO”, Ilmārs teiks, ka pie viņa – jaunā kareivja – pēc maizes un citiem labumiem nākuši arī “stariki” (vecāka iesaukuma kareivji) un tiem jau atteikt nevarēja. Tāpēc arī tas nīgrums.

Citā narjadā Gunārs nokļūst virtuvē. Tur jāslauka galdi. Jāliek uz galdiem “bačoki” (bļodas) ar ēdamo – lielākais zupai, mazākais putrai, kartupeļiem vai makaroniem. Kartupeļi tiek gatavoti ūdeņaini. Atsevišķi alumīnija šķīvjos gaļa gabalos, bet vakaros zivis. Uz alumīnija šķīvjiem galda vidū arī cukurgraudi un sviesta rullīši. Ēdnīcas grīdai pie sienām žurkas izgrauzušas lielus caurumus. Viens no puišiem strādā tikai trauku mazgātavā. Tajā atrodas divas vannas ar ļoti karstu ūdeni. Karotes mazgā katra rota atsevišķi, un tās atrodas kastītē rotas telpās. Bet alumīnija bļodiņas iet uz mazgātavu. Cūkām nošķir neapēsto ēdienu, bet bļodiņas met pirmajā karsta ūdens vannā. Rokas tikpat kā nevar izturēt. Lai gan tas nav atļauts, pirmajā vannā ber sinepju pulveri, lai tauki savilktos kunkuļos. Citādi viss ūdens pārvelkas ar taukiem. Daudzmaz tīrās bļodiņas met otrajā karsta ūdens vannā skalošanai. Tās neslauka, bet saliek reliņos, kur bļodiņas iekļaujas viena otrā, notek un apžūst. Rokas mazgātājam verdošajā, sinepēm klātajā ūdenī izmirkst baltas kā vārītas vistu kājas.

Kā minēts augstāk, uz tualeti parasti iet ārā. Tā ir gara būda ar caurumiem dēļu grīdā. Karavīrs plato, brūno siksnu uzkar kaklā un aizsprādzē, lai nenokrīt uz netīrās grīdas. Un viss notiek. Karaspēka daļai, kas atrodas pilsētiņas otrā galā, arī ir āra tualete. Veca. Sūdi jau virs apaļajiem grīdas caurumiem. Gadās – blakus kareivim, kas tup virs pārpildītā cauruma, uz otras kaudzes barojas žurkas. Bet tās pašas “ciemojas” ēdnīcā. Kad tualete vairs neņem pretī, izrok jaunu bedri. Uzbūvē sienas, jumtu, bet veco nojauc un aizber.

Pēc pusdienām kareivjiem ir nedaudz brīva laika, kad latvieši sanāk bariņā un uzpīpē. Pajokojas. Apcer “dembeli” (demobilizāciju), kas vēl aiz kalniem un kņudina pakrūtē. Gadās, ka, sēžot zālītē, turpat arī aizmieg. Reiz, noguruma un miega pievārēts, Gunārs pamostas kā zibens ķerts. Kāds neganti sper pa zābaku pēdām un krieviski lādējas. Ak Dievs, pats baķja! Visi jau nozuduši. Tomēr nekas traks nenotiek. Baķja ir cilvēks. Pārējie jau “ļenkomnatā”. Tūlīt būs priekšlasījums.

Kuki sēž Gunāram blakus pie galdiem, kas salikti paralēlās rindās šķērsām istabai. Kreisajā pusē logi, labajā durvis, bet priekšā katedra un Ļeņina krūšu statujiņa. Aiz Kuki muguras Ļevickis – viena iesaukuma dūšīgs puisis, akmeņkalis no Ukrainas. Lekcijas vidū Kuki acīs sariešas asaras. Ļevickis viņu no muguras terorizē. Čurka (tā apsaukā aziātu puišus) jāpaspīdzina – vai nu jāiedur mugurā ar zīmuli, vai jāiesper pa viņa krēslu. Ļevickis paliks vientuļš un nesaprasts abus dienesta gadus. Parasti uzstāšanās notiek par godu valsts svētkiem vai Ļeņina jubilejai. Tad puiši, kuriem ir runas dotības, bet nav citu panākumu, var pretendēt uz dienesta biedru ievērību. Arī šoreiz uzstājas kāds sausnējs, neizskatīgs un salīcis vecāka iesaukuma kareivis. Viņš runā kā no grāmatas gan par vadoņa lielo nozīmi padomju valsts izveidošanā, gan par kareivja pienākumu pret lielo dzimteni. Metas šķērmi, skatoties uz viņa augsto izlikšanās mākslu. Un neko jau neiebildīsi. Viss ir pareizi. Visi redzējuši, cik viņš morāli noturīgs un pareizi izglītots. Tālāk aiz Ļevicka sēž neglīts, bet labsirdīgs krievu milzis Lavrikovs, bet par viņu vēlāk. Ļenkomnata ir vieta, kur puišiem jākonspektē Ļeņina kopotie raksti. Gunāram par lielu pārsteigumu tas izpaužas kopoto rakstu saīsinātā pārrakstīšanā biezā kladē. Kurš tos pārrakstījis vairāk, ir labāks kareivis. Par gūtajām atziņām nav jāatskaitās, jo tādu puišiem nav un neviens arī neprasa. Kādas tur vēl atziņas? Kādu vakaru brīvajā laikā Valdis smiedamies teic Gunāram, ka nupat uzņemts komjaunatnē. Izrādās – bez kādām sanāksmēm un statūtu mācīšanās. Komandieris iedevis apliecību un viss. Komjauniešus vairo kā fabrikā. Bet rudens vēl tikai priekšā.

Gandrīz katru sestdienu visa daļa skrien trīs kilometru krosu. Apnicīgi, bet ko padarīsi. Labi jau, ka pa ceļu, nevis lauku. Gunāram trūkst elpas. Īpaši grūti bija pirmajās reizēs, kad skrējiens prasīja vismaz piecpadsmit minūtes. Bet ar laiku pie visa pierod. Arī rezultāts uzlabojas. Gunārs skrien un domā, kaut ar sirdi kas atgadītos, bet nekas nenotiek. Viņš ir vesels kā rutks, kaut arī jūt, ka asinis dzīslās “vārās”. Kā viņš savos jaunajos gados var iedomāties, ka ar sirsniņu nedrīkst jokot? Puiši teic, ka pēc nedēļas sākšoties mācības. Kaut kas mainīsies. Domājams, ka būs interesantāk par kazarmām. Varbūt varēs satikt civilistus? Bet nākošās nedēļas sestdienā atkal skriešana. Šoreiz simt metri uz laiku – ielā pie daļas. Skrējiens sākas no guļus stāvokļa uz asfalta. Var jau saprast komandierus – puišiem jāattīsta izturība. Bet – kā tas var apnikt! Pareizāk – noriebties.

Katras nedēļas beigās karaspēka daļa iet uz pirti. Visus nostāda pa rotām vienā šerengā. Jāizskaitās no viens līdz četri. Tiek dota komanda ceturtajiem numuriem kreiso plecu uz priekšu. Tā katra rota izveido “kārbiņu” no četrām kareivju kolonām. Ja pēdējā rinda nav pilna, to aizpilda priekšpēdējās rindas kareivis, aiz kura ir tukšums, pakāpjoties soli atpakaļ. Nu ir iespēja pabūt ārpus kazarmu pilsētiņas žogiem un paskatīties uz cilvēkiem, kuri nav ģērbti formā. Rotas komandieris vai staršina soļo pa ietvi. Rota iet vienā solī. Jaunajiem reizēm solis nojūk. Tad aiz muguras nākošie vecākie biedri viņiem sper pa kājām, līdz solis atkal ir iegājis ritmā. Reizēm gadās, ka tiek dota komanda “zapivaj” (dziedāt). Tad “zapivala” (priekšā dziedātājs – parasti krievu tautības kareivis, kuram ir laba balss un dūša dziedāt solo) sāk armijas dziesmu, kurai pārējā rota piebalso piedziedājumus. Iedzīvotāji skatās un smaida.

Pirts atrodas pilsētas nomalē aiz dzelzceļa pārbrauktuves. Nu gan solis tiek atlaists, rindas nedaudz attālinās viena no otras, un katrs iet savā ritmā. Pie pirts sēž vairākas meitenes un vēro puišus. Gunārs prasa, ko meitenes tā skatās (precīzi nezinot atšķirību, puisis viņas nosauc par “ģevočkām”, bet nevis “ģevuškām”), uz ko, meitenēm spurdzot, saņem atbildi, ka meiteņu te sen vairs neesot. Ejot uz pirti, katrs ņem līdzi dvieli. Pirtī veco apakšveļu un autus nodod, pretī saņemot jaunus. Tuvojoties ziemai, tiek izdoti siltāki un biezāki auti. Ejot mazgāties, izdod pa gabaliņam no lielā veļas ziepju gabala. Pirts dod mundrumu, kā arī mirkli prom no armijas dzīves. Citreiz uz pirti iet katra rota atsevišķi taisni pāri laukiem un pa dzelzceļu. Tā ir ātrāk. Bet “stariki” – “dembeļi” – reizēm iet vieni, kaut arī oficiāli tas nav atļauts, jo skaitās “samovoļnaja atlučka” (patvarīga daļas atstāšana). Par to soda ar “gauptvahtu” pilsētas garnizona komandantūras karcerī, kur biežs ciemiņš ir Maksis. Radio izlūku rotā dien igaunis Mjanniks, kurš rudenī demobilizēsies. Ejot uz pirti, viņam piesienas kāds pilsētas huligāns, ko igaunis piekauj. Kareivja siksna ar misiņa sprādzi ir labs aizsardzības ierocis, kura vienu galu aptin plaukstai.

No Gunāra iesaukuma radio izlūkošanas rotā dien Aare Pjut – izskatīgs igauņu puisis ar gaišiem matiem. Savukārt BRDM rotā dien Gunāra iesaukuma igauņi Juri Vaga – paliela auguma nedaudz salīcis puisis no Sāremā salas – un Raivo Talvik, stipras miesas būves gaišmatains puisis ar iegarenu seju. Iesaucot armijā, viņš krievu valodu neprot. Kad Gunārs viņu jokojot pagrūž, Raivo apvainojas. Un, kad Gunārs teic: “Mis onn (kas ir)?”, Raivo viņu izmēda, “mis onn, mis onn.” Latvietim ir neērti par neizdevušos joku.

Mākslīgo abortu problēma

2022. gada 24. jūnijā ASV Augstākā tiesa noraidīja tiesības uz mākslīgu grūtniecības pārtraukšanu kā Konstitūcijā garantētas tiesības. Šo spriedumu varbūt var pārformulēt šādi: grūtniecības pārtraukšanas pakalpojums nav pakalpojums, kas sievietei pienāktos. Var pārformulēt arī šādi: tiesības uz abortu nav dabīgās tiesības un tiesības uz abortu nav cilvēktiesības. Vienlaikus jāatzīmē, ka tiesa šo jautājumu ir izskatījusi ārkārtīgi agnostiski: noraidot garantētas tiesības saņemt grūtniecības pārtraukšanas pakalpojumu, tā tomēr nav pasludinājusi, ka embrijiem pienāktos konstitucionāla aizsardzība, kāda pienākas visiem piedzimušajiem cilvēkiem. Ir pat grūti iztēloties veidu, kādā šī prestižā iestāde vēl skaidrāk varētu uzsvērt jautājuma neskaidrību un neatrisināmību. Pēc tiesas sprieduma dažādos ASV štatos vienlaicīgi pastāvēs pilnīgi atšķirīgas kārtības: dažās pavalstīs grūtniecības pārtraukšana nebūs atļauta gandrīz nekādos gadījumos, bet citās pavalstīs tā būs atļauta gandrīz jebkādā termiņā. Ikvienas pavalsts iedzīvotāji būs brīvi mēģināt panākt pastāvošās kārtības maiņu, proti, abortu ierobežošanu vai, tieši pretēji, ierobežojumu liberalizēšanu vai pilnīgi atcelšanu. Šis kļūs par jautājumu, kuru noteiks balsu vairākums. Rezumējot teikto: Augstākās tiesas spriedumā smagi vīlās tie, kas cerēja, ka tiesa paturēs spēkā tiesības uz mākslīgu grūtniecības pārtraukšanu līdz embrija izdzīvotspējai ārpus dzemdes, kā tas tika noteikts 1973. gada spriedumā, un vīlās arī tie, kas cerēja, ka tiesa atzīs embriju tiesības uz dzīvību un aizsardzību.

Abortu jautājumam ir vairāki slāņi, un tas nav gluži tik vienkāršs, kā to mēdz standartizēti skatīt vai pasniegt abās pretmetīgajās pusēs. Abortu jautājums ir īpatna un unikāla ētiska problēma. Tās unikālums ir tajā, ka viens iespējams tiesību turētājs – auglis – atrodas cita tiesību turētāja – grūtnieces – ķermenī un, lai izdzīvotu, ir no tā atkarīgs vismaz līdz zināmam laika posmam. Tādējādi risinājumam būtu jāņem vērā abi tiesību turētāji, to vajadzības un vēlmes. Taču kā atrisināt šo vienādojumu? Var sacīt, ka no grūtnieces tiek prasīts vienīgi deviņus mēnešus ilgs samērā neliels apgrūtinājums – augļa iznēsāšana – un ļoti nozīmīgs apgrūtinājums – dzemdības, pēc kurām bērnu var nodot adopcijai. No otras puses, auglis, ja tiek abortēts, pazaudē pilnīgi visu, jo tiek iznīcināts. Ja jautājumu skata šādi, tad augļa tiesības šķiet pamatotākas par grūtnieces tiesībām: svaru kausos no vienas puses ir dzīves turpināšanās, bet no otras puses – tikai fizisks apgrūtinājums.

Taču šis vienādojums daudziem nešķiet pamatots, jo viņi neatzīst augli par tiesību turētāju. Vai, pareizāk sakot, viņi būtu gatavi atzīt augļa tiesības netikt nogalinātam tikai tad, kad tas ir sasniedzis noteiktu attīstības līmeni (piemēram, tā ķermenis ir pilnībā izveidojies; tam ir nervu sistēma; tas ir justspējīgs; tas ar medicīnisku iekārtu palīdzību spētu izdzīvot ārpus dzemdes, un tamlīdzīgi). Jāpiebilst, ka populārais apgalvojums “sievietes ķermenis – sievietes izvēle” ir amorāls un to, kas tajā tiek apgalvots, gandrīz nekad neaizstāv pat cilvēki, kuri šo saukli lieto. Jau otrā grūtniecības trimestra beigās (nemaz nerunājot par trešo) auglis ir pietiekami liels, kustīgs un justspējīgs, turklāt tā iznīcināšana, lai pēc tam izvadītu no grūtnieces ķermeņa, nozīmē iešļircināt tam nāvējošas zāles, tad sadalīt to gabalos un pa vienam asiņainam gabalam izvilkt laukā. Šī procedūra ir traumējoša un degradējoša ārstam, kurš to dara, un tā nenoliedzami ir barbariska, cietsirdīga prakse, kas nav savienojama ar civilizētu sabiedrību.

Vienlaikus apgalvojums “cilvēks sākas ar ieņemšanas brīdi”, tas ir, ar apaugļotu olšūnu vai dīgli, kurš tik tikko ir piestiprinājies dzemdes sieniņai, ir patiess bioloģiskā nozīmē (cilvēks sākas no vienas šūnas), taču visādi citādi ir neintuitīvs un kaut kādā mērā pat runā pretī veselajam saprātam. Ir nepieciešams diezgan padziļināts analīzes process un attīstīta abstraktā domāšana, lai nonāktu līdz slēdzienam, ka dīglis ir nevis potenciālscilvēks, bet cilvēksar vēl neattīstītupotenciālu un tāpēc tam pienākas aizsardzība jau no tik tikko saskatāmās šūnas.

Lai atzītu dīgli un augli par cilvēku ar cilvēka tiesībām uz dzīvību, ir sistemātiski jāatspēko visas pārējās piedāvātās “cilvēka” definīcijas. Kopš 1970. gadiem radītais milzīgais filozofiskas literatūras klāsts, kas veltīts šim jautājumam, pamatā ir nodarbojies ar dažādu definīciju analīzi. Piemēram: (a) ja teiksim, ka cilvēks ar cilvēka tiesībām ir tikai tas, kurš spēj izdzīvot patstāvīgi (t. i., šajā gadījumā ārpus grūtnieces ķermeņa), tad ko sacīsim par invalīdiem vai slimajiem, kuri nereti ir pilnībā atkarīgi no aprūpes; (b) ja sacīsim, ka cilvēks ar cilvēka tiesībām ir tikai tas, kuram ir justspēja (spēja ciest sāpes), tad būs jātiek galā ar aizmigušajiem, bezsamaņā esošajiem, komatozā stāvoklī esošajiem un cilvēkiem ar justspējas traucējumiem; (c) ja sacīsim, ka cilvēks ar cilvēka tiesībām ir tikai tas, kurš ir spējīgs sevi apzināties un vēlēties savas dzīves turpināšanos vai izpaust savas intereses, tad pie cilvēkiem nepiederēs arī zīdaiņi un mazi bērni, kuri to nespēj. Definīcija “no ieņemšanas brīža” tādējādi šķiet pati sakarīgākā un ir vismazāk diskriminējoša. Taču tā tik un tā paliek neintuitīva un, konfrontējot tās aizstāvjus ar ārkārtas gadījumiem, kur, piemēram, vienos svaru kausos ir dīgļa dzīvība, bet otros – grūtnieces veselība, nereti ir jūtams, ka arī aizstāvji tai līdz galam netic.

Ir svarīgi noskaidrot: kas īsti ir mākslīgais aborts? Vai tas ir grūtniecības procesa pārtraukšana, kuras rezultātā auglis tikai sekundāri iet bojā, vai arī tīšs uzbrukums auglim, nereti sauktam par vēl nedzimušu bērnu, ar mērķi to iznīcināt? Ja patiess ir otrais, tad mākslīgais aborts ir noziegums pret dzīvību un tam jābūt ne tikai aizliegtam, bet arī krimināli sodāmam; tad mākslīgais aborts ir amorāls un nepieļaujams visos un jebkādos gadījumos. Bet skatiet šādu gadījumu: ja grūtniecība būtiski apdraudētu sievietes veselību un dzīvību, vai joprojām varētu teikt, ka ārsts tīši uzbrūk auglim ar mērķi to nogalināt, lai glābtu grūtnieci? Visdrīzāk, nevarētu. Apdraudētā grūtniece tiktu ķirurģiski atbrīvota no dzemdes satura; auglis ietu bojā, taču tas būtu tikai blakusefekts, nevis mērķis; mērķis būtu glābt sievietes dzīvību. Tiktāl skaidrs. Bet, ja gan grūtnieci, gan augli skata kā divas atsevišķas personas ar pilnām tiesībām uz dzīvību, vai drīkstētu vienas dzīvību tīši upurēt, lai izglābtu otru? Visdrīzāk, nedrīkstētu. Normālos apstākļos nedrīkstētu. Taču grūtniecības gadījums, kad viena persona atrodas otras iekšienē, nav šādā izpratnē normāli apstākļi. Tas viss vēlreiz tikai pasvītro aborta jautājuma unikalitāti un neiespējamību to analizēt tajā pašā plāksnē, kurā skata citus konfliktus starp personām.

Vai augli var uzskatīt par parazītu vai uzbrucēju – par personu, kas atrodas tai nepiederošā teritorijā un tāpēc var no turienes tikt izraidīta jebkādiem līdzekļiem? Noteikti nē. Auglis nav rīcībspējīgs un nekādā veidā nevar būt atbildīgs par savu atrašanos sievietes ķermenī. Salīdzināt augli ar nepiederošu personu, kas ienākusi kādam citam piederošā kukurūzas laukā un tāpēc pamatoti var tikt izraidīta visiem līdzekļiem, ir interesanti, bet pati analoģija nav derīga. “Interesanti” savukārt ir tas, ka, ja ienācējs kukurūzas laukā nebūtu spriestspējīgs un par sevi atbildīgs, viņu no turienes izraidīt nogalinot tikpat būtu nepieņemami. Respektīvi, analoģija ar iebrucēju vai parazītu pat nepierāda to, ko grib pierādīt.

Normālos apstākļos auglis rodas, dzimumaktā savienojoties diviem rīcībspējīgiem pieaugušiem cilvēkiem, sievietei un vīrietim, abiem labi zinot, ka dzimumakta iznākums var būt bērna ieņemšana. Tas nozīmē arī to, ka auglis ir nevis jebkāda sveša, nepiederoša persona, bet grūtnieces tiešs pēcnācējs, tas ir, pirmās pakāpes lejupējais radinieks. Auglis ir arī otras dzimumaktā iesaistītās personas – vīrieša – tiešs pēcnācējs, tas ir, pirmās pakāpes lejupējais radinieks. Tādējādi visi šāda veida apgalvojumi: “tas ir mans bērns”, “tas nav viņa bērns” vai “tas būs izvarotāja bērns” vienmēr ir tikai daļēji patiesi, proti, patiesi tieši pa pusei. Šī zīmīgā atziņa Eiropas tiesu praksē ir vairākkārt ilustrēta, kad vīrieši ir mēģinājuši ar tiesas sprieduma palīdzību atturēt sievieti no aborta izdarīšanas; tas ne reizi nav izdevies. Tomēr 1987. gadā Apvienotajā Karalistē šāds mēģinājums beidzās ar negaidītu iznākumu: jauna vīrieša, Oksfordas Universitātes studenta, prasība pret bijušo draudzeni rekordīsā laikā nonāca līdz Lordu palātai; arī Lordu palāta prasību neapmierināja, taču saceltā ažiotāža un vīrieša neatlaidība panāca cerēto: sieviete saglabāja grūtniecību un pēc bērna piedzimšanas atdeva to audzināšanai tēvam.

Vai var sacīt, ka valsts, pavalsts vai tiesa, kura noraida tiesības uz mākslīgo abortu, “piespiež sievieti dzemdēt”? Nē. Pats apgalvojums ir absurds. Atvainojiet par piemēru, bet: nav iespējams piespiest pačurāt cilvēku, kura urīnpūslī nav sakrājies urīns, proti, kurš iepriekš nav padzēries. Grūtniecība ir dabisks process, kurš nenovēršami beigsies ar dzemdībām. Dzemdības ir iespējams nedaudz paātrināt un varbūt pavisam nedaudz novēlināt, bet nekā citādi uz tām iedarboties nevar: kad auglis būs nobriedis, dzemde augli izstums. Nav arī pareizs izteikums, ka valsts, pavalsts, tiesa vai ārstējošais ārsts “piespiež turpināt grūtniecību”. Darbība, kas tiek veikta, atsakoties veikt abortu, ir atturēšanās darbība. Varētu teikt: apzināta bezdarbība. Bezdarbība ir darbības paveids, bet tā noteikti nav piespiešana.

Vai var sacīt, ka Rietumu valstīm un jo īpaši ASV raksturīgo milzīgo, ārkārtīgi emocionālo un sakāpināto cīņu par un pret abortiem ietekmē reliģiskais, jo īpaši kristīgais pasaules skatījums? Manuprāt, noteikti ietekmē, bet ne gluži tajā jomā, kur to mēdz piesaukt, un mazākā mērā, nekā parasti uzskata. Kopš bērna ieņemšana, attīstība bez pārrāvumiem no vienas apaugļotas šūnas, individualitāte un nebūšana saliktam kopā no grūtnieces ķermeņa šūnām ir zinātniski noskaidroti fakti, nekādi jautājumi par dvēseles iemitību, kas bija būtiski, teiksim, viduslaikos, vairs nespēlē nekādu lomu. Augļa ētiskais statuss kā tāds nav teoloģisks jautājums. Kristietības ietekme drīzāk ir jaušama no tās iegūtajos morālajos imperatīvos (nevainīgas būtnes iznīcināšana ir milzīgs ļaunums; iestāšanās par vājākajiem un neaizsargātajiem ir morāls pienākums) un bibliskajā jaunavas Marijas piemērā. Viņa ir grūtniece smagos, pat neiespējamos vai katrā ziņā ārkārtas apstākļos; viņas tēls it kā kristalizē centrālo mācību “dari labu un paļaujies”, kam gribētos piebilst “dari labu, paļaujies un viss atrisināsies, viss nokārtoties, viss būs labi”. Marijas gadījumā arī tā ir, taču kosmiskā, atsevišķam cilvēkam līdz galam neizprotamā veidā: šo te viņas iznēsāto un smagos apstākļos dzemdēto bērnu nomocīja un noslepkavoja, taču vienlaikus, pēc kristīgās pārliecības, šis bērns izglāba visu cilvēci no bojāejas – kosmiskā, transcendentālā nozīmē, kas stāv pāri katra atsevišķa mirstīgā cilvēka ciešanām, izmisumam vai bērna zaudējumam. Jaunavas Marijas stāsts it kā māca: “Tas ir tavs bērns, bet arī nav tavs bērns tādā nozīmē, ka tam būs pašam savs ceļš”. Ja vēlas saprast, kāpēc kristieši neatbalsta mākslīgo abortu arī izvarošanas gadījumā, tādējādi izsaucot milzīgu sašutumu cilvēkos, kuri visādi citādi uzskata, ka pieaugušiem cilvēkiem ir jāuzņemas atbildība par savas dzimumdzīves sekām un ka aborts nav morāli neitrāla darbība, atbilde, manuprāt, ir jāmeklē šajā kristīgā mantojuma aspektā. Tas joprojām ir dzīvs un, kā rāda Amerikas piemērs, pagaidām negrasās izzust.

Tomēr grūtniecības saglabāšana izvarošanas gadījumā un principiāla aborta atteikšana ir sarežģīts jautājums. Vai tas ir tikai apakšgadījums vai tomēr izņēmuma gadījums? Ja izņēmuma gadījums, tad kāpēc? Mākslīgā aborta morāls noraidījums normālos apstākļos balstās uz trim argumentiem jeb pīlāriem: (a) auglis nepārprotami ir dzīvs, cilvēku sugai piederīgs īpatnis un indivīds un kā tāds pretendē uz aizsardzību; (b) augļa vajadzība izdzīvot ir nozīmīgāka par grūtnieces vēlmi netikt apgrūtinātai; (c) augļa atrašanās grūtnieces ķermenī ir grūtnieces un viņas partnera, augļa bioloģiskā tēva, brīvprātīgas un apzināti veiktas darbības sekas. Šis trešais punkts ir ārkārtīgi nozīmīgs. Tas cita starpā arī pamato dzimumattiecību amorālo un krimināli sodāmo raksturu gadījumos, kad viens no partneriem nav spējīgs attiecībām piekrist – nepilngadības, afekta vai bezsamaņas stāvokļa, garīgas atpalicības vai vardarbīga uzbrukuma dēļ. Ja grūtniecība iestājas izvarošanas rezultātā, (c) punkta arguments tiek pilnībā pazaudēts.

Tieši uz (c) punktu attiecas amerikāņu filozofes Džūditas Tomsones domu eksperiments ar “slaveno vijolnieku”.[1] Ar šī domu eksperimenta palīdzību Tomsone mēģināja attaisnot abortu ētisko pieļaujamību arī tad, ja augli pilnā mērā atzīst par cilvēku. Īsi pārstāstot, argumenta būtība ir šāda: ja jūs atmostos kādā rītā un secinātu, ka mūzikas mīļotāju grupa pie jūsu nierēm ir pieslēgusi kādu bezsamaņā esošu slavenu vijolnieku, kurš ietu bojā, ja nebūtu savienots ar jūsu nierēm, un neļautu jums atvienoties no vijolnieka ķermeņa, teiksim, deviņus mēnešus, vai jums būtu tiesības pieprasīt un panākt vijolnieka atvienošanu? Tomsone apgalvo: tiesības uz pašnoteikšanos pār savu ķermeni nozīmē, ka jums ir tiesības atteikt sava ķermeņa izmantošanu citai būtnei arī tajos gadījumos, ja bez jūsu ķermeņa izmantošanas būtne ietu bojā. Tiktāl tas noteikti ir tiesa: nevienam nav morāla pienākuma nodot savu ķermeni vai tā orgānus, vai asinis kādam citam, pat ja atteikšanās nozīmē cita nāvi. Aplūkots šādā gaismā, izvarotas grūtnieces gadījums izskatās šādi: sieviete nav piekritusi dzimumattiecībām, nav vēlējusies kļūt par māti, bet tiek izvarota un no viņas tiek sagaidīts, lai viņa deviņus mēnešus iznēsātu bērnu, kurš ir nonācis, ja tā var izteikties, viņas ķermenī pret viņas gribu. Viņas prasība, ja tāda tiek izteikta, atbrīvot viņu no augļa šajā gadījumā tātad ir gan labi saprotama, gan taisnīga.

Tomēr no tā neizriet, ka valstij, pavalstij, tiesai vai ārstējošam ārstam tādējādi būtu morāls pienākums to apmierināt. Tas, kas noticis ar sievieti, ir augstākā mērā netaisnīgi, taču, ja augli skata kā tiesību turētāju, šis tiesību turētājs nekādā veidā nav vainojams pie savas izcelšanās. Būtiskākais, kas jāsaprot par mākslīgā aborta prasību un visu šo strīdu, manuprāt, ir šis: tiesības uz mākslīgo abortu, ja tādas ir, var būt tikai prasības tiesība. Tā nav brīvības tiesība. Plaši izskanējušais apgalvojums, ka mākslīgo abortu aizliegšana atņems sievietēm “brīvību”, ir nepatiess. Brīvības tiesība nozīmē, ka cilvēks ir brīvs veikt vai neveikt kādu darbību un ir netaisnīgi viņam to liegt vai viņu ierobežot. Vairumā gadījumu šāda brīvība ir, piemēram, brīvība stāties dzimumattiecībās, brīvība veidot vai neveidot ģimeni un tamlīdzīgi. Prasības tiesība savukārt ir tiesība kaut ko saņemt no citiem – no sabiedrības, no valstiskās kopienas vai pat no valsts konstitūcijas. Mākslīgā aborta procedūras vai operācijas pieejamība medicīniskajās iestādēs ir prasība.

Kam šī prasība tiek izteikta? Tā, pirmkārt, tiek izteikta ārstiem: lai ginekologi ne tikai uzraudzītu grūtniecību un pieņemtu dzemdības, bet arī pārtrauktu grūtniecību ne tikai dzīvību apdraudošos apstākļos, bet arī gadījumos, kad sieviete bērnu nevēlas. Jāatgādina, ka no aptuveni mūsu ēras 4. gadsimta ir pazīstams tā dēvētais Hipokrata zvēresta teksts, kas regulē ārsta darbības lauku un pienākumus. Šajā tekstā ir nepārprotami aizliegts “nodzīt sievietei augli”, acīmredzami skatot šo darbību kā kaitēšanu, nevis ārstēšanu un palīdzēšanu.[2] Šis ietekmīgais teksts regulēja – vai, pareizāk, mēģināja regulēt – visu medicīnas nozari Rietumos līdz aptuveni 20. gadsimta pirmajai pusei. 20. gadsimts cita starpā ir ievērojams ar to, ka daudzās Eiropas valstīs no Hipokrata zvēresta pakāpeniski ir izsvītroti gandrīz visi ētiskie aizliegumi, ieskaitot aizliegumu dot pacientam vai kādam citam, kas to lūdz, “nāvējošas zāles”.

Pats lielākais kaitējums, kas, manuprāt, šajā evolūcijas vai devolūcijas procesā ir nodarīts, ir ārstu profesijas fundamentālās neatkarības iznīcināšana. Ārstu profesija savulaik darbojās – vai centās darboties – kā ceturtā vara: neatkarīga no valdošajām ideoloģijām un to mainības, no sociāli politiskajiem eksperimentiem, no valstu valdību diktāta, pat no pilsoņu un pacientu prasībām. Ārsti nodeva savu Zvērestu, kas formulē deontoloģiskus aizliegumus – aizliegumus, kas ir spēkā visos apstākļos, visos laikos un kas nešķiro cilvēkus, kuriem ir pienākums palīdzēt. Ja Hipokrata zvērestā formulētie aizliegumi būtu spēkā, mākslīgo abortu prasības jautājums atkristu pats no sevis: tā kā ārsti nedrīkst to veikt, jo to aizliedz Zvērests, un nevienas citas profesijas pārstāvji arī nedrīkst, jo nav ārsti, šāds pakalpojums, pat ja prasība izteikta taisnīgi un ir labi saprotama, nav pieejams. Viss, jautājums slēgts. Šis ir elegants arguments, kuru vajadzētu biežāk izmantot.

Otrkārt, prasība, lai būtu pieejama mākslīga grūtniecības pārtraukšana, tiek izteikta visai sabiedrībai – valstij, pavalstij, sabiedrībai. Tā kā grūtniecības pārtraukšanā nenovēršami iet bojā auglis, kas nav ne sievietes, ne vīrieša ķermeņa daļa, bet ir dzīvs, pie cilvēku sugas un attiecīgi pie sabiedrības piederošs īpatnis agrīnā attīstības stadijā, aborta procedūra, visdrīzāk, nepieder pie indivīdu vai ģimeņu privātās sfēras. Līdz ar to šis jautājums ir kopienas – demokrātiskā vairākuma vai tiesu varas rokās.

Aicinājums “Neatbalsti abortus? Tad netaisi!” nav godprātīgs, jo tas neņem vērā, ka mākslīgo abortu legālums iedibina un uztur spēkā noteiktu praksi, kas tieši vai netieši skar visu sabiedrību. Ja pati prakse turklāt ietver nozīmīgu un strīdīgu ētisku dimensiju, tad vēl jo vairāk. Ja noraidām aicinājumus “Nepatīk kailcirtes? Tad neej mežā!” vai “Esi sašutis par kļūdām skolas mācību grāmatās? Māci bērnus mājās!” kā negodprātīgus un pilsoņa pienākumus, kā arī kopīgo labumu neizprotošus, tad vēl jo vairāk tas ir tiesa abortu jautājumā.

Amerikānis Sems Heriss kādā intervijā savulaik teica, ka, viņaprāt, sievietes tiesības uz pašnoteikšanos ir lielākas nekā augļa tiesības netikt iznīcinātam, bet lielākas tikaidrusciņ. Pēc manām domām, ir otrādi: augļa tiesības uz dzīvību ir lielākas nekā grūtnieces tiesības uz pašnoteikšanos, bet lielākas tikaidrusciņ. Tas ir, ne tik daudz, kā būtu gadījumā, ja šādi konfliktētu, teiksim, divi garāmgājēji uz ielas. Vai ir gadījumi, kad šis “tikai drusciņ” pārbīdās uz centru vai pat pretējo pusi, sievietes vajadzībai kļūstot ētiski nozīmīgākai par augļa aizsardzību? Jā, iespējams. Īpašos, retos gadījumos. Traģiskos gadījumos. To skaits, visdrīzāk, nav lielāks par 1% no visiem gadījumiem, kad tiek izteikta šāda prasība.

Visbeidzot, labās ziņas. Mākslīgo abortu skaits visur Rietumos sarūk. Tas sasniedza savu augstāko punktu 1990. gados, taču kopš tā laika gandrīz vienmērīgi katru gadu samazinās. Šīs samazināšanās cēloņi ir gan labāka izglītība un lielāka informētība, gan dažādu nevalstisko organizāciju darbs, gan apstāklis, ka pret abortiem noskaņotās ģimenēs ir vairāk bērnu, kas tiek audzināti ar šādu attieksmi, un viņi to lielākoties saglabā savā dzīvē. Gan arī – jo īpaši – plaši pieejamie grūtniecības sonogrāfijas attēli un videomateriāli. Mūsdienās vairs nevar izaugt gandrīz neviens jaunietis vai jauniete, kas ne reizi nebūtu redzējis, kā izskatās 10 vai 12 nedēļas vecs auglis. Tas nepārprotami izskatās pēc maza, neaizsargāta cilvēka.

Ņemot vērā to, ka daudzi no šiem jauniešiem un jaunietēm ar lielu degsmi iestājas pret vardarbību un ir gatavi nest personīgus upurus, lai, piemēram, uzlabotu dzīvnieku stāvokli industriālās fermās, stūrgalvīgā nevēlēšanās dzirdēt nekādus embriju aizstāvības argumentus un paša aborta pasludināšana par neatņemamām cilvēktiesībām šķiet dīvaina. Vai tas tāpēc, ka “tiesības” uz dzimumdzīvi un seksuālu kontaktu ar citiem cilvēkiem ir ieguvušas tik neproporcionāli lielu, pat mītisku nozīmi, ka jebkādu sev nevēlamu seku likvidēšana jebkādiem līdzekļiem arī automātiski pieder pie šīm tiesībām? Vai arī tas ir tāpēc, ka viņi noģiež: iestāšanās pret abortiem nozīmēs iestāšanos par laulību un ģimeni pašā tradicionālākajā izpratnē, jo nav nekā labāka grūtnieces un bērna aizsardzībai? Vai arī tas nozīmētu atzīt, ka tādas valstis kā daudz nicinātā Polija un šobrīd arī vairākas ASV pavalstis nevis demonstrē savu atpakaļrāpulību un cietsirdību, bet gan atrodas cilvēcības avangardā? Katrā ziņā rūpju loka paplašināšanas un lielākas iekļaušanas virzienā tās ir spērušas tiešām drosmīgus soļus.

[1] Judith J. Thomson, “A Defense of Abortion”, Philosophy & Public Affairs, Vol. I, No. 1, 1971. Teksts izlasāms: https://spot.colorado.edu/~heathwoo/Phil160,Fall02/thomson.htm

[2] “Zvērests”, Hipokratiskie raksti. Izlase, Rīga: Liepnieks & Rītups, 2003, 3. lpp.

Klasiskais liberālisms. Jaunas aristokrātijas iedīgļi

Fragments no Patrika Denīna grāmatas Kāpēc liberālisms cieta neveiksmi, tulkotājs Ēriks Heinsbergs, Rīga: KODOKA, 2022. Grāmata nopērkama izdevniecības e-veikalā: https://veikals.kodoka.lv/veikals/item/kodoka/kapec-liberalisms-cieta-neveiksmi

Liberālismu attaisnoja, un tas guva plašu atbalstu kā vecās aristokrātijas pretinieks un alternatīva. Tas uzbruka mantotajām privilēģijām, apvērsa priekšrakstītās ekonomiskās lomas un atcēla sabiedriskā stāvokļa nemainību, pastāvot par izvēlē, talantā, iespējās un uzcītībā balstītu sabiedriskā stāvokļa pieejamību. Ironiskā kārtā tika radīta jauna aristokrātija, kas bauda mantotas privilēģijas, iepriekšnoteiktas ekonomiskās lomas un skaidru statusu sabiedrībā. Pat atklāti runājot par mērķi atcelt veco aristokrātiju, liberālisma radītāji neslēpa savas cerības tās vietā radīt jaunu. Vispārējs riebums pret veco aristokrātiju aizmigloja skatu tiem, kuri atbalstīja liberālisma ambīcijas. Tomēr visvairāk šis riebums simpatizēja cilvēkiem, kuri cerēja, ka tieši viņi veidos jauno aristokrātiju. Liberālisma pamatā ir Džona Rolza “sākotnējā stāvokļa” versija – neziņas plīvurs, aiz kura nenovēršami būs gan uzvarētāji, gan zaudētāji. Tā vietā, lai, kā paredzēja Rolzs, veicinātu ekonomisko un sociālo vienlīdzību, šo scenāriju īpaši dedzīgi aizstāvēja liberāli noskaņoti indivīdi, kuri zināja, ka būs starp uzvarētājiem. Tieši tie, kuriem šķita simpātiska kopienu sakņu iznīcināšana, saistību trūkums, materiālisms, risku uzņemšanās, graujošas sociālas izmaiņas un nevienlīdzība, būtībā nodrošināja sev izdevīgu rezultātu, lai gan, uzsverot aristokrātisko iekārtu netaisnīgumu, viņi nemitīgi norādīja uz zaudētāju ciešanām vecajā sistēmā.

Džons Loks skaidri atzina, ka viņa Otrajā traktātā par valdību – liberālisma pamattekstā – piedāvātā jaunā politiskā un ekonomiskā sistēma rezultēsies jaunas valdošās šķiras tapšanā. Vienā no šī darba būtiskākajām nodaļām, “Par īpašumu”, viņš cilvēkus sadalīja divos tipos: “čaklajos un racionālajos” un “sūdzībniekos un kašķīgajos”. Viņš rakstīja, ka aizvēsturē abu šo tipu cilvēki varēja pastāvēt vienādā skaitā, bet primitīvajā ekonomikā, kuras galvenā iezīme bija privātīpašuma trūkums, šos tipus nebija iespējams atšķirt. Katrs savāca pārtiku un citu nepieciešamo tikai attiecīgajai dienai, un nekāda atšķirība talantos, spējās vai citā potenciālā nevarēja īstenoties. Džons Loks piedāvāja Amerikas indiāņus kā šādas “aizvēstures” piemērus: tās esot bijušas ekonomiski primitīvas sabiedrības, kurās nevar izpausties nedz “čaklums un racionalitāte”, nedz “sūdzēšanās un kašķēšanās”. Šādā sabiedrībā iespējamie bili geitsi un stīvi džobsi ir tik aizņemti ar medīšanu vai makšķerēšanu iztikas nodrošināšanai, ka viņu potenciāls neīstenojas.

Tomēr, ja būtu tiesa, ka pasaule šos tipus tolaik vēl nebija izšķīrusi, Džons Loks nebūtu varējis tos aprakstīt. Sabiedrība, par kuru viņš runā, nav tāda, kurā šie personības tipi vēl nav parādījušies. Drīzāk viņš runā par sabiedrību, kurā valda nepareizie cilvēki – “sūdzībnieki un kašķīgie”. Viņš raksta, ka slinku un bezrūpīgu valdnieku kasta, kura mantojusi varu un valda bez sāncenšiem vai izaicinājuma, būs sūdzībnieki. Viņš piedāvāja šo grupu aizstāt ar citu – tiem, kuru gars ir “čakls un racionāls” un kuru īpašais raksturs šobrīd nevar pilnībā izpausties, jo sūdzelīga aristokrātija ir sagrābusi varas un bagātības monopolu.

Bet kāpēc lai parastie ļaudis, kuriem aristokrātiskā iekārtā nav nedz varas, nedz bagātības un kuru iespējas tikt pie varas arī jaunajā sistēmā nebūs labākas, atbalstītu viena valdnieka nomainīšanu ar citu? Loks nenoliedza, ka vienu aristokrātiju, kuras vara balstīta mantotā stāvoklī un bagātībā, vienkārši aizstās cita. Džefersons to vēlāk nosauca par “dabisko aristokrātiju” – tādu pārākuma stāvokli, kas balstās salīdzinoši augstākā “racionalitātes” un “čakluma” līmenī. Tāda pati nejaušība, kas aristokrātiem piešķir varu un statusu aristokrātiskā sabiedrībā, ir attiecināma arī uz nevienlīdzīgo “racionalitātes” un “čakluma” sadalījumu. Kritēriji piederībai vadošajai kārtai mainās, bet sadalījuma nejaušums paliek spēkā.

Šajā sakarā Džons Loks piesauc Jauno pasauli, apgalvojot, ka sabiedrība, kuru pārvaldīs “čaklie un racionālie”, kļūs produktīvāka un augstāk vērtēs privātīpašumu, tādējādi palielinot visas sabiedrības bagātību:

Piebildīšu, ka tas, kurš iesavina zemi ar savu darbu, nevis mazina, bet gan palielina cilvēces kopīgos krājumus: viens akrs iežogotas un kultivētas zemes (savu iespēju robežās) rada desmit reizes vairāk cilvēku izdzīvošanai nepieciešamo labumu nekā tikpat auglīgas zemes akrs, kurš kopīgi tiek izniekots. (..)
[Tādējādi Dienvidamerikā un Ziemeļamerikā] lielas un auglīgas teritorijas karalis ēd, dzīvo un ģērbjas sliktāk nekā strādnieks Anglijā.[1]

Šajā fragmentā Loks atzīst, ka jaunā ekonomiskā, sociālā un politiskā kārtība atnesīs vispārīgu nevienlīdzību. Tomēr viņš arī apgalvo, ka tai ir jādod priekšroka pār tādu nevienlīdzību, kurā valda “sūdzībnieki un kašķīgie”, jo tad visi iemantos labāku materiālo stāvokli. Nevienlīdzību var padarīt panesamu, palielinot bagātību, ko varēs baudīt arī zemākas šķiras pilsoņi. Vienlaikus Loks atzīst, ka nevienlīdzībai jaunajā sistēmā ir potenciāls teju bezgalīgai diferenciācijai. Primitīvajā ekonomikā pastāv gandrīz pilnīga materiālā vienlīdzība starp valdnieku un pārvaldītajiem. Aristokrātisko kārtību raksturo vispārēja kārtas un statusa nevienlīdzība un šo atšķirību salīdzinošais nemainīgums. Turpretī piedāvātās liberālās kārtības pamatā ir elastīgi un ekspansīvi nevienlīdzības apstākļi, kuros atšķirību starp augstākajām un zemākajām šķirām nosaka ekonomiskā labklājība. Pazemojumu, aizvainojumu, sarūgtinājumu vai dusmas, ko izraisa pieaugošā plaisa starp augstākajām un zemākajām šķirām – veiksmīgajiem un nespējīgajiem, valdniekiem un pārvaldītajiem –, mēģina apmierināt ar aizvien lielākas materiālās labklājības apsolījumu visiem sabiedrības locekļiem.

Tieši šīs ir liberālisma lielās derības: viena nevienlīdzīga un netaisnīga sistēma tiek aizstāta ar citu nevienlīdzīgu sistēmu. To panāk nevis ar apspiešanu un vardarbību, bet gan ar sabiedrības piekrišanu, kas balstīta nerimstošā materiālās labklājības palielināšanā un teorētiskā iespējā kļūt par augstākas šķiras locekli.

Mūsdienu klasiskie liberāļi turpina aizstāvēt šo vienošanos ne tikai kā pieņemamu, bet arī kā augstas atzinības cienīgu. Vairākus gadsimtus pēc Džona Loka Džons F. Kenedijs iepriekš minētās derības kodolīgi raksturoja kā apsolījumu “paisums paceļ visas laivas”. To bieži atbalso Ronalda Reigana vārdi, ka pat sliktākā un lētākā laiva var gūt labumu no cunami izmēra atšķirībām starp tiem, kas ir augšā, un tiem, kas apakšā. Būtisks labklājības elements bija agresīvā dabas iekarošana, it sevišķi intensīva visu potenciāli lietderīgo resursu iegūšana un tādu procesu un metožu izgudrošana, kas palielina tūlītējo vērtību neatkarīgi no nākotnes izmaksām un sekām. Loks uzskatīja, ka nerimstoša bagātības un labklājības palielināšanās var aizstāt sabiedrības vienotību un solidaritāti. Libertārietis Frīdrihs Hajeks saprata, ka sabiedrībā, kas pieredz “strauju ekonomisko augšupeju”, neizbēgami pieaugs nevienlīdzība: “Tik straujš progress nevar būt viendabīgs, tam jānotiek atšķirīgos ešelonos.”[2] Atbalsojot Loku, Hajeks atzīst, ka sabiedrībā, kas strauji attīstās un rada vērā ņemamu ekonomisko nevienlīdzību, sabiedrības nemieru mazināšana nenovēršami būs atkarīga no straujiem un aizvien paātrinātiem uzlabojumiem: “Liela sabiedrības daļa varēs baudīt personīgu izdošanos tikai tad, ja tā – kā veselums – strauji progresēs. Stacionārā sabiedrībā tikpat daudzi cilvēki pacelsies kā pazemināsies. Lai vairākums pieredzētu uzlabojumus savā personīgajā dzīvē, ir nepieciešams, lai tie notiktu strauji.”[3]

Hajeks atzīst, ka liberālā sabiedrība radīs tikpat daudz vai pat vairāk nevienlīdzības kā tās aizstātā kārtība. Tomēr nemitīgo izmaiņu un progresa apsolījums, viņaprāt, nodrošinās, ka visi atbalstīs liberālo sistēmu. Viņš ir pārliecināts, ka pat tāda titāniska mēroga nevienlīdzība, kas tālu pārsniedz atšķirības pat starp zemnieku un karali, netraucēs gandrīz vispārējai šādas politiskās un ekonomiskās sistēmas atzīšanai.

Tomēr pieaug bažas, vai izaugsmes solījums joprojām ir izpildāms. Cilvēce ir saskārusies gan ar dabas nospraustajām robežām, pēdējo divu gadsimtu ekonomiskās izaugsmes izmaksām kļūstot arvien redzamākām klimata izmaiņu straujajā tempā, gan arī ar arvien mazāku varbūtību, ka tirgus kapitālisms radīs aizvien pieaugošu labklājību visai sabiedrībai. Pēdējie gadi ir pierādījuši Kurta Vonnegūta pirmajā romānā Mehāniskās klavieres aprakstīto paredzējumu, ka dzelžaina loģika tirgus kapitālismā – nebeidzamie centieni apspiest algu pieaugumu, vai nu atrodot jaunu tirgu ar sliktāk apmaksātu darbaspēku, vai aizstājot cilvēkus ar mašīnām vai datoriem – arvien vairāk degradē gandrīz visu veidu darbu līdz smagam un necienīgam nodarbošanās veidam. Šī atziņa ir likusi atgriezties pie Loka derībām, ka sistēma, kas sniegs materiālu labklājību – neatkarīgi no nevienlīdzības apmēra un mazticamas iespējas kļūt bagātākam un nonākt augstākā šķirā –, apmierinās sabiedrības vairākumu. Pats nesenākais Loka liberālisma piekritējs ir ekonomists Tailers Kovens, kura darbs Vidējā vairs nav atbalso Loka argumenta pamata aprises. Atzīstot, ka liberālisms un tirgus kapitālisms vairo paliekošas titāniska mēroga nevienlīdzības formas, kuras ieraugot būtu nobālējuši pat senie hercogi un grāfi, Koens tomēr aizstāv nostāju, ka mēs atrodamies unikāla Amerikas vēstures perioda beigās – laikā, kurā cilvēki vēl tic relatīvai vienlīdzībai un kopīgam pilsoniskuma liktenim. Viņaprāt, tagad mēs iesoļojam laikmetā, kurā piedzīvosim divu atsevišķu nāciju tapšanu. Darba pēdējā nodaļā, kas zīmīgi ir nosaukta “Jauns sabiedriskais līgums?”, Kovens tik un tā secina, ka liberālisms turpinās baudīt vispārēju atbalstu:

Mēs pāriesim no sabiedrības, kurā valda izlikšanās, ka visiem jābūt pieņemamam dzīves līmenim, uz sabiedrību, kurā cilvēkiem ir jārūpējas par sevi daudz vairāk nekā tagad. Domāju, ka tā būs pasaule, kurā, teiksim, 10 līdz 15 procenti no pilsoņiem būs ārkārtīgi bagāti un dzīvos fantastiski ērtu un interesantu dzīvi – līdzīgi mūsdienu miljonāriem, vienīgi ar labāku veselības aprūpi. (..)
Šī meritokrātiski raksturotā ienākumu nevienlīdzība pati sevi pavairos. Spējīgie indivīdi vienmēr izbēgs no nabadzības, un tas ļaus vieglāk ignorēt atpalicējus.[4]

Kovens paredz, ka ļaužu vairākums ar mazajām algām apmetīsies vietās, kas līdzināsies Teksasas pavalstij. Tur būs lēti mājokļi, šādas tādas darba vietas un varēs saņemt zemas kvalitātes valdības pakalpojumus. Politiskajiem līderiem, viņaprāt, vajadzētu apsvērt lielpilsētu mēroga favela tipa ēku celtniecību ar zemu īres maksu un bezmaksas internetu, kas piedāvātu virtuālo pasauli, novērstu uzmanību no drūmās nabadzības un garīgā sausuma un kļūtu par pilsoņu vairākuma neatņemamu dzīves sastāvdaļu.

Kovenam nebūt neliekas, ka šī distopija varētu darīt galu liberālismam un izraisīt sacelšanos pret sociālo un ekonomisko sistēmu, kas tiešā veidā radījusi iepriekšējās, liberālisma gāztās aristokrātijas apstākļus. Viņš nobeidz rakstīto uz šādas cerīgas nots: “Mēs pat varam ar prieku nākotnē sagaidīt, ka lētas vai bezmaksas izpriecas būs tik viegli pieejamas, ka jutīsimies kā Kārļa Marksa komunistiskajā utopijā, kuru atnesis kapitālisms. Šī ir īstā gaisma tuneļa galā.”[5]

[1] J. Locke, Second Treatise of Government, p. 23, 26.

[2] F. A. Hayek, The Constitution of Liberty, ed. Ronald Hamowy (Chicago: University of Chicago Press, 2011), p. 96.

[3]Ibid., pp. 95–96.

[4] T. Cowen, Average Is Over: Powering America Past the Age of the Great Stagnation, New York: Dutton, 2013, p. 258.

[5]Ibid.

Valstslietu pamati

Aristotela Valstslietas (Politika) ir turpinājums Raksturmācībai jeb ētikai, jo tikai valstiskas kopienas ietvarā cilvēks spēj izkopt savu tikumu un sasniegt dabīgo pilnīgojumu, t. i., kļūt pilnā mērā par cilvēku, kas arī ir viņa mērķis. Šis teksts, kurš rakstīts vai, iespējams, kompilēts no vairākiem Aristotela nolasītiem lekciju kursiem, datēts ar IV gadsimta otro pusi p.m.ē. Grāmatas sākums (I, I–X, 1252a–1258b) ir bijis ārkārtīgi ietekmīgs un lielā mērā noteicis Rietumu politiskās filozofijas ievirzi gan saturiski, gan pēc analīzes metodes. Gandrīz katrs teikums šajā tekstā ir komentēts un tālāk izstrādāts, kā arī kritizēts kopš darba sarakstīšanas līdz pat mūsdienām. Minot gandrīz nejauši pa rokai pagadījušos piemēru, Patriks Denīns, kura grāmata par liberālismu tikko iznāca latviski, velta lappusi Aristotela novērojumam, ka cilvēks no visiem dzīvniekiem ir “visnegantākais uz kopošanos un rīšanu”; šīs īpatnības apvērstā modelī nosaka valstiskās kopienas nepieciešamību, lai tā varētu pienācīgi darboties un būtu cilvēciska, nevis dzīvnieciska, regulēt šīs divas pamata jomas – ēdiena uzņemšanu, patērēšanu un manieres, kā arī cilvēku seksualitāti. Dažas no būtiskajām atziņām, kurām vērts pievērst uzmanību, būtu šādas: ikvienas lietas tiekšanās uz mērķi, kuru nosaka lietas iedaba; šī mērķa sasniegšana kā augstākais labums, kas dzīvas būtnes gadījumā sakrīt ar būtnes labbūšanu jeb laimi; cilvēku kopību hierarhija un dabiskā attīstība no ģimenes līdz valstij; valdošā un pārvaldītā izšķiršana salikumos (piemēram, cilvēkā prātam ir jāvalda pār ķermeni); cilvēks kā valsti būvējoša dzīva būtne (bieži lietotais tulkojums “politisks dzīvnieks” ir neskaidrs vai viegli pārprotams); nošķīrums starp darbību un darināšanu jeb darīšanu un taisīšanu; īpašuma jeb mantas (jebkādas rīcībā esošas lietas) iztirzājums saistībā ar saimvedības pamatiem; dabiskās un nedabiskās bagātības nošķīrums; ļoti slavenais apgalvojums, ka augi un dzīvnieki pastāv cilvēku labad, jo cilvēks dabas hierarhijā ir visaugstākais; lietu pareizs un nepareizs izmantojums, kas cita starpā noved pie augļošanas (pretdabīga naudas un mantguvības izmantojuma) nosodījuma. Šis ir fragments no vēl neizdota tulkojuma un publicēts ar īsinātām piezīmēm, izlaidumiem un bez nodaļu un paragrāfu norādēm. Tulkoja un komentēja Agnese Irbe un Aija van Hofa, rediģēja Arnis Rītups.

Tā kā mēs redzam, ka ikviena valsts ir noteikta veida kopiena un ikviena kopiena ir izveidojusies kāda labuma dēļ (jo visi visu dara tā dēļ, kas viņiem šķiet labs), ir skaidrs, ka, lai arī uz kaut kādu labumu tiecas visas kopienas, visvairāk un uz galveno labumu tiecas tā kopiena, kas ir galvenā no visām un ietver sevī visas pārējās. Tā ir kopiena, ko sauc par valsti, jeb valstiskā kopiena.

Tie, kas domā, ka būt par valstsvīru, ķēniņu, saimvedi vai kungu ir viens un tas pats, spriež aplami. Viņi uzskata, ka tie cits no cita atšķiras tikai ar lielu vai nelielu pārvaldīto skaitu, nevis pēc sava veida.[1] Piemēram, ja pārvaldīto skaits ir mazs, tad runa esot par kungu, ja lielāks – par saimvedi, bet ja vēl lielāks – par valstsvīru vai ķēniņu, tā, it kā liela saime nemaz neatšķirtos no mazas valsts. Savukārt ar valstsvīru un ķēniņu esot tā: ja kādam vara pieder vienam pašam, tad tā esot ķēniņa vara, bet, ja viņš saskaņā ar šādas zinātnes spriedumiem pārmaiņus ir gan valdītājs, gan pārvaldītais, tad tā esot valstsvīra vara. Taču patiesībā tas tā nav.

Teiktais kļūs skaidrs, ja izpētīsim šo jautājumu, izmantojot paņēmienu, kas mūs vadījis līdz šim. Tāpat kā visās citās jomās salikto ir nepieciešams sadalīt līdz nesaliktajam (tas ir, līdz niecīgākajām veseluma daļām), arī šeit, izpētot, no kā sastāv valsts, mēs redzēsim, ar ko [šīs varas] cita no citas atšķiras un vai par katru no tām ir iespējams iegūt kādu lietpratīgu [nojēgumu].

Arī šo jomu, tāpat kā visas citas, visskaistāk varētu izpētīt, ja lietas aplūkotu to dabīgajā attīstībā no pašiem pirmsākumiem.

Visupirms ir jāapvienojas tiem, kas nespēj pastāvēt viens bez otra, piemēram, sievišķajam ar vīrišķo,[2] lai radītu (un tas notiek nevis tāpēc, ka viņi to izvēlas, bet gan tāpēc, ka viņos, tāpat kā visās pārējās dzīvās būtnēs un augos, ir dabīga dziņa atstāt pēc sevis citu sev līdzīgu),[3] un tam, kurš no dabas ir valdītājs, ar to, kurš no dabas ir pārvaldāms, lai [abi] saglabātos. Tas, kurš ar savu prātu ir spējīgs paredzēt,[4] no dabas ir valdītājs un no dabas – kungs, bet tas, kurš ar savu ķermeni ir spējīgs izpildīt paredzēto, ir pārvaldāms un no dabas – vergs; tādējādi viens un tas pats ir izdevīgs kungam un vergam.

Turklāt dabiski atšķiras arī sievišķais no verdziskā. Tā tas ir tāpēc, ka daba neko nerada skopulīgi – nerada neko tādu, kā vara kalēju darinātais Delfu duncis, bet rada katru lietu vienam [mērķim], jo ikviens rīks visteicamāk spēj paveikt savu darbu, ja tas kalpo nevis daudziem uzdevumiem, bet gan vienam.[5] (Tomēr barbariem sieva un vergs pieder pie vienas un tās pašas kārtas. Tā cēlonis meklējams tajā, ka valdītāja, kas tāds būtu no dabas, viņiem nav, un kopība, kas veidojas pie barbariem, ir verdzenes un verga kopība.[6] Tādēļ arī dzejnieki saka: “Hellēņiem pienākas valdīt pār barbariem”,[7] ar to domājot, ka būt barbaram un būt vergam no dabas ir viens un tas pats.)

No šīm divām kopībām[8] tātad ir radusies pirmā saime, un pareizi ir teicis Hēsiods: “Māja lai tev ir vispirms, tad sieva un aramais vērsis”,[9] jo vērsis nabagiem ir kalpa vietā. Tātad kopiena, kas dabīgi izveidojusies ikdienas dzīvei, ir saime. Tās locekļus Haronds sauc par “galda biedriem”, bet Epimenids no Krētes – par “bļodas biedriem”.[10] Savukārt pirmā kopiena, kas izveidojusies no vairākām saimēm neikdienišķu vajadzību dēļ, ir ciems.[11]

Šķiet, ka ciems pilnīgi dabīgi ir radies kā saimes atsaime un tā locekļus mēdz saukt par “piena brāļiem”, “dēliem” un “dēlu dēliem”.[12] Šī iemesla dēļ arī valstis sākotnēji pārvaldīja ķēniņi, kā tas vēl tagad ir pie dažām tautām. Agrīnās valstis izveidojās no ķēniņu pavalstniekiem, jo ikvienu saimi kā savu ķēniņisti pārvalda saimes vecākais; un tāpat tas ir arī atsaimēs tās locekļu kopējās izcelsmes dēļ.[13] Tieši par to runā Homērs, sakot: “Katrs lemj pār saviem bērniem un sievām”, jo [kiklopi] mitinājās izklaidus, un tā senatnē dzīvoja arī [cilvēku saimes].[14] Tāpēc arī par dieviem visi saka, ka tie ir ķēniņa pavalstnieki, jo paši vai nu ir ķēniņa pavalstnieki vēl tagad, vai arī bija senatnē. (Tāpat kā dievu izskatu, arī dievu dzīves cilvēki pielīdzina savējām.)[15]

Pilnīgota kopiena, ko veido vairāki ciemi, ir valsts. Šī kopiena jau ir sasniegusi, tā teikt, pašpietiekamības augstāko pakāpi – lai gan tā ir radusies, lai nodrošinātu izdzīvošanu, tā pastāv, lai nodrošinātu labu dzīvi. Līdz ar to, ja jau ir tā, ka pirmās kopības pastāv no dabas, arī ikviena valsts pastāv no dabas. Valsts ir šo kopību mērķis, jo [katras lietas] iedaba ir tās mērķis. To, kas katrs ir, kad tā attīstība ir pilnīgojusies, mēs arī saucam par tā iedabu – vienalga, cilvēka, zirga vai saimes. Turklāt tas, kā dēļ [katra lieta] pastāv, proti, tās mērķis, ir arī tās lielākais labums; un pašpietiekamība ir gan mērķis, gan arī lielākais labums. No teiktā ir skaidrs, ka valsts pieder pie dabiski pastāvošā un cilvēks no dabas ir valstiska būtne.[16]

Savukārt tas, kurš ir bezvalstnieks no dabas, nevis nejaušības dēļ, ir vai nu zemāks, vai arī pārāks par cilvēku – kā Homēra nopeltais: “bez brāļiem, bez likuma, bez pavarda”. Tas, kurš tāds ir no dabas, vienlaikus ir arī karotkārs; viņš ir kā savrups kauliņš spēlē.

Iemesls, kāpēc cilvēks drīzāk ir valstiska būtne nekā bite vai jebkāds cits bara dzīvnieks, arī ir skaidrs:[17] daba, kā mēs apgalvojam, nerada neko lieku, un cilvēks ir vienīgā dzīvā būtne, kurai ir valoda. Balss, protams, ļauj vēstīt par to, kas sagādā ciešanas un sniedz baudu, tāpēc ar balsi ir apveltītas arī citas dzīvas būtnes (tieši tik tālu sniedzas viņu iedaba – līdz spējai uztvert to, kas sagādā ciešanas un sniedz baudu, un to pavēstīt citam), taču tieši valoda ir paredzēta tam, lai skaidri izteiktu derīgo un kaitīgo, un līdz ar to arī taisnīgo un netaisnīgo. Tas arī salīdzinājumā ar pārējām dzīvajām būtnēm ir īpašs cilvēkam – viņš vienīgais spēj uztvert labo un ļauno, taisnīgo un netaisnīgo un tā tālāk. Kopība ar citiem šajos [tvērumos] tad arī rada saimi un valsti.

Valsts no dabas ir pirmēja saimei un ikvienam no mums, jo veselums nepieciešami ir pirmējs daļai. Ja viss [ķermenis] tiek iznīcināts, tad vairs nav ne kājas, ne rokas, tikai nosaukums ir vienāds, kā tad, kad runā par akmens [roku]. Roka šajā gadījumā būs zudusi kā roka, jo visām lietām noteiksmi piešķir to uzdevums un spējība.[18] Tāpēc, ja tās vairs neatbilst savām noteiksmēm, nevar teikt, ka tās ir tās pašas lietas, – vienāds tām ir tikai nosaukums. Tātad ir skaidrs, ka valsts pastāv no dabas un ir pirmēja ikvienam cilvēkam: ja jau katrs cilvēks atsevišķi nevar būt pašpietiekams, viņa attiecībai pret veselumu jābūt tādai pašai kā daļu [attiecībai pret veselumu] citos gadījumos. Savukārt tāda būtne, kas nav spējīga būt kopienā, vai tāda, kurai pašpietiekamības dēļ nekā nevajag, nekādā mērā nav valsts daļa un tātad ir vai nu zvērs, vai dievs.

Tieksme pēc šādas kopienas dabīgi piemīt visiem [cilvēkiem], bet tas, kurš pirmais to izveidoja, atnesa ļoti daudz laba. Tāpat kā pilnīgojies cilvēks ir vislabākais no visām dzīvām būtnēm, tāpat arī bez likuma un tiesas tas no visām būtnēm ir visnekrietnākais.

Vissmagākā netaisnība ir bruņota netaisnība. Cilvēkam dabiski piemīt ieroči saprātīgumam un tikumam, bet šos ieročus var viegli izmantot pretējā nolūkā.[19] Tāpēc cilvēks bez tikuma ir viszemiskākais un viszvērīgākais, kā arī visnegantākais uz kopošanos un rīšanu. Bet taisnīgums ir valstisks [tikums], jo tiesa, izspriežot taisnīgo, ievieš kārtību valstiskajā kopienā.[20]

Tā kā ir skaidrs, no kādām sastāvdaļām ir veidota valsts, mums visupirms jārunā par saimvedību, jo ikvienu valsti veido saimes. Tādas pašas daļas, kādas ir saimei, ir arī saimvedībai, un pilnīgā saimē ietilpst vergi un brīvie cilvēki. Ikvienā lietā vispirms ir jāizpēta tās sīkākās daļas, un saimes sīkākās pirmdaļas ir kungs un vergs, vīrs un sieva, tēvs un bērni, tāpēc jāapskata šīs trīs – kas katra no tām ir un kādai tai jābūt. Runa ir par kunga [varu], precētā [varu] (jo sievas un vīra sajūgsmei nav [atbilstoša] vārda) un trešo – bērnradītāja [varu], kura arī ir bez sava nosaukuma.[21] Pieņemsim šīs trīs, ko esam nosaukuši. Taču ir vēl kāda daļa, kas pēc dažu domām ir pati saimvedība, bet pēc citu – saimvedības nozīmīgākā sastāvdaļa. Jāizpēta, kā ar to ir, – proti, ar tā dēvēto mantguvību.

[..]

Īpašums ir saimes daļa un māka iegūt īpašumu – saimvedības daļa (jo bez nepieciešamā nav iespējams ne dzīvot, ne arī labi dzīvot). Ikvienai noteiktai mākai vajadzīgi atbilstoši rīki, ja darbu vēlas novest līdz galam, un tas pats attiecas arī uz rīkiem saimvedībā. Vieni rīki ir bez dvesmas, bet citi – apveltīti ar dvesmu. Piemēram, stūrmanim stūres rats ir bez dvesmas, bet locis – rīks ar dvesmu (jo visās mākās palīgs pieder pie rīku kārtas). Tieši tāpat īpašumā esoša lieta ir dzīvošanas rīks, un viss īpašums sastāv no daudziem rīkiem. Vergs ir noteikta veida īpašums, kas apveltīts ar dvesmu, un ikviens palīgs ir kā rīku rīks.[22] Ja visi rīki pēc pavēles vai pat tikai nojaušot, kas jādara, spētu izpildīt savu uzdevumu, kā stāsta par Daidala [stājtēliem] vai Hēfaista trijkājiem, kuri, dzejnieka vārdiem runājot, “paši ieslīdēja dievu sapulcē”, un ja atspoles pašas austu un strinkšķi paši skartu kitaras stīgas, tad darbvežiem nevajadzētu darītāju un kungiem nevajadzētu vergu.[23]

Tie, ko [parasti] dēvē par rīkiem, ir darināšanas rīki, savukārt īpašums ir darbības rīks. Teiksim, ar atspoli, neskaitot pašu tās lietošanu, tiek darināta kāda cita lieta, bet apģērbs vai zvilnis tiek tikai lietoti. Un, tā kā darināšana un darbība atšķiras pēc sava paveida un gan vienai, gan otrai ir vajadzīgi rīki, tad atšķirība starp šiem rīkiem nepieciešami būs tieši tāda pati. Bet dzīve ir darbība, nevis darināšana, un tāpēc vergs ir palīgs, kas pieder pie darbības [rīkiem].

[..]

Tagad ar to pašu iepriekš lietoto paņēmienu[24] galvenajos vilcienos apcerēsim vispārīgus īpašuma un mantguvības jautājumus, ņemot vērā to, ka arī vergu atzinām par noteiktu īpašuma daļu. Visupirms varētu jautāt, vai mantguvība ir tas pats, kas saimvedība, vai tikai tās daļa, vai arī tai pakārtota nodarbe, un, ja tā ir pakārtota, vai tā ir pakārtota tā, kā atspoļu taisīšana – aušanas mākslai vai kā bronzas liešana – tēlniecībai, jo tās nav pakārtotas vienā un tajā pašā veidā: viena piegādā rīku, bet otra vielu. Par “vielu” es saucu pamatu, no kā tiek radīts kāds darbs: audējam tā, piemēram, ir vilna, bet tēlniekam – bronza.

Ir skaidrs, ka saimvedība un mantguvība nav viens un tas pats – viena nodarbojas ar sagādi, bet otra ar lietošanu, jo kura gan cita māksla varētu lietot saimei piederošo, ja ne saimvedība? Bet, vai mantguvība ir tās daļa, vai arī atsevišķa joma, – par šo jautājumu nav vienprātības. Ja mantguvja uzdevums ir saskatīt, kā tikt pie mantas un īpašuma, un ja īpašumam, tāpat kā bagātībai, ir daudzas sastāvdaļas, tad vispirms jāizpēta jautājums, vai zemkopība un vispārīgi rūpes par barību un tās iegūšanu ir mantguvības sastāvdaļa vai arī pavisam cita nozare.

Ir daudzi barības paveidi, un tāpēc pastāv dažādi gan dzīvnieku, gan cilvēku dzīvesveidi. Bez barības dzīvot nav iespējams, un tieši barības atšķirības ir novedušas pie atšķirīgiem dzīvnieku dzīvesveidiem. Daži zvēri dzīvo baros, bet citi ir izkliedēti – atkarībā no tā, kā tiem izdevīgāk tikt pie barības, jo vieni ir gaļēdāji, citi augļēdāji un vēl citi – visēdāji. Daba ir izšķīrusi dažādus dzīvesveidus, lai viņiem atvieglotu šīs barības iegūšanu. Tā kā no dabas viena un tā pati barība nav tīkama visiem, bet katram tas ir kaut kas cits, pat pašu gaļēdāju vai augļēdāju dzīvesveidi savā starpā atšķiras.

Tāpat ir pie cilvēkiem, jo arī starp viņu dzīvesveidiem pastāv ievērojamas atšķirības. Laiskākie ir lopgani: barību no pieradinātajiem dzīvniekiem viņi saņem bez pūlēm un vaļojoties, bet, tā kā viņu ganāmpulkam ir nepieciešams pārvietoties, lai atrastu ganības, lopgani ir spiesti doties tam līdzi – tā, it kā viņi koptu dzīvu lauku. Citi dzīvo no medībām, turklāt dažādiem ļaudīm ir dažādi medību veidi. Vieni, piemēram, pārtiek no sirošanas, citi (tie, kas mitinās ezeru, purvu, upju vai [zvejai] piemērotu jūru tuvumā) pārtiek no zivīm un vēl citi – no savvaļas putniem un zvēriem. Tomēr lielākoties cilvēku cilts pārtiek no zemes un augļiem, ko sniedz tās kopšana.

Dzīvesveidi, kas savā darbībā ir pašapgādājoši, proti, barība tiek sagādāta bez mainīšanās un tirgošanās, pamatā ir šādi: lopganu, zemkopju, sirotāju, zvejnieku un mednieku. Dzīve ir tīkama arī tiem ļaudīm, kuri apvieno vairākus no šiem dzīvesveidiem, trūcīgāko no tiem papildinot tā, lai nodrošinātu pašpietiekamību. Vieni, piemēram, vienlaikus piekopj gan lopganu, gan arī sirotāju dzīvesveidu, bet citi – gan zemkopju, gan mednieku, un tā ir arī pārējos gadījumos; kā vien vajadzība viņus spiež, tā viņi dzīvo.

Šāda īpašuma [iegūsme] visām būtnēm acīmredzami ir dota no pašas dabas un tām piemīt gan uzreiz no dzimšanas, gan arī tad, kad tās ir pilnīgojušās. Daži dzīvnieki līdz ar mazuļa piedzimšanu rada arī tā barību – tik daudz, cik jaundzimušajam nepieciešams līdz laikam, kad tas pats spēj sev to sagādāt. Tā dara, piemēram, tie, kas vairojas ar kūniņām, vai oldējēji. Savukārt dzīvdzemdētājiem barība, kas paredzēta mazuļiem, līdz noteiktam laikam atrodas viņos pašos – tā ir viela, ko sauc par pienu. Tā kā ir skaidrs, ka līdzīgi ir arī ar pieaugušiem [dzīvniekiem], jāuzskata, ka augi pastāv dzīvnieku labad, bet visi dzīvnieki pastāv cilvēku labad: pieradinātie dzīvnieki, lai tos izmantotu un lietotu uzturā, savukārt savvaļas dzīvnieki – ja ne visi, tad vismaz lielākā daļa – gan barības, gan arī citas palīdzības dēļ, proti, lai no tiem izgatavotu apģērbu un dažādus rīkus. Ja daba nerada neko nepilnīgu un nerada neko veltīgi, tad daba nepieciešami to visu ir radījusi cilvēku labad.[25] Tādējādi pat karošana zināmā mērā ir dabīga iegūšanas māka (medības pieder pie karošanas) un mums tā jāpielieto gan pret zvēriem, gan pret cilvēkiem, kas no dabas ir radīti, lai tiktu pārvaldīti, bet to negrib, jo šāds karš ir dabiski taisnīgs.[26]

Tātad ir viens iegūšanas veids, kas ir dabīga saimvedības sastāvdaļa,[27] – tam vai nu ir jāpastāv, vai arī [saimvedībai] pašai ir jāpanāk, lai pastāvētu izdzīvošanai nepieciešamo un valsts vai saimes kopienai derīgo lietu krājums. Un tieši tas arī, šķiet, veido patieso bagātību, jo tāda īpašuma pietiekamība, kas nodrošinātu labu dzīvi, nav neierobežota – [pretstatā] tam, ko Solons apgalvo savā vārsmā: “Bagātībai nekādas robežas cilvēki nav atklājuši”.[28] Tāpat kā visās pārējās mākās, arī šajā pastāv robežas. Nevienā mākā rīki nav neierobežoti ne daudzumā, ne lielumā, un bagātība nav nekas cits kā vien saimvedības un valstsvedības rīku daudzums.

Tā nu esam noskaidrojuši, ka pastāv viena dabiska iegūsmes māka, kas nepieciešama saimvežiem un valstsvīriem, un esam noskaidrojuši, kāds ir tās cēlonis.

Taču pastāv arī kāds cits iegūsmes veids, ko visbiežāk un pilnīgi pamatoti sauc par mantguvību un kas liek domāt, ka bagātībai un īpašumam nav nekādu robežu.[29] Daudzi uzskata, ka tas pilnībā sakrīt ar tikko aprakstīto iegūsmi, jo ir tai ļoti tuvs, taču patiesībā tas nav ne tāds pats, ne arī pilnīgi atšķirīgs. Viena no šīm mantguvībām ir dabīga, bet otra – nedabīga, un tās avots drīzāk ir noteiktas iemaņas un māka.

Sāksim tā izpēti ar šādu [apsvērumu]: ikvienu īpašumā esošu lietu var izmantot divējādi. Abos gadījumos tas, kas tiek izmantots, ir lieta kā tāda, taču tā netiek izmantota kā tāda vienā un tajā pašā veidā. Viena izmantošana ir priekšmeta izmantošana tam piederīgā veidā, bet otra – nepiederīgā. Kā piemēru varētu minēt apavu valkāšanu un iemainīšanu – abas ir apavu izmantošanas, jo arī tas cilvēks, kurš apmaiņā pret naudu vai barību iedod apavus kādam, kam tie ir nepieciešami, apavus izmanto kā apavus, bet ne tiem piederīgā izmantošanas veidā tāpēc, ka tie nav radīti apmaiņai. Tāpat ir arī ar pārējām īpašumā esošām lietām, jo iemainīšana ir iespējama visos gadījumos. Iemainīšanas pirmsākums meklējams dabiskajā apstāklī, ka cilvēkiem dažas lietas bija vairāk, bet citas mazāk, nekā pietiekami. Tas arī skaidri [parāda], ka tirgošanās no dabas nepieder pie mantrausības, jo apmaiņu viņiem [tolaik] vajadzēja veikt tikai tik lielā mērā, lai abām pusēm pietiktu.

Pirmējā kopienā (tas ir, saimē) apmaiņa, protams, nekādu lomu nespēlēja. Tā parādījās, kad kopiena jau bija kļuvusi lielāka. [Pirmējās kopienas locekļiem] kopējs bija viss, savukārt pēc sadalīšanās atsevišķās saimēs saimju locekļiem kļuva kopējas arī daudzas citas lietas, ar kurām apmaiņas ceļā bija nepieciešams dalīties atkarībā no vajadzības. Tā vēl joprojām dara daudzas barbaru tautas. Vienas derīgas lietas viņi maina pret citām derīgām lietām, bet ne pret ko vairāk, – piemēram, dodot vīnu, viņi pretī saņem graudus un tamlīdzīgi. Šāda iemainīšana nav pretdabīga un nekādā ziņā nav arī mantguvības paveids. Tās mērķis bija nodrošināt dabīgo pašpietiekamību.

Un tomēr gluži likumsakarīgi tieši no šīs apmaiņas izcēlās mantguvība. Kad cilvēki vairāk sāka sevi apgādāt no svešām zemēm, ievedot to, kā trūka, un izvedot to, kā bija par daudz, vajadzība spieda ieviest naudas lietošanu. Nēsāt sev līdzi visu dabīgi nepieciešamo nav viegli, tāpēc cilvēki savā starpā vienojās, ka, veicot apmaiņu, viņi dos vai saņems kādu priekšmetu, kas, pats par sevi būdams derīgs, būtu ērti lietojams dzīves vajadzībām, – kā dzelzs vai sudraba gabals, vai kas tamlīdzīgs. Sākumā viņi to novērtēja vienkārši pēc izmēra un svara, bet vēlāk uz tā uzspieda atšķirības zīmi, lai nebūtu jānoņemas ar mērīšanu. Atšķirības zīme kalpoja kā daudzuma norāde. Kad apmaiņas nepieciešamība jau bija novedusi pie naudas ieviešanas, radās cits mantguvības paveids – tirdzniecība. Sākumā tā droši vien bija ļoti vienkārša, bet vēlāk kļuva lietpratīgāka, pieredzei iemācot, no kādiem avotiem un kādā veidā iemainīšana varētu atnest pēc iespējas lielāku peļņu.

Tāpēc [dažiem] šķiet, ka mantguvība pamatā ir saistīta ar naudu un tās uzdevums ir spēt saskatīt, kā iegūt pēc iespējas vairāk mantas. Šī prasme, viņuprāt, ir bagātības un mantas radītāja. Un bagātība viņu skatījumā bieži nav nekas cits, kā vien liels naudas daudzums, jo tieši ar to saistās mantguvība un tirdzniecība.

Citkārt atkal šķiet, ka nauda ir blēņas un pastāv tikai pēc vienošanās, bet no dabas nav nekas, jo, kad tās lietotāji to ir nomainījuši ar citu, tā zaudē savu vērtību un vairs nekādi nav derīga, lai iegūtu nepieciešamo, – naudīgajam bieži vien trūkst pat barības izdzīvošanai. Būtu tiešām dīvaini, ja bagātība būtu tas, kā pārpilnība tomēr ļauj tās īpašniekam nomirt badā, kā notika ar slaveno Midu, kura negausīgās lūgšanas dēļ, kā vēsta nostāsts, viss, ko viņam cēla priekšā, pārvērtās zeltā. Tāpēc viņi meklē citu bagātības un mantguvības [noteiksmi] un pareizi dara, jo dabīgā mantguvība un dabīgā bagātība ir pavisam kas cits. Dabīgā mantguvība pieder pie saimvedības, savukārt tirdzniecība ir mantas vairošana nevis vispārīgi, bet vienīgi mantu iemaiņas ceļā. Tirdzniecība, kā uzskata, grozās ap naudu, jo tieši nauda šajā gadījumā ir apmaiņas pamats un mērķis.

Turklāt šīs mantguvības nestā bagātība ir neierobežota. Tāpat kā ārstniecības māksla tiecas uz veselību, nepazīstot robežas, un vispār jebkura māka neierobežoti tiecas uz savu mērķi (jo tā tovēlas piepildīt iespējami augstākā mērā), lai gan netiecas uz neierobežotiem [līdzekļiem] šī mērķa sasniegšanai (jo mērķis visās mākās tiem nosprauž robežas),[30] tāpat arī šīs mantguvības mērķim nav robežu – tās mērķis ir tieši minētā bagātība un mantas iegūšana. Turpretī saimvedībai, atšķirībā no mantguvības, ir robežas, jo [neierobežotas bagātības iegūšana] nav saimvedības uzdevums.

Tādējādi ir acīmredzami, ka jebkurai bagātībai nepieciešami jābūt ierobežotai, taču īstenībā mēs vērojam tieši pretējo: visi, kas nodarbojas ar mantas vairošanu, neierobežoti palielina savu naudas daudzumu. Tā cēlonis ir šo abu mantguvību tuvā līdzība. Tās daļēji pārklājas, jo priekšmets, ko tās lieto, ir viens un tas pats. Abos gadījumos īpašums tiek izmantots, bet ne vienā un tajā pašā veidā (vienas mantguvības mērķis ir kaut kas cits, bet otrs – tieši mantas vairošana). Tāpēc arī dažiem šķiet, ka mantas vairošana ir saimvedības uzdevums, un viņi visu dzīvi pavada pārliecībā, ka sev piederošās naudas kopumu vajag vai nu saglabāt, vai arī neierobežoti palielināt.

Šīs attieksmes cēlonis ir tiekšanās dzīvot, nevis dzīvot labi. Tā kā kāre dzīvot nepazīst robežas, cilvēki kāro arī neierobežotus līdzekļus, lai to piepildītu. Pat tie, kas cenšas dzīvot labi, meklē to, kas sagādā ķermenisku tīksmi, un, tā kā arī tas viņiem šķiet atkarīgs no īpašuma, visa viņu darbošanās grozās ap mantas vairošanu; tā arī ir izcēlies šis otrais mantguvības paveids. Tīksme ir tieši pārmērībā, un tāpēc viņi meklē māku, kas sagādātu šo tīksmo pārmērību. Ja mantguvība to nespēj sniegt, tad viņi cenšas to iegūt no citiem avotiem un attiecīgi katru spējību pielieto pretdabīgā veidā. Piemēram, drosmes uzdevums ir nevis gādāt mantu, bet sniegt paļāvību, un tāpat ir arī ar karošanu un ārstēšanas mākslu, kuru uzdevumi vienā gadījumā ir uzvara, bet otrā – veselība. Taču viņi visas šīs spējības padara par mantguvīgām, it kā tas būtu to mērķis un visam uz šo mērķi būtu jāvirzās.

Par mantguvību, kas nav nepieciešama, esam pateikuši – proti, kas tā ir un kāda iemesla dēļ mēs pēc tās jūtam vajadzību. Esam arī parādījuši, ka nepieciešamā mantguvība no tās atšķiras: pēdējā no dabas pieder pie saimvedības, jo ir saistīta ar iztikas nodrošināšanu, un tai, atšķirībā no pirmās, kura nepazīst robežas, ir skaidri noteikta robeža.

Kļūst skaidrs arī jautājums, ko uzdevām sākumā, proti, vai saimvedim un valstsvīram ir jānodarbojas ar mantguvību, vai arī ne un [mantai] jau ir jābūt viņu rīcībā. Tāpat kā valstsvīra māksla nerada cilvēkus, bet tos saņem no dabas un izmanto, tāpat arī dabai ir jāsniedz zeme, jūra vai tamlīdzīgs iztikas avots un tad saimvedim ar to jārīkojas, kā pienākas. Audējmākslas uzdevums ir nevis ražot vilnu, bet gan to izmantot un zināt, kāda vilna ir laba un derīga, bet kāda – slikta un nederīga. Citādāk varētu jautāt, kāpēc mantguvība ir saimvedības sastāvdaļa, bet ārstēšanas māksla nav, jo saimes locekļiem taču vajag būt veseliem – un tāpat arī dzīviem un nodrošinātiem ar visu nepieciešamo. No vienas puses raugoties, varētu teikt, ka tas ir saimveža vai valdītāja pienākums – rūpēties arī par pārvaldāmo veselību, bet, no otras puses, tas ir nevis viņu, bet gan ārsta pienākums, un tāpat ir arī ar mantu: no vienas puses raugoties, varētu teikt, ka par to jāgādā saimvedim, bet, no otras puses, – nevis viņam, bet gan minētajai palīgmākslai.

Bet pamatā, kā jau tikko teicām, šai mantai ir jāpastāv no dabas. Tā kā ikviens jaundzimušais barojas no tās [vielas] pārpalikuma, kas to radījusi, tas ir dabas uzdevums – piedzimušai būtnei sagādāt barību. Tāpēc arī ar tādu mantguvības māku, kas ļauj tikt pie zemes augļiem un dzīvniekiem, no dabas ir apveltīti visi.

Mantguvības māka, kā jau sacījām, ir divējāda – tirdznieciskā un saimnieciskā. Viena ir nepieciešama un slavējama, bet otra ir tāds iemaiņas veids, kas taisnīgi tiek nopelts (jo tas ir nevis dabīgs, bet gan rodas, cilvēkiem ņemot no cilvēkiem).[31] Tāpēc pilnībā pamatots ir arī naids, ko iemantojusi augļošana, jo īpašums tajā rodas no pašas naudas un ne vairs no tā, kā dēļ nauda tika ieviesta. Tā radās, lai varētu veikt iemaiņu, savukārt augļošana pavairo pašu naudu. No tā arī cēlies augļošanas nosaukums: pēcteči ir līdzīgi saviem senčiem un “auglis” ir no naudas dzimusi nauda. Tādēļ arī augļošana ir vispretdabīgākais mantas vairošanas veids.

[1] Šķiet, ka domāti Platons (Valstsvīrs, 258e–259d) un Ksenofonts (Atmiņas par Sokratu, III, 4, 12; 6, 14).

[2] “Sievišķais” un “vīrišķais” – šeit lietota vispārīga bioloģiska terminoloģija; varētu teikt arī “mātīte” un “tēviņš”.

[3] “Lai radītu”: burtiski, “rašanās labad”. Nīkomaha raksturmācībā Aristotels skaidro, ka [jaunu būtņu] radīšana ir sapārošanās ierosinātājs, bet ne tās mērķis, jo cilvēki sapārojas arī, lai nodrošinātu sevi ar nepieciešamo un lai abpusēji gūtu baudu, apvienojot savus īpašos tikumus (VIII grām., XII, 1162a17–27). “Atstāt aiz sevis tādu, kāds esi pats”: sal. ar Platona Likumiem, IV, 721b–c un Diotimas teikto Platona Dzīrēs, 206b–c, kur šī tieksme skaidrota kā alkas būt nemirstīgam.

[4] “Paredzēt” (proorān): šķiet, jāsaprot – paredzēt, kas jādara, paredzēt nākotnes vajadzības. Platona Likumos, 690b, viens no septiņiem valdīšanas pamatojumiem, kas attiecas uz vergu, ir nezinoša cilvēka (anepistēmōn) nepieciešamība pakļauties saprātīgam cilvēkam (phronōun), lai tas viņu vadītu un pār viņu valdītu.

[5] Delfu duncis, par kuru nekas sīkāk vēsturiskos avotos nav minēts, domājams, bija rīks, ko varēja izmantot dažādām vajadzībām.

[6] “Pie vienas un tās pašas kārtas” – t. i., pie verga kārtas, atšķirībā no hellēņiem, kuriem, kā tikko redzējām, ir divas nošķirtas pamata kopības: sievas un vīra kopība un verga un kunga kopība. Ar “barbariem” gan šeit, gan tālāk Aristotels pamatā domā tagadējās Āzijas vidienes tautas vai varbūt trāķiešus.

[7] Eurīpids, Īfigeneja Aulidā, 1400.

[8] Proti, sievas un vīra kopības un verga un kunga kopības.

[9] Hēsiods, Darbi un dienas, 405.

[10] Haronds bija likumdevējs no Katanas Sikelijā, kurš dzīvoja VI gs. un dažkārt tika uzskatīts par Pītagora skolnieku. Epimenids no Krētes vai, biežāk, Epimenids no Knosas – neparasts VII vai VI gs. filozofs, dzejnieks un valstsvīrs, kurš ievērojams ar to, ka pēc nejaušas iemigšanas esot 57 gadus nogulējis Zeva pielūgsmei veltītā alā Krētē un atmodies ar pareģa spējām. Daudzu grāmatu starpā viņam piedēvē sacerējumu par Krētes likumiem un valsts iekārtu, kā arī tā dēvēto “meļa paradoksu” par krētiešiem, kuri vienmēr melojot (DL, I, 109–15).

[11] Iespējams, ka ar “neikdienišķām vajadzībām” saprastas tādas, kas rodas tikai laiku pa laikam (piemēram, sezonāli – kā ražas novākšana).

[12] “Atsaime” (apoikia, burtiski ‘promsaime’) ir kolonija – jauna kopiena, kas izveidojas, kādas pilsētvalsts locekļiem pametot māteszemi un dibinot jaunu kopienu.

[13] “Kopējās izcelsmes” (syngeneia) vai “savstarpējās radniecības” dēļ (starp atsaimes locekļiem vai arī starp atsaimes locekļiem un izcelsmes zemes kopienas locekļiem).

[14] Homērs, Odiseja, IX, 114–115.

[15] Ksenofanam piedēvēts apgalvojums (DK 21 B 15–16).

[16] Cilvēks ir “valstisks”, politikos, jo viņš dabiski tiecas veidot valsti, kas ir visaugstākā, pilnīgotā kopiena. Sal. ar Nīkomaha raksturmācību, IX, 9, 1169b19–21 : “Neviens neizvēlētos visus labumus tikai sev vienam, jo cilvēks no dabas ir valstisks un radīts dzīvošanai kopā ar citiem.”

[17] “Cilvēks drīzāk ir valstiska [valsti veidojoša] būtne, nekā tāda ir bite” (mallon izslēdzošā nozīmē) vai arī “Cilvēks ir lielākā mērā valstiska [valsti veidojoša] būtne nekā bite” (mallon pakāpes nozīmē). Šķiet, ka izslēdzošā nozīme ir pareiza. Skat. arī viņa Pētījumus par dzīvniekiem, I, 1, 488a3–11: “No bara dzīvniekiem un vienpatņiem vieni ir valstiski (politika), bet citi dzīvo izklaidus (sporadika) (..). Valstiski ir tie, kuriem visiem ir viens kopējs darbs (ergon). Bet ne visiem bara dzīvniekiem tāds ir. Valstiski ir tikai cilvēks, bite, lapsene, skudra un dzērve. Turklāt no valstiskajiem dzīvniekiem daži pakļaujas vadonim (hēgēmōn), bet citi ir bez valdības (anarcha). Piemēram, dzērve un dažādu paveidu bites pakļaujas vadonim, bet skudras un tūkstošiem citu dzīvo bezvaldībā”.

[18] “Spējība” (dynamis) – mēģinām ieviest plašāku un abstraktāku jēdzienu par “spēju”, kuru parasti latviešu valodā lieto, lai apzīmētu kaut ko noteiktu un konkrētu.

[19] “Bruņota” – acīmredzami pārnestā nozīmē. Bet kas ir domāts ar šiem “ieročiem”? Ņūmans kā variantu min valodu, citi komentētāji, piemēram, Seneka (De ira, I, 17) – izjutumus (affectus), tādus kā dusmas.

[20] Vai arī: “tiesas izspriešana (…) ir (esti) kārtība, [ko ievieš] valstiskā kopiena (darītāja ģenitīvs).” Teksts ir ļoti eliptisks, ir piedāvāti dažādi labojumi un nav pārliecības, ka to saprotam pareizi. Sal. ar III grām., XIII, 3 (“taisnīgums, no kura nepieciešami izriet visi pārējie tikumi, ir kopienu veidojošais tikums”); VII grām., VIII, 7 (“[valstij] pats nepieciešamākais uzdevums – spriešana par derīgo un par taisnīgo pilsoņu savstarpējās attiecībās”).

[21] Vārds despotikē hellēņiem bija diezgan skaidrs, jo tas implicīti ietvēra archē, “valdīšanu”, “varu”. Savukārt gamikē un teknopoiētikē nebija tik viennozīmīgi – pirmais varētu apzīmēt tikai pašu precēšanās mākslu, nevis arī dzīvošanu kopā laulībā, bet otrais – tikai bērnu radīšanu, neietverot audzināšanu. Tomēr, ņemot vērā tālāko iztirzājumu, šķiet, ka ir runa par “varu”, ko esam likušas kvadrātiekavās.

[22] “Rīku rīks”: vai nu kā rīks, kas pārāks par visiem citiem rīkiem, vai kā rīks, kas aizstāj visus citus rīkus, vai arī rīks, kas ir pirmējs visiem pārējiem rīkiem un bez kura pārējie rīki ir bezjēdzīgi. Tas šķiet saprātīgs skaidrojums, jo seno hellēņu saimniecībās visus vai gandrīz visus darbus, izmantojot dažādus darbarīkus, veica vergi.

[23] Mītiskais amatnieks un izgudrotājs Daidals esot radījis statujas, kas izskatījušās kā dzīvas un pat spējušas kustēties, un tāpēc tikušas pieķēdētas pie grīdas (Aristotels, Par dvēseli, I, 3, 406b18–19; Platons, Menons, 97d). Citāts par dieva kalēja Hēfaista trijkājiem: Homērs, Īliada, XVIII, 376. Franču tulkotājs Obonē komentē, ka Aristotels, šķiet, bija pirmais filozofs, kurš alternatīvu verdzības iekārtai saskatīja tehnoloģiju attīstībā (114. lpp., 8. piez.).

[24] Paņēmienu, kas ļauj aplūkot parādības, salikto sadalot līdz nesaliktajam.

[25] “Daba nerada neko nepilnīgu” – burtiski, nenobeigtu, nepilnīgotu, mērķi nesasniegušu. “… un nerada neko veltīgi”: šis ir viens no Aristotela vispārīgās teleoloģijas pamatojumiem, kas bieži uzsvērts (Par debesīm, I, 4, 271a33: “Ne dievs, ne daba neko nedara velti”; Par dvēseli, III, 9, 432b21–22; 12, 434a31, utt.). “Nepilnīgs” būtu stāvoklis, kādā cilvēks būtu palicis, ja nebūtu dzīvnieku, kuru izmantošana cilvēkam ir ļāvusi izdzīvot, pieaugt un pilnīgoties. Šo pašu viedokli (dzīvnieki un augi pastāv cilvēka vajadzībām) Ksenofonta Atmiņās par Sokratu aizstāv arī Sokrats (IV, 4, 9–10).

[26] “… šāds karš dabiski ir taisnīgs” – pretstatā karošanai, kurai nav nekāda sakara ar izdzīvošanai nepieciešamā nodrošināšanu, kā tālāk minētā lakedaimoniešu “netaisnīgā” karotkāre, VII grām., XIV, 15–17.

[27] Vai arī: “ir viens dabīgs (kata physin) iegūsmes veids, kas ir saimvedības sastāvdaļa”. Gramatiski to grūtāk aizstāvēt, bet tas labāk sasaucas ar izteikumu nodaļas beigās “viena dabiska iegūsme” (tis ktētikē kata physin).

[28] “Patiesā bagātība” – gan pārmērīgs mantas daudzums, gan tās trūkums neļauj dzīvot labu dzīvi.
Solons (ap 638–538) ievērojams atēniešu valstsvīrs un likumdevējs, nereti uzskatīts par Atēnu tautvaldības iedibinātāju. Fragm. 13 un 17, Iambi et elegi graeci, vol. II, ed. M.L. West, Oxford, 1972.

[29] Šeit tulkojumā esam nošķīrušas dabīgo un izdzīvošanai nepieciešamo chrēmatistikē, ko saucam par “mantguvību”, un nedabīgo, tikai uz mantas vairošanu vērsto chrēmatistikē, ko saucam par “mantrausību”. Aristotels lieto vienu un to pašu vārdu.

[30] Izmantojot minēto piemēru ar ārstniecības mākslu: ārstniecības māksla “neierobežoti tiecas uz savu mērķi” – veselību, jo mēs to vēlamies visaugstākajā mērā, bet tā netiecas uz neierobežotu daudzumu zāļu, jo tās ir nepieciešamas tikai tik daudz, lai izdziedinātu no slimības.

[31] “Cilvēkiem ņemot no cilvēkiem” – t. i., nevis no zemes augļiem un dzīvniekiem.

Jaunās gejisma dogmas

Fragments no britu konservatīvā domātāja un publicista Daglasa Marija (Douglas Murray) grāmatas Pūļa neprāts, kas šī gada beigās iznāks izdevniecībā KODOKA. No angļu valodas tulkojusi Karīna Tillberga.

Šķiet, ka mūsdienās daudziem cilvēkiem ir grūti ievērot Džona Stjuarta Milla principus, katrā ziņā grūtāk nekā vienkārši aizstāt vienas dogmas ar citām. Pēdējos gados Amerikā, Lielbritānijā un lielākajā daļā citu Rietumu demokrātiju vispārpieņemtais viedoklis par geju tiesībām ir gandrīz neiedomājamā mērā mainījies uz labo pusi. Bet tas ir noticis tik strauji, ka vienu dogmu ir aizstājusi cita – gejiem adresētais morālais nosodījums nu tiek vērsts pret katru, kura viedoklis kaut nedaudz atšķiras no jaunās nostājas. Un tas neļauj mums izdzirdēt ne tikai aplamus viedokļus, bet arī argumentus, kas varētu būt vismaz daļēji patiesi. [..]

Seksualitātes jautājumos ir ieviesies ne mazums pieņēmumu, kas izrādījušies tikpat dogmatiski kā to aizstātie uzskati. 2015. gada jūnijā Izglītības ministre no britu Konservatīvās partijas paziņoja, ka homofobiski uzskati liecinot par potenciālu “ekstrēmismu” Lielbritānijas skolēnu vidū. BBC ziņoja, ka Nikija Morgana teikusi šādus vārdus: “Vēršanās pret britu pamatvērtībām vai izteikta neiecietība pret homoseksualitāti ir visai satraucošas uzvedības piemēri.” Tie liekot domāt, ka šos bērnus “savos tīklos ievilkuši” “ekstrēmisti”, un par skolēniem, kuri uzskata homoseksualitāti par “ļaunumu”, būtu jāziņo policijai.[1] Interesanti atzīmēt, ka 2013. gada maijā Morgana bija balsojusi pret geju laulībām, bet jau pēc gada paziņoja: ja likums jau nebūtu pieņemts, tagad viņa iestātos par laulībām. 2015. gadā viņa deklarēja, ka nostāja, kuru viņa pati bija paudusi pirms diviem gadiem, ir ne tikai “ekstrēmistiska”, bet pat pilnīgi nesavietojama ar britu pamatvērtībām.

1990. gados Hilarija Klintone atbalstīja sava vīra virzīto “Laulības aizsardzības likumu”, kura mērķis bija nepieļaut geju laulības Savienotajās Valstīs. Viņa mierīgi noskatījās, kā viņš iestājās par “nejautājiet un nestāstiet” politiku, kas nozīmēja, ka ikviens homoseksuāls kareivis, kas pastāstīs par savu orientāciju kaut vienam citam cilvēkam, var tikt nekavējoties izraidīts no armijas rindām. Kā Roberts Semjuelss rakstīja Washington Post: “Hilarijai Klintonei bija iespēja ierakstīt savu vārdu geju tiesību vēsturē. Viņa to neizmantoja.”[2] Taču 2016. gadā, kad viņa otro reizi piedalījās prezidenta vēlēšanu kampaņā un sabiedrības nostāja bija ievērojami mainījusies, Klintone teicās īpaši iestājamies par LGBT kopienu (tā tagad dēvē gejus). Politiķi nereti maina orientāciju, bet pēdējā laika pārmaiņu dinamika ir veicinājusi īpaši krasus pavērsienus šīs sabiedrības daļas nostājā.

Citi cilvēki un valstis veica vēl straujākus un efektīgākus pagriezienus par 180 grādiem. Kolīdz Vācija legalizēja viendzimuma laulības, to atzīšana kļuva par obligātu prasību, lai iegūtu Bādenes-Virtembergas pilsonību. Vakar tur valdīja viena dogma, šodien tā ir aizstāta ar citu.

Politiķi nav vienīgie, kas tik krasi mainījuši uzskatus pēdējos gados. Laikraksti, kas vēl nesen par homoseksuāļiem izteicās ļoti negatīvi, tagad ir iekļāvuši viendzimuma laulības sabiedrisko notikumu apskatos. Žurnālisti, kas vēl pirms pāris gadiem pauda sašutumu par vienādu piekrišanas vecumu heteroseksuāliem un homoseksuāliem dzimumsakariem, tagad nosoda cilvēkus, kuri neatbalsta viendzimuma laulības. 2018. gadā kanāla MSNBC raidījumu vadītāja Džoja Reida tika publiski kaunināta un spiesta atvainoties par desmit gadus veciem komentāriem, kuros viņa kritiski izteicās par geju laulībām; atgādināšu, ka tolaik pret tām bija noskaņoti teju visi cilvēki. Ja pārmaiņas notiek tik strauji, nākas labot ne vienu vien pagātnē pieļautu kļūdu, un atpalikušie uz žēlastību var necerēt.

Rodas iespaids, ka daži cilvēki, valdības un korporācijas uzskata par savu pienākumu atgūt nokavēto un uzbāzīgi virza geju tematiku, it kā geju tiesību atzīšana būtu obligāti jāpapildina ar programmu: “Tas nāks jums par labu”.

Tā vien šķiet, ka kopš 2018. gada BBC ir nolēmusi ne tikai informēt lasītājus par notikumiem geju aprindās, bet pat atvēlēt tiem centrālo vietu. Septembrī viens no dienas galvenajiem materiāliem korporācijas tīmekļa vietnē bija ūdenslīdēja Toma Deilija stāsts par to, ka savas seksuālās orientācijas dēļ viņš juties “nepilnvērtīgs”, bet tas rosinājis viņu gūt panākumus.[3] Šis stāsts tika publicēts piecus gadus pēc tam, kad Deilijs bija publiski atzinis savu orientāciju un kopš tā laika atklāti stāstījis par savu privāto dzīvi. Tomēr tas bija viens no galvenajiem materiāliem BBC tīmekļa vietnē, tūlīt pēc ziņām par zemestrīci un cunami Indonēzijā ar vairāk nekā 800 upuriem. Savukārt nākamajā dienā to aizstāja ziņa par otršķirīgas realitātes šova zvaigznes Olija Loka un viņa līgavaiņa Gareta Loka lēmumu pēc laulībām apvienot uzvārdus, kļūstot par Lokiem-Lokiem.[4] Līdzās šim jaunumam bija publicēta informācija, ka Indonēzijā zemestrīces upuru skaits ir ievērojami pieaudzis.

Varbūt tas ir jāpasaka cilvēkam, kurš pats ir gejs, bet reizēm šādas “ziņas” nemaz nelīdzinās jaunākajām ziņām. Drīzāk rodas iespaids, ka tas ir noteikts vēstījums sabiedrībai vai tiem cilvēkiem, kurus mediji uzskata par varas turētājiem. Šis signāls vairs nav kvalificējams tikai kā “Tas nāks jums par labu”, bet drīzāk tuvojas kategorijai: “Nu, ko, liekuļi, patīk?” Daždien neviļus nāk prātā jautājums, kāda ir heteroseksuāļu attieksme pret to, ka stāsti par gejiem aizvien uzstājīgāk tiek iepludināti visās ziņu jomās.

Ņemsim kaut vai TheNew York Times starptautisko izdevumu, kurš iznāca 2017. gada 16. oktobrī – gluži parastā vidusmēra dienā. Pieņemsim, ka lasītājs pēc viedokļu lappusēm vēlas pievērsties kam nopietnākam, teiksim, biznesa sadaļai. Todien tās pirmajā lappusē dižojās virsraksts “Japānas geji vairs nav neredzami”. Ļoti iespējams, ka The New York Times biznesa sadaļas lasītājs nekad nav interesējies par japāņu geju redzamību vai neredzamību un nu ir guvis iespēju uzzināt ko jaunu. Proti, to, ka apdrošināšanas kompānijas darbinieks Šunsuke Nakamura ir izmantojis rīta sanāksmi, lai paziņotu kolēģiem par savu seksuālo orientāciju. Turklāt jāņem vērā, ka japāņu attieksme pret homoseksualitāti allaž ir bijusi “drīzāk vienaldzīga nekā naidīga” (kā liecina rakstā citētie Tokijas Universitātes profesora vārdi). Tātad TheNew York Times biznesa sadaļas sākumā bija ielikts divas lappuses garš raksts par to, kā vīrietis bez negatīvām sekām paziņojis kolēģiem par savu orientāciju, turklāt tas noticis valstī, kurā gejiem nav īpašu problēmu. Tirgū bija jābūt neparasti mierīgai dienai, lai šis stāsts kļūtu par dienas svarīgāko materiālu biznesa sadaļā.

Kad pāršķiram lappusi, tēma turpinās ar jaunu virsrakstu: “Japānas uzņēmumi kļūst draudzīgāki gejiem”. Nu lasītājs jau varētu būt apmierinājis interesi par geju stāvokli Japānas uzņēmumos un slepus met skatienus uz nākamo – kultūras sadaļu. Un kāds ir tās ievadraksts? “Plašāka skatuve mīlestībai”.

Par raksta saturu ļauj spriest fotogrāfija puslappuses apmēros, kurā redzami divu vīriešu kārtas baletdejotāju savītie ķermeņi. “Balets mainās lēnāk nekā citi mākslas veidi,” laikraksts informē lasītājus un priecīgi turpina: “Bet pēdējās divās nedēļās Ņujorkas baleta teātris, kas ir viena no pasaules labākajām trupām, piedāvā divas izrādes ar nozīmīgiem viendzimuma duetiem.”

Šo ažiotāžu bija izraisījis balets Laiku skrējiens, kura jaunākajā uzvedumā Ņujorkas baleta teātrī sievietes partiju izpilda vīrietis. TheNew York Times paskaidroja, ka līdz šim izteikti heteroseksuālā baleta pasaule beidzot ir “atvērusies mūsdienu tendencēm un iekļāvusi tās baleta uzvedumā”. Horeogrāfs savā Instagram kontā solīja, ka uzvedums būs veltīts “dzimumneitralitātes pētīšanai”, un pievienoja ziņai haštagus “mīlairmīla”, “dzimumneitrāls”, “vienlīdzība”, “diversitāte”, “skaistums”, “lepnums” un “lepns”. Bargi par savu ķecerīgo viedokli tika nokritizēts kāds vienpatis horeogrāfs, kurš atļāvās pateikt, ka “tradicionālajā baletā lomas paredzētas noteiktiem dzimumiem” un, lai gan abi dzimumi “ir līdzvērtīgi”, tiem ir “atšķirīgi uzdevumi”. Ņujorkas baleta teātra zvaigznes un TheNew York Times bija citās domās.

Nevienu nepārsteidza, ka vairāki Ņujorkas baleta teātra trupas solisti ir geji. Viens no viņiem pastāstīja TheNew York Times, ka mēģinājumu sākumā viņa partneris esot teicis: “Ir tik patīkami just, ka es patiešām varētu iemīlēties cilvēkā, ar kuru dejoju, nevis tēlot princi, kurš ir iemīlējies princesē.” (Varētu gan piebilst, ka balets nav īstā profesija cilvēkam, kuram šķiet garlaicīgi tēlot princesēs iemīlējušos prinčus.) Gadījumam, ja ar šo diversitātes triumfu baletā būtu par maz, dienišķā morāles deva tiek papildināta ar apgalvojumu, ka tas “runā ne tikai par viendzimuma attiecībām, bet arī par rasu jautājumu”. Stāstot par vīriešu dueta radīto iespaidu, horeogrāfe izteicās, ka tas bijis vienkārši “satriecošs”. Nobeigumā raksta autors secina: “Beidzot viņi var būt tādi, kādi ir.” Nu lasītājs var pievērsties otram lielajam kultūras sadaļas rakstam par sieviešu kārtas komiķēm, kuras beidzot gūst panākumus ar saviem jokiem par grūtniecību un mātišķību.[5]

Nav jau slikti, ka šis laikraksta numurs veltīja geju tematikai ne tikai biznesa un kultūras sadaļas, bet arī lielu daļu jaunāko ziņu un viedokļu lappušu. Tomēr reizēm sāk likties, ka aiz tā visa slēpjas kas vairāk – varbūt tā ir vēlme atgūt nokavēto vai vienkārši parādīt vidējo pirkstu tiem, kuri netiek līdzi pārmaiņām laikmeta tikumos. Jebkurā gadījumā gaisā vibrē savādas un mazliet atriebīgas tieksmes.

Cilvēki, protams, mācās, attīstās un nereti maina savu nostāju. Lielākoties tas notiek nemanāmi, kad kāds cits jau ir paveicis melno darbu. Bet tik krasa sabiedrības nostājas maiņa ir saistīta ar kādu problēmu – aiz muguras paliek daudzi neizpētīti vai pat “neeksplodējuši” jautājumi un argumenti. “Kā jūs varat domāt, ka homoseksuālisms nav iedzimts?” – vaicāja Pīrss Morgans, izrādot neadekvātu pārliecību šajā vēl nenoskaidrotajā jautājumā. Bet neatkarīgi no tā, vai tas ir iedzimts un ikviens gejs ir tāds kopš dzimšanas, nekur nav teikts, ka homoseksuālisms ir iela ar vienvirziena kustību.

Šī ir viena no mūsdienu kultūras daudzajām dīvainībām. Ja kāds publiski atzīst savu homoseksualitāti, visi priecājas, ka viņš beidzot dzīvos saskaņā ar savu īsto dabu. Lielākoties sabiedrība atzinīgi novērtē to, ka šie cilvēki ir ieņēmuši savu dabisko un pareizo vietu un var droši būt tādi, kādi ir. Tāpēc vēl jo dīvaināk šķiet tas, ka par heteroseksuāli pārtapis gejs izraisa ne tikai aizdomas un izstumšanu, bet arī šaubas par to, vai viņš ir godīgs attiecībā pret savu īsto dabu. Ja heteroseksuālis atzīstas, ka ir gejs, viss ir labākajā kārtībā, bet pretējā nometnē pārgājis gejs kļūst par pastāvīgu aizdomu objektu. Vēl nesen strikti heteroseksuālā kultūra nu ir ieguvusi viegli homoseksuālu orientāciju.

Rasels T. Deivīzs, kurš 1990. gadu beigās uzrakstīja scenāriju revolucionārai geju drāmai Kvīru cilts, turpināja attīstīt šo tēmu TV seriālā Bobs un Roza (2001) – stāstā par geju, kurš iemīlas sievietē. Kā Deivižs tolaik vēstīja presei, galvenais impulss šim darbam bijis fakts, ka draugu loks daudz vairāk nosoda geju, kurš pievēršas sievietēm, nekā heteroseksuāli, kurš atzīstas, ka ir gejs.[6]

Varbūt tas ir viens no iemesliem, kāpēc šim “satiksmes virzienam” tiek veltīts tik maz uzmanības. Domu, ka seksualitāte ir kaut kas nepastāvīgs un var mainīt virzienu (ja reiz var uzkāpt augšā, var arī nokāpt lejā), daudzi abu dzimumu homoseksuāļi uztver gluži kā personisku apvainojumu. Un tam ir savs pamats, jo geji saklausa šajā pieņēmumā atskaņas no briesmīgās frāzes: “Tas ir tikai tāds periods.” Gejiem tā šķiet ļoti aizvainojoša un var nopietni kaitēt attiecībām ar tuviniekiem un citiem cilvēkiem, tāpēc labāk nepieminēt, ka dažos gadījumos tā var būt patiesa.

Mileniāļi un Z paaudze, kas nu ir sasniegusi vēlo pusaudzību, mēģina apiet šo problēmu, akcentējot seksuālās orientācijas nepastāvību. Kā liecina aptaujas, šie jaunieši vairs neuzskata, ka orientācija ir nemainīgs dotums; kāds 2018. gadā veikts pētījums liecina, ka tikai divas trešdaļas Z paaudzes pārstāvju uzskata sevi par “nemainīgi heteroseksuāliem”.[7] Lai gan divas trešdaļas ir vairākums, šis fakts liecina par ievērojamu atšķirību no iepriekšējo paaudžu nostājas.

Par mileniāļiem vecākām paaudzēm seksuālās orientācijas “plūstamība” ir sarežģīts un nereti sāpīgs jautājums. Daudziem ir lielākas pretenzijas pret cilvēkiem, kuri ir pievienojušies klubiņam un tad to pametuši, nekā tiem, kuri nekad nav bijuši tā biedri. Viņi var neparādīties aptaujās un viņiem noteikti nav nacionāla mēroga pārstāvju vai “kopienas līderu”. Tomēr daudzi geji pazīst šādus cilvēkus. Tie var būt draugi, kuri īsti nespēja iekļauties geju pasaulē; viņiem nepatika šī vide, bet viņi arī nevarēja atrast sev citu. Vai arī cilvēki, kuri pamēģināja, bet saprata, ka tas viņiem neder. Ir arī cilvēki, kuriem dzīvē ir citi mērķi – piemēram, bērni un laulības dzīves drošība –, tāpēc viņi ir gatavi pilnībā vai daļēji atteikties no homoseksuālām attiecībām. Ir arī tādi, kuri lielāko dzīves daļu deva priekšroku sava dzimuma partneriem, bet tad pilnīgi negaidīti (gluži kā Boba un Rozas galvenais varonis) iemīlējās pretējā dzimuma pārstāvī. Un neviens nezina, cik daudz ir šādu cilvēku.

Vai šādi uzvedības modeļi ies mazumā tagad, kad geji var ne tikai dzīvot civilpartnerībā un laulībā, bet arī adoptēt bērnus un pat kļūt par vecākiem? Vai cilvēki aizvien vairāk pārņems Z paaudzes seksuālās identitātes brīvību? Varbūt. Bet varbūt arī ne. Jo visi pazīst arī tādus cilvēkus, kuriem tas nav pieņemami. Cilvēkus, kuri ir skūpstījušies vai pat bijuši intīmās attiecībās ar sava dzimuma personu, bet pēc tam atgriezušies pie attiecībām ar pretējo dzimumu. Un tomēr vēl nesenā pagātnē šāds “geju skūpsts” tiktu uzskatīts par novirzi no normas, savukārt šodienas kultūrā tas ir patiesības atklāsmes mirklis.

Pēdējā laikā nez kāpēc valda viedoklis, ka cilvēks, kuram ir bijusi jelkāda homoseksuāla pieredze, melo sev un citiem. Daudzi ir pārliecināti, ka viendzimuma attiecībās cilvēks atveras savai īstajai iedabai, bet turpmāka heteroseksuāla dzīve ir tās noliegums. Tā nav īsti arī biseksualitāte. Tas ir pieņēmums, ka seksualitātes svaru kausi neatrodas līdzsvarā, bet nosliecas uz gejisma pusi. Ja iepriekšējā laika posmā tie nosliecās uz heteroseksualitātes pusi, tagad situācija ir tieši pretēja. Varbūt tā ir savdabīga kompensācija cerībā, ka agri vai vēlu svaru kausi nonāks līdzsvarā. Bet kā mēs varēsim zināt, ka tie ir sasnieguši pareizo stāvokli? Tāpat kā visās citās jomās, mēs risinām šos jautājumus un izdomājam atbildes procesa gaitā.

Pagaidām vecākās paaudzes, kā arī vairums mileniāļu uzskata, ka seksuālā identitāte ir daudzmaz konstants lielums – zināmā mērā droši vien tāpēc, ka skaidrība par citu cilvēku orientāciju palīdz šībrīža vai nākotnes attiecību veidošanas procesā. Bet tas, ka vienu fiksētu identitāti var aizstāt ar citu, tā nonākot līdz seksuālai fluiditātei, liecina ne tikai par ticības lēcienu no vienas dogmas pie nākamās. Tas norāda arī uz kādu būtisku un reti pieminētu faktu: mēs joprojām nezinām, kāpēc daļa cilvēku ir geji. Desmitiem gadu ilgi pētījumi nav snieguši atbildi uz šo svarīgo (un potenciāli destabilizējošo) jautājumu, kas ir cieši saistīts ar mūsdienās sludināto vērtību sistēmā tik nozīmīgo identitātes jēdzienu.

Zināms jūtīgums šajā sfērā ir gluži dabiska parādība. Galu galā, Amerikas Psihiatru asociācija tikai 1973. gadā nolēma, ka zinātnisku pierādījumu trūkuma dēļ homoseksualitāte nav uzskatāma par novirzi no normas, un izsvītroja to no sava psihisko traucējumu reģistra (šajā aizvien biezākajā sējumā ļoti reti kaut kas tiek svītrots). 1992. gadā tās piemēram sekoja Pasaules Veselības organizācija. Tas notika salīdzinoši nesen, tālab nav brīnums, ka jebkurā diskusijā par homoseksualitāti jaušas zināma neuzticība medicīnas vai psihiatrijas terminoloģijai un praksei.

Tomēr gejisma kā psihiskas slimības noraidījums nebūt nenozīmē, ka homoseksualitāte ir iedzimts un nemainīgs stāvoklis. 2014. gadā britu Karaliskā Psihiatru kolēģija Londonā publiskoja visai interesantu “paziņojumu par seksuālo orientāciju”, kurā ar slavējamu apņēmību nosodīja jebkurus geju stigmatizācijas mēģinājumus, piemetinot, ka jebkurā gadījumā netic iespējai mainīt cilvēka seksuālo orientāciju. KPK oficiāli atzina, ka nespēj padarīt geju par heteroseksuāli vai heteroseksuāli par geju, tomēr nāca klajā ar visai svarīgu atzinumu: “Karaliskā Psihiatru kolēģija uzskata, ka seksuālo orientāciju nosaka bioloģisku un postnatālās vides faktoru kombinācija.” Šis atzinums tika pamatots ar atsaucēm uz dažādiem avotiem,[8] kurām sekoja piebilde: “Pētījumi neko vairāk neļauj apgalvot, un nekas neliecina par to, ka seksuālā orientācija būtu saistīta ar brīvu izvēli.”[9]

KPK pauda viedokli, ka dažādas “konversijas terapijas” rada “aizspriedumiem un diskriminācijai” labvēlīgu vidi, ir “pilnīgi neētiskas” un vērstas pret parādību, kas “nav psihiski traucējumi”, tomēr piebilda:

“Būtu maldīgi domāt, ka seksuāla orientācija ir iedzimta un nevar pieredzēt zināmas pārmaiņas cilvēka dzīves laikā, tomēr šķiet, ka lielākajai daļai cilvēku tā ir vai nu izteikti heteroseksuāla, vai homoseksuāla. Biseksuāliem cilvēkiem šajā ziņā ir izvēle – viņi var fokusēties uz savu hetero- vai homoseksuālo pusi. Savukārt cilvēkiem, kuri ir neapmierināti ar savu seksuālo orientāciju (vai tā būtu heteroseksuāla, homoseksuāla vai biseksuāla), varētu būt lietderīgi izmantot terapeitiskas iespējas, kas palīdzētu viņiem pieņemt savu seksuālo orientāciju, sadzīvot ar to un tā mazināt iekšējo diskomfortu.”[10]

Tam pilnīgi piekrīt Amerikas Psihologu asociācija, kuras jaunākajā rekomendācijā teikts:

“Zinātniekiem nav vienota viedokļa, kāpēc cilvēkiem veidojas heteroseksuāla, biseksuāla vai homoseksuāla orientācija. Lai gan ir veikti daudzi pētījumi ar mērķi noskaidrot, vai un kā seksuālo orientāciju ietekmē ģenētiski, hormonāli, attīstības, sociāli un kultūras faktori, to rezultāti neļauj viennozīmīgi secināt, ka to nosaka kāds noteikts faktors vai faktori. Daudzi zinātnieki atzīst, ka nozīmīga loma ir gan iedzimtībai, gan vides ietekmei, savukārt lielākā daļa cilvēku uzskata, ka viņiem tikpat kā nav izvēles attiecībā uz savu seksuālo orientāciju.”[11]

Tie, protams, ir visnotaļ slavējami centieni mazināt diskrimināciju un neveiksmīgos mēģinājumus “heteroseksualizēt” gejus un lesbietes, tomēr fakts paliek fakts – mēs joprojām nezinām, kāpēc cilvēki dod priekšroku sava dzimuma partneriem. Likums ir mainījies, bet mums tikpat kā nav jaunu zināšanu par to, kāpēc cilvēks ir vai izvēlas būt homoseksuāls.

Nevar teikt, ka nav bijis pilnīgi nekādu lietderīgu atklājumu. 20. gadsimta 40. gados seksologs Alfrēds Kinzijs veica tolaik pašu nopietnāko un plašāko pētījumu cilvēku seksuālās uzvedības jomā. Lai gan tika pieļautas daudzas metodoloģiskas kļūdas, viņa darba rezultātus vēl gadiem ilgi uzskatīja par visumā patiesiem. Pētījuma rezultāti tika apkopoti monogrāfijās Vīriešu seksuālā uzvedība (1948) un Sieviešu seksuālā uzvedība (1953). Kinzijs un viņa kolēģi paziņoja, ka 13% vīriešu vecumā no 16 līdz 55 gadiem ir “izteikti homoseksuāli” vismaz trīs gadu ilgā laikposmā un aptuveni 20% sieviešu ir bijusi seksuāla pieredze ar sava dzimuma pārstāvēm. Kinzija slavenā seksuālās pieredzes “skala” ļāva izteikt sensacionālo apgalvojumu, ka aptuveni 10% sabiedrības locekļu ir homoseksuāli. Kopš tā laika šie dati (tāpat kā daudz kas cits šajā sfērā) ir bijuši pastāvīgu diskusiju un asu strīdu objekts.

Reliģiskās grupas ar prieku uzņēma visas aptaujas, kas uzrādīja mazāku homoseksuāļu skaitu, piemēram, 1991. gadā veikto ASV nacionālo aptauju vīriešiem, saskaņā ar kuru “stabili homoseksuāls” bija tikai 1,1% vīriešu, un Lielbritānijas Nacionālās statistikas pārvaldes aptauju, kas pēc divdesmit gadiem publicēja tādus pašus datus. 1993. gadā Alena Gūtmahera institūts veica aptauju, kuras pamatā bija privātas intervijas, un publicēja sensacionālus datus – izrādījās, ka Amerikā ir tikai 1% geju. Šis skaitlis bija zemākais šāda veida aptauju vēsturē un izraisīja to pašu reliģisko grupu sajūsmu. “Pēdīgi ir atklāta patiesība,” triumfējoši paziņoja Tradicionālo vērtību koalīcijas priekšsēdētājs, bet kāds labējais radio raidījumu vadītājs piebalsoja viņam ar vārdiem: “Mēs esam reabilitēti.”[12]

Bet ne visi priecājas par statistiskiem pētījumiem, kas uzrāda ļoti mazu skaitu geju. Ir arī tādi, kas vēlas šo skaitli palielināt. Geju aktīvistu grupa Stonewall uzskata, ka “saprātīgs vērtējums” būtu 5–7% homoseksuāļu no visa iedzīvotāju skaita; tas ir daudz mazāk nekā Kinzija datos. Jaunās tehnoloģijas palīdz atrast atbildi uz šo jautājumu vai viest tajā vismaz kādu skaidrību. Šai metodei ir savi trūkumi tāpat kā statistikas pārvaldes mājsaimniecību aptaujai (šajā gadījumā problēmu rada latentu geju ietveršana), bet, tā kā tikai nedaudzi cilvēki regulāri melo savām pārlūkprogrammām, “Lielo datu” sniegtā informācija varētu būt gana uzticama. Bijušais Google datu analītiķis Sets Stīvens-Davidovics noskaidroja, ka interesi par sava dzimuma pārstāvjiem atzīst aptuveni 2,5% vīriešu kārtas Facebook lietotāju.

Pētot ar pornogrāfijas meklēšanu saistītos datus, Stīvens-Davidovics ieguva precīzākus skaitļus, ietverot arī tos cilvēkus, kuri slēpj savu seksuālo orientāciju. Pārsteidzoši ir tas, ka šie skaitļi ir aptuveni vienādi visās ASV pavalstīs. Tā, piemēram, lai gan Rodailendā ir divreiz vairāk Facebook lietotāju geju nekā Misisipi (daļēji to varētu izskaidrot ar geju migrāciju), pornogrāfijas meklēšanas dati atklāj ļoti līdzīgu ainu: Misisipi par geju porno interesējas aptuveni 4,8% pornogrāfijas meklētāju, bet Rodailendā – 5,2%. Ņemot vērā iespējamos kļūdu faktorus (teiksim, cilvēkus, kas paskatās geju porno ziņkārības dēļ) Stīvens-Davidovics secināja, ka ASV homoseksuāļu populācija ir aptuveni 5% no kopējā iedzīvotāju skaita.[13]

Tāpat kā visus pārējos statistikas datus, arī šos izmanto gluži kā futbola bumbu. 2017. gadā Nacionālā statistikas pārvalde paziņoja, ka geju, lesbiešu, biseksuāļu un transseksuāļu skaits Lielbritānijā pirmo reizi ir sasniedzis 1 miljonu cilvēku. Pink News nosauca to par “LGBT kopienai nozīmīgu skaitli”, piebilstot, ka tas ir “liels, bet nepietiekami liels”.[14] Gribētos zināt, kādam šim skaitlim, viņuprāt, vajadzētu būt?

Lai kādi būtu statistikas dati, sabiedrībai allaž ir savs viedoklis, un pēdējās desmitgadēs tas ir ievērojami mainījies. 1977. gadā tikai mazliet vairāk par 10% amerikāņu uzskatīja, ka homoseksualitāte ir iedzimta, bet 2015. gadā šādu viedokli pauda aptuveni puse ASV iedzīvotāju. Tajā pašā laikposmā uz pusi samazinājās to amerikāņu skaits (60%), kuri 1977. gadā uzskatīja, ka homoseksualitāte ir saistīta ar “audzināšanu un vidi”. Nav nejaušība, ka šajā periodā kardināli mainījās arī amerikāņu morālā attieksme pret homoseksualitāti. Saskaņā ar Gallupa aptaujām, kas veiktas no 2001. līdz 2015. gadam, ievērojami pieauga to amerikāņu skaits, kuri uzskata homoseksuālas attiecības par “morāli pieņemamām” – no 40% 2001. gadā līdz 63% 2015. gadā. Tajā pašā laikā no 53% līdz 34% samazinājās to cilvēku skaits, kuri uzskatīja tās par “morāli nepareizām”.[15] Saskaņā ar aptauju datiem šīs pārmaiņas veicināja galvenokārt tas, ka cilvēki personīgi pazina kādu geju – ģimenes locekli, draugu vai kolēģi. Šim faktoram ir bijusi nozīmīga loma arī citās cilvēktiesību kustībās. Otrs acīm redzams faktors bija geju aizvien pieaugošā redzamība publiskajā telpā.

Taču pats nozīmīgākais morālais faktors šīs jaunās attieksmes izveidē bija piesliešanās pārliecībai, ka homoseksualitāte ir nevis iegūta, bet gan iedzimta. Sapratne, cik liela nozīme tam bija geju gadījumā, lielā mērā ietekmēja cīņu par citu grupu tiesībām. Viens no mūsdienu morāles pamatakmeņiem ir atziņa, ka nav pareizi sodīt, pazemot vai nicināt cilvēkus par to, ko viņi nespēj mainīt. Varētu likties, ka tas ir pašsaprotams morāles princips, tomēr tas nedarbojās lielāko cilvēces vēstures daļu, kad cilvēki ļoti bieži cieta savu neizskaužamo iezīmju dēļ.

Mūsdienu pasaulē ir sākusi nostiprināties morāle, kas sakņojas iedzimto un iegūto iezīmju jeb “aparatūras” un “programmatūras” pretstatā. “Aparatūra” jeb iedzimtas iezīmes ir tas, ko cilvēks nevar mainīt, un tāpēc nebūtu loģiski viņu par to nosodīt. Savukārt “programmatūru” jeb visu iegūto var mainīt, un šim nolūkam tas ir jāizvērtē, arī no morāles viedokļa. Šāda sistēma neizbēgami rosina uzdot iegūto par iedzimto – galvenokārt tāpēc, lai viestu vairāk iecietības pret cilvēkiem, kuru problēmas drīzāk pieder pirmajai kategorijai.

Tā, piemēram, daudzi uzskata, ka alkoholiķiem un narkomāniem vajadzētu spēt cīnīties ar savu atkarību. Ja šie cilvēki to nespēj, pie tā vainojams viņu vājums, nespēja pieņemt pareizos lēmumus vai kāds cits morāls trūkums. No otras puses, ja uzskata, ka šie cilvēki nav ne pie kā vainojami, bet drīzāk kļuvuši par apstākļu upuriem vai nespēj ietekmēt savu uzvedību, tad viņi ir pelnījuši sapratni un iecietību. Nelabojams dzērājs var sagandēt dzīvi visiem apkārtējiem, bet, ja šo netikumu pasniedz kā iedzimtu noslieci vai, vēl labāk, “alkoholiķa gēnu”, viņu var uzlūkot pavisam citām acīm – nevis ar nosodījumu, bet zināmu līdzjūtību. Bet, ja alkoholisms būtu iegūts netikums, viņu uzskatītu par vāju vai pat amorālu cilvēku. Visumā mūsdienu sabiedrība ir iecietīgāka pret to, ko nevar mainīt, bet joprojām neatzīst vai nosoda tādu uzvedību, kuru uzskata par brīvu izvēli, it sevišķi tad, ja tā sagādā neērtības apkārtējiem. Homoseksualitāti var uzskatīt par nevēlamu parādību (piemēram, reproduktīvā ziņā), tāpēc sabiedrībai ir visas tiesības zināt, kas tā tāda īsti ir.

Galvenais faktors, kas palīdzēja mainīt Rietumu sabiedrības attieksmi pret homoseksualitāti, bija lēmums uzskatīt, ka tā ir iedzimta, nevis iegūta nosliece. Daļa cilvēku – galvenokārt konservatīvi ticīgie – turpina propagandēt pretēju viedokli šajā jautājumā. Daži no viņiem joprojām dēvē homoseksualitāti par “dzīvesveida izvēli”, vedinot domāt, ka geji paši izvēlas savas “programmatūras” iestatījumus.

Parasti šāda attieksme dominē valstīs un laikposmos, kur pret homoseksualitāti ir vērsti represīvi likumi. Tālab ir vērojama gluži saprotama tendence noliegt “dzīvesveida izvēles” versiju un veicināt viedokli, ka homoseksualitāte ir iedzimta; kā teiktu Lēdija Gaga, geji ir “tādi kopš dzimšanas”.

Jāsaka, ka toleranta attieksme pret homoseksualitāti pastāv pārāk īsu laiku pārāk mazā pasaules daļā, lai varētu nonākt pie ilgtspējīgiem secinājumiem, nemaz nerunājot par attiecīgas morālas teorijas izveidi. Skaidrs ir tikai viens – cilvēku attieksme pret netradicionālu seksuālo orientāciju ir cieši saistīta ar tās iedzimto vai iegūto dabu: ja cilvēki “izvēlas” būt geji, proti, tas ir iegūts ieradums, ir jābūt iespējai no tā atbrīvoties vai pat pasniegt to tā, ka neviens vairs negribēs to “izvēlēties”.

Pēdējos gados teorija, ka homoseksualitāte ir nevis “dzīvesstila izvēle”, bet iedzimta nosliece, ir guvusi plašu atbalstu ar zinātni nesaistītās sabiedrības daļās. Aizvien pamanāmākā geju klātbūtne publiskajā telpā un cilvēku dzīvē norāda uz to, ka viņi aizvien retāk uzskata par vajadzīgu slēpt savu orientāciju. Vienlaikus geju slavenību stāsti, it sevišķi par pieredzētajām bailēm, vajāšanu un diskrimināciju, ir gana pārliecinošs pierādījums tam, ka neviens labprātīgi neizvēlētos šādu likteni. Kurš bērns grib piesaistīt huligānu uzmanību ar savu gejismu? Kurš jaunietis grib padarīt vēl sarežģītāku jau tā gana sarežģīto dzīvi?

Tā nu laika gars šķiet pieņēmis iedzimtības versiju un vairās uzlūkot to mulsinošo faktu, ka vismaz pagaidām zinātne nespēj pamatot Lēdijas Gagas teoriju.

Zināms darbs ir veikts epiģenētikas jomā, meklējot gēnu variāciju, kas varētu būt homoseksualitātes cēlonis. Jaunākajos pētījumos izmanto metilgrupas, kas tiek pievienotas gēnu molekulām. 2015. gadā Kalifornijas Universitātes zinātnieki paziņoja, ka ir atklājuši noteiktās genoma daļās DNS modifikāciju, kas ir atšķirīga hetero- un homoseksuāliem brāļiem. Šis atklājums izraisīja cerīgu ažiotāžu masu medijos, tomēr nepietiekamu pierādījumu dēļ tika noraidīts; nepārliecinoši bija arī citi līdzīgi pētījumi.

Tas, ka “geju gēns” vēl nav atklāts, nenozīmē, ka tas nekad nenotiks, taču milzīgās cīņas, kas ap to plosās, ir pietiekami zīmīgas un daiļrunīgas. Kristiešu un citi fundamentālisti negrib par to ne dzirdēt, jo šāds atklājums nopietni iedragātu viņu pasaules skatījumu (“Dievs ir radījis gejus?!”) un nostāju šajā jautājumā. Savukārt homoseksuāļi ar abām rokām ir par “geju gēnu”, jo tas uz visiem laikiem atbrīvotu viņus no apsūdzībām iegūtos netikumos. Tāpēc pētījumi turpinās, lielākoties fokusējoties uz vīriešu dzimuma dvīņiem; interesanti, ka identiskiem dvīņiem parasti ir arī identiska seksuālā orientācija.

Varbūt būtu jāvelta vairāk uzmanības jautājumam, kas notiktu, ja virsroku gūtu “geju gēna” idejas piekritēji. Šajā ziņā ir vērojami daži bažīgi signāli. Pirms vairākiem gadiem neirozinātnieks Čaks Roselli no Oregonas Veselības un zinātnes universitātes pētīja aunus, kuri deva priekšroku sava dzimuma sugasbrāļiem. Viņa pētījuma rezultātu publicēšana izraisīja bažas (tās izprovocēja dzīvnieku tiesību aizstāvji, mēģinot iesaistīt savā kampaņā geju aktīvistus), ka tos varēs izmantot kā pamatu eigēniskiem centieniem izskaust homoseksualitāti. Roselli darba devējs saņēma desmitiem tūkstošus sūdzību ar prasību atlaist zinātnieku; sabiedrībā pazīstami geji un lesbietes, to vidū tenisa zvaigzne Martina Navratilova, vērsās pret Roselli un viņa darba devēju masu medijos. Pētniekam, protams, nebija šādu tālejošu nodomu,[16] bet, ja cilvēki tā reaģē uz aunu homoseksualitātes pētījumu, kāda būtu reakcija uz geju gēna atklāšanu cilvēku DNS? Vai vecāki tad gūtu iespēju savlaicīgi mainīt attiecīgos informācijas nesējus savu bērnu genomā? Un uz kāda pamata viņiem varētu to aizliegt?

Homoseksualitātes iespējamā saistība ar ģenētiku izraisa tādu ažiotāžu, ka pētnieki tikpat kā nevelta uzmanību citiem tās aspektiem. Tā, piemēram, tikpat kā nav pētīts jautājums, vai homoseksualitātei ir kāda loma evolūcijas procesos un kāda tā ir. 1995.–1996. gadā amerikāņu un britu zinātnieki publiski debatēja par šo jautājumu.[17] Kādā akadēmiskā izdevumā tika publicēta Gordona G. Gallupa (Ņujorkas pavalsts Universitāte Albānijā) un Džona Ārčera (Centrālās Lankašīras Universitāte) diskusija par to, vai negatīva attieksme pret homoseksuāļiem ir iedzimts dabiskās izlases instruments vai arī kultūras iepotēts aizspriedums. Šīs saistošās diskusijas centrā bija Gallupa pieņēmums, ka “pašā vienkāršākajā formā vecāki, kuri pievērsa uzmanību savu bērnu seksuālajai orientācijai, atstāja vairāk pēcnācēju nekā tie, kuriem tā bija vienaldzīga”. Gallups pauda arī domu, ka tā dēvētās “homofobijas” cēlonis varētu būt vecāku bažas par to, ka bērnu seksuālā attīstība varētu būt ārēji ietekmējams process. Par to liecina gan pastiprinātas raizes par homoseksuāļu nodarbināšanu ar bērniem saistītās profesijās, gan tas, ka vecāki daudz mazāk raizējas par bērnu saskarsmi ar homoseksuāliem cilvēkiem, kad bērni ir pieauguši.

Varbūt patiesi ir visi šie pieņēmumi, varbūt daži vai neviens. Gallupa pētījuma pamatā esošie dati ir iegūti pirms vairākiem gadu desmitiem, kad, kā jau noskaidrojām, attieksme pret homoseksualitāti krietni atšķīrās no pašreizējās. Interesanti tomēr, ka nopietnās biologu diskusijās vairs netiek aplūkota homoseksualitātes saikne ar evolūciju: kāda ir tās iespējamā loma šajā procesā, vai ir kāds evolucionārs izskaidrojums homoseksualitātei un zināmai nepatikai pret šo parādību. Privātās sarunās daži biologi atzīst, ka šāds jautājumu ierobežojums nenāk par labu viņu pētniecības laukam. Bet pēdējā laikā šo tematu ieskauj tik dziļi un bīstami ūdeņi, ka akadēmisko aprindu pārstāvji, kuri vēlas strādāt augstskolās, apiet tos ar lielu līkumu. Ja reiz esam noskaidrojuši, ar kādām atbildēm negribam saskarties (vai nespēsim tikt galā), jautājumus uzdot vairs nav jēgas.

[1] ‘Nicky Morgan says homophobia may be sign of extremism’, BBC News, 30 June 2015.

[2] Robert Samuels, Washington Post, 29 August 2016.

[3] ‘Desert Island Discs: Tom Daley felt “inferior” over sexuality’, BBC News website, 30 September 2018.

[4] ‘Made in Chelsea’s Ollie Locke to become Ollie Locke-Locke’, BBC News website, 1 October 2018.

[5] The New York Times (International Edition), 16 October 2017, pp. 15–17.

[6] Skat., piemēram, Russell T. Davies, ‘A Rose by any other name’, The Observer, 2 September 2001.

[7] Skat. ‘Generation Z – beyond binary: new insights into the next generation’, Ipsos Mori, 6 July 2018.

[8] B. S. Mustanski, M. G. Dupree, C. M. Nievergelt et al., ‘A genome-wide scan of male sexual orientation’, Human Genetics, 116 (2005), pp. 272–8; R. Blanchard, J. M. Cantor, A. F. Bogaert et al., ‘Interaction of fraternal birth order and handedness in the development of male homosexuality’, Hormones and Behavior, 49 (2006), pp. 405–14; J. M. Bailey, M. P. Dunne and N. G. Martin, ‘Genetic and environmental inﬂuences on sexual orientation and its correlates in an Australian twin sample’, Journal of Personality and Social Psychology, 78 (2000), pp. 524–36.

[9] Royal College of Psychiatrists’ statement on sexual orientation, Position Statement PS02/2014, April 2014 (https://www.rcpsych.ac.uk/pdf/PS02_2014.pdf).

[10]Ibid.

[11] The American Psychological Association, ‘Sexual Orientation & Homosexuality’ (http://www.apa.org/topics/lgbt/orientation.aspx) accessed August 2018.

[12] Bruce Bawer, A Place at the Table: The Gay Individual in American Society, Touchstone, 1994, p. 82.

[13] Seth Stephens-Davidowitz, Everybody Lies: What the Internet Can Tell Us About Who We Really Are, Bloomsbury, 2017, pp. 112–16.

[14] ‘This is why straight men watch porn’, Pink News, 19 March 2018.

[15] ‘Majority in U.S. Now Say Gays and Lesbians Born, Not Made’, Gallup, 20 May 2015.

[16] Skat. Alice Dreger, Galileo’s Middle Finger: Heretics, Activists, and One Scholar’s Search for Justice, Penguin, 2016, pp. 182–3.

[17] ‘Attitudes towards homosexuals and evolutionary theory’, in Ethology and Sociobiology. Vērtīgs kopsavilkums atrodams: Jesse Bering, Scientific American, 9 March 2011.

Pagastvecene Vormsi salā

Manis ievēlēšana par pagasta vecāko nebija gara politiska ceļa rezultāts. Līdz kārtējām vēlēšanām bija atlicis gads, esošo priekšsēdētāju gaidīja vilinošs izaicinājums un sala meklēja no savstarpējām attiecībām iespējami neatkarīgu personu. Vēlams, praktisku. Vēlams, ar salu pazīstamu. Mūsu ģimene jau labu laiku bija, tā teikt, ar vienu kāju uz salas. Mums tur bija savs bizness, sava iedzīve, un par vietējiem apstākļiem bijām lietas kursā. Tā es vienu gadu biju Igaunijai piederošās Vormsi salas Saimniece jeb pagastvecene.

Laika un telpas dimensijas uz salas uztver savādāk. Parasti saka, ka tās rādās kā greizajā spogulī. Laiks var pilnībā pārņemt telpu, un telpa savā salas ierobežotībā var likties bezgalīga.

Vormsi salas fiziskajā un mentālajā telpā dzīvojošos var iedalīt četrās nosacītās grupās. Indivīdu ceļi dažkārt mijiedarbojas un krustojas, bet principā katra grupa ir pati par sevi un nejūt izteiktu vajadzību komunicēt ar pārējiem.

Vienā grupā ir tie, kas uz salas dzīvoja vai te ienāca laikā no 1943. līdz 1945. gadam (un viņu pēcnācēji). Tobrīd praktiski visi zviedri no salas jau bija aizbraukuši. Zviedri no salas neaizbrauca gluži tā, kā igauņi vai latvieši 1944. gadā. Zviedrus no salas izveda organizēti 1943. gada rudenī, pāris dienu laikā. Iniciators bija vienpadsmit gadus Igaunijā nodzīvojis zviedru žurnālists Karls Motanders, kurš visu šo neticamo operāciju aprakstījis savā grāmatā Zviedru karaļa baltā laiva.[1]Exodus laikā karš ritēja pilnā sparā un par lauku saimniecības patvaļīgu pamešanu draudēja nāvessods. Tāpēc aizbraucošie zviedri uz ātru roku savās mājās iekārtoja attālus radus. Vai pierakstīja kā māju pagaidu saimniekus kādus no tiem 65, kuri atteicās aizbraukt. Vai kādus no tiem apmēram 150 igauņiem, kuri tolaik te dzīvoja. Bet 1944. gadā salā ienāca bēgļi, kurus no mājām bija padzinusi padomju armija. Starp bēgļiem bija arī daudzi ižori un vepsi.

Otrā grupā ir tie, kuri uz salu tika nosūtīti (un viņu pēcnācēji). Kad beidzāt tehnikumu vai profesionālo skolu, jūs nosūtīja trīs gadus kaut kur obligāti atstrādāt. Daudzi aizbrauca pie pirmās iespējas, bet daudzi palika. Ar aizbraukšanu bija (un arī tagad ir) tā: brīdī, kad pienāk nota no šejienes aizbraukt, jūrā var būt vētra vai salūzis prāmis. Un, kad vētra ir pārgājusi vai prāmis salabots, prombraukšanas spīts var būt pārgājis.

Varbūt šobrīd varētu pieņemt, ka “pirmā” grupa un “otrā” ir stipri pietuvojušies viena otrai, tomēr “pirmie” pat domās nebija plānojuši nekur bēgt.

Pēc neatkarības atgūšanas ļoti daudziem, kuri pastāvīgi dzīvoja uz salas un kuriem bija sava saimniecība, bija iespēja privatizēt līdz 50 hektāriem zemes.

Trešajā grupā ir pēdējo trīsdesmit līdz četrdesmit gadu iebraucēji vasarnieki. Padomju okupācijas laikā Vormsi sala, kā daudzas militarizētās robežzonas, kļuva par vilinošu atpūtas vietu. Klusums, neskarta daba, romantiska vēsture. Uz salas atpūšas vairāki ievērojami igauņu kultūras darbinieki un lielo uzņēmumu īpašnieki vai vadītāji. Starp tiem ir arī viens no Igaunijas Republikas vēstniekiem Latvijas Republikā, vairāki rakstnieki, dzejnieki un komponisti. Atpūšas arī viens no Igaunijas lielākā elektroenerģijas ražotāja “Eesti Energia” vadītājiem. Viņš, starp citu, dzīvo ciemā, kurā vēl aizvien nav ievilkta elektrība.

Ir daudzi, kuri šeit reiz pabijuši skolas vai darba ekskursijā. Sala tos savulaik tā apbūrusi, ka pie pirmās iespējas viņi atraduši ceļu atpakaļ. Lai nu ko katrs darītu uz kontinenta, uz salas to parasti neizrāda. Visi vasarnieki, ar ārkārtīgi retiem izņēmumiem, ir pārliecināti “zaļie”. Viņu lielākās nesaskaņas ar pārējiem rada salas mežu izciršana. Mežu masīvus izcērt ne tikai igauņi, kuri atmodas laikos privatizēja desmitiem hektāru, – tos izcērt arī zviedri. Diemžēl Vormsi sala ar saviem 193 kvadrātkilometriem kaut kā izrādījās par lielu, lai to kopumā pasludinātu par dabas liegumu. Uz salas ir 9 biotopi, kas kopumā noklāj 2423 hektārus. Pārējā daļā valda tikai viens papildus noteikums: izcirtumi nedrīkst būt lielāki par 2 hektāriem un nedrīkst savā starpā robežoties.

Visbeidzot, zviedri. Īstenībā tos vajadzētu minēt kā pirmo grupu, nevis ceturto. Taču tie zviedri, kuri pēc 1990. gada sāka atgriezties, nav tie paši, kuri 1943. gadā aizbrauca. Paaudzes ir nomainījušās, un toreizējie bērni kļuvuši sirmgalvji. Zviedriem vispār ir raksturīga dziļa interese par senatni. Tāpēc daudzām ģimenēm atvaļinājums uz salas ir kā atvaļinājums “tēmas parkā”. Salas zviedru vēsture būtiski atšķiras ne tikai no igauņu vēstures, bet arī no Zviedrijas zviedru vēstures. Ja ar kaut ko to varētu salīdzināt, tad tie būtu kuršu ķoniņi.[2] Līdz 1920. gadiem uz salas pastāvēja kolektīvais īpašums. Apmēram tā, kā vecajos Livonijas pergamentos bija rakstīts: “No turienes vai turienes nākošajām šīm un tām ģimenēm un viņu pēcnācējiem ir tiesības tur un tur dzīvot un par to maksāt tādus un tādus nodokļus.” Ciemus vislabāk raksturo vācu vārds Haufendorf. Tos var pielīdzināt sādžām, ar tādu atšķirību, ka katrai zviedru sētai bija savs vārds un sava māju zīme. Taču zeme, sevišķi aramzeme, bija sadalīta strīpās un vēl tā, lai katrai ģimenei būtu kāds augstāks un kāds zemāks gabals. Nevar jau iepriekš zināt, kur un cik augs dotajā gadā, un visiem vajag vienādus apstākļus. Tāpat kā pie ķoniņiem, arī te veco dzīves kārtību izjauca 1920. gadu zemes reforma, kas nerēķinājās ar iesakņojušos dzīvesveidu. To pašu zemes reformu rezultātā vairākas sētas tika pārdotas igauņiem, kuriem savukārt bija ļoti grūti iedzīvoties salā.

Grūti pateikt, kurai grupai pieskaitīt tos retos zviedrus un viņu pēcnācējus, kuri uz salas palika 1943. gadā. Tie ir ļoti personiski stāsti.

Visi salinieki bez izņēmuma ir pārliecināti un karstasinīgi Vormsi patrioti. Viņi ir arī individuālisti jeb savpatņi. Savstarpējās attiecībās valda izteikta pietāte – pēc iespējas vairāk cienīt privāto telpu. Visi rēķinās ar to, ka viņus šeit pievilcis klusums un neskartā daba, tātad arī citiem tā ir. Līdz 1943. gadam uz salas dzīvoja apmēram 2600 iedzīvotāju. Tagad salas pieraksts ir 415 pilsoņiem, pa ziemu te paliek 241. Vietai tā kā vajadzētu visiem pietikt.

Laiks uz salas rit periodos. Piemēram, ir ledus ceļa laiks. Bet standarta “periods” ir no prāmja līdz prāmim. Starp citu, tas nav raksturīgi visām salām. Kihnu iedzīvotāji, teiksim, daudz retāk ceļo uz kontinentu. Vormsieši dzīvo ar vienu kāju uz salas. Nav tā, ka tikai vasarnieki būtu tie, kas daudz braukā. Braukā arī “otrie”. Ja kādam vajag ātri nokļūt uz salas vai tikt no tās prom un kaut kāda iemesla dēļ nav prāmja, tad laiks šķiet pārņēmis visu telpu. Ja nav ledus ceļa, tad ziemas periods izvēršas sevišķi garš. Prāmis ziemas periodā kursē retāk un, ja vēl ir ledus putra, tad arī lēnāk. Arī no tiem saliniekiem, kuri oficiāli dzīvo uz salas visu gadu, daudzi strādā citur. Strādā, piemēram, Hāpsalā vai uz kuģiem. Hāpsalā strādājošiem parasti arī ir vieta, kur Hāpsalā pārnakšņot: vai nu savs, vai bērnu, vai vecāku dzīvoklis. Uz lielajiem prāmjiem daudzi strādā divu nedēļu ciklā – divas darbā, divas mājās. Tās divas nedēļas mājās gribas izbaudīt līdz pēdējam mirklim.

Kā jau visā Ziemeļigaunijā, arī uz salas vasarā diena ilgst 18 stundas, bet ziemā sešas. Jūnijā un jūlija sākumā ir baltās naktis, un tiešām var izteikties dzejnieces Deboras Vārandi vārdiem: “Mijkrēslis ausmu sveic.”[3] Ziemā toties ir maz gaismas. Ja vēl ir mākoņains un nav sniega, kas atstarotu retos ārējos gaismas avotus, tad ir ļoti tumšs. Ledus ceļš ir ļoti gaidīts laiks. Tas pietuvina kontinentam par 35 minūtēm un savas eksistences laikā atbrīvo no prāmja atkarības. Salinieki nav īpaši ieinteresēti oficiālajā ledus ceļā, jo tāds noteikti garantētu tikai divas nepatīkamas lietas: tūrisma pieplūdumu un policijas kontroli kontinenta pusē. Neoficiālais ledus ceļš ir lietojams, personīgi uzņemoties atbildību kā par sevi, tā par savu auto. Nekāda apdrošināšana nogrimušu mašīnu neapmaksās. Ar neoficiālo ledus ceļu drīzāk riskēs cilvēki, kuri ir vecāki par četrdesmit gadiem. Tas ir dīvains paradokss, kas, šķiet, balstās trenētās izjūtās. Jo vecāks kļūsti, jo labāk izjūti un saproti vidi sev apkārt un zini, kad var “droši riskēt”.

Tautisku nesaskaņu uz salas nav. Tos procesus, kas uz salas notiek, varētu nosaukt par sapņu kolīzijām. Katrs tuvāko un tālāko nākotni ir iedomājies savādāku, un salas laiks un telpa ļauj samērā ilgi un netraucēti nekoriģēt savus pieņēmumus. Bet, kad tie reiz saduras, tad vilšanās un rūgtums arī ir proporcionāli lielāks.

1990. gada jūlijā bijušie salinieki bija nofraktējuši laivu “Baltic Star”. Tā izmeta enkuru Saksbijas līcī, un, izmantojot glābšanas laivas, zviedri izsēdās krastā, lai apmeklētu savu tēvzemi. Padomju robežsargi krastā uzstādīja improvizētu robežpunktu, kur apzīmogoja zviedru pases un, liekas, pat paturēja tās, līdz viņi atgriezās uz kuģa. Šis notikums radīja milzīgu sapņu kolīziju. Zviedri savā apziņā salu bija iztēlojušies pavisam citādāku, nekā tā reāli izskatījās. Atbraucējus pārsteidza vispārējā salas nolaistība. Jo īpaši iznīcinātās mājas. Daudzu apdzīvoto ēku kaimiņu sētas bija vienkārši nokurinātas malkā. Daudzi smagajos pēckara apstākļos izvēlējās nevis iet mežā un ar rokas zāģi mēģināt sazāģēt sev kaut ko sausu, bet gan klusi nokurināt tukšās kaimiņu ēkas. Tas radīja šoku, ka taisni tavu tēvu sētu ir nokurinājuši un tu ar savām acīm redzi cilvēkus, kuri, ļoti iespējams, paši arī ir dedzinājuši.

Bet arī tālaika salinieki Zviedrijas zviedrus bija iedomājušies pavisam atšķirīgus. Viņi, šķiet, gaidīja, ka zviedri viņus adoptēs. Nu tā, kā daudzas somu ģimenes bija savdabīgi adoptējušas igauņu ģimenes: sūtījušas viņiem kafiju un našķus, aicinājušas ciemos un tamlīdzīgi.

Neņemos spriest, vai visi rūgtumi ir norīti. Daudzās zviedru ģimenēs noteikti ir palikusi neapmierinātība, ka noteiktus zemes masīvus izdevās privatizēt igauņiem. Daži zviedri, kuru atgūtajās mājās dzīvoja laika rata salauzti salinieki, ir ļāvuši viņiem tur palikt un no savas puses viņus pat finansiāli atbalsta. Šie salinieki savukārt ir kā māju sētnieki un sargi. Viss, protams, nav idilliski, bet ir apmierinoši.

Tā kā uz salas nav pastāvīgas policijas, salu uzskata par neierobežotu tusiņu vietu. Reizi pa reizei robežsargu kuteris atved policistus un viņi izdara zināmas korekcijas.

Pirms pašvaldību reformas, tas ir, pirms mazo pagastu apvienošanas Vormsi sala bija sestā bagātākā pašvaldība Igaunijā. Pagasta ienākumus veido piereģistrēto pilsoņu ienākumu nodokļi un zemes nodoklis. Jāuzsver, ka viens no nopietnākajiem pamatojumiem pašvaldību reformai bija mazo pagastu nespēja sevi uzturēt. Pēc iedzīvotāju skaita Vormsi pagastam noteikti vajadzēja apvienoties ar kādu citu, bet salas statuss ir devis iespēju palikt kā atsevišķam pagastam.[4] Lauvas daļu no zemes nodokļa maksā Zviedrijas pilsoņi, kuriem arī pieder lielākā daļa salas. Savukārt ienākumu nodokļa lielākā daļa nāk no salā pierakstītajiem turīgajiem vasarniekiem. Šie līdzekļi galvenokārt tiek izmantoti sociālajiem mērķiem un infrastruktūras uzturēšanai un attīstībai. Tie, kas maksā nodokļus, un tie, kas tos tērē, nav vieni un tie paši. Salas vecākā gadagājuma pilsoņi un bērnudārzs īstenībā tiek uzturēti par vasarnieku naudu.

Apstāklis, ka rūmes jeb Lebensraum ir tik daudz, reizi pa reizei veicina visatļautību. Dažam īstenam saliniekam ir licies, ka vasarniekiem un zviedriem caur pagasta budžetu viņu vajadzētu pilnībā uzturēt. Tieši un tikai tāpēc, ka viņš te dzīvo visu gadu. Dažam vasarniekam savukārt ir licies, ka sala ir muļķu zeme. Atmiņā palicis advokāts, kurš izšiverēja atļauju savai piejūras mājai kā laivu un tīklu šķūnim.

Rohukilas osta, no kurienes atiet prāmis uz Vormsi, ir tikai 100 kilometru attālumā no Tallinas. Hāpsalu – Rohukilas šoseja ir teicamā kārtībā, un brauciens no Igaunijas galvaspilsētas līdz ostai paņem stundu un divdesmit minūtes. Prāmis – 40 minūtes. Tas īstenībā ir ļoti, ļoti tuvu, un daudziem jaunajiem saliniekiem ir liela vēlme pastāvīgi dzīvot uz salas un katru dienu braukt uz darbu Tallinā. Hāpsalā strādājošie vormsieši jo īpaši gribētu katru dienu tikt uz mājām. Daudzi iegādājušies vēl vienu automašīnu, kuru tur uz salas, un parasti pārceļas kā kājāmgājēji, lai nebūtu tik atkarīgi no prāmja. Pieraksts salā reiz deva priekšroku automašīnas vietas rezervēšanai uz prāmja; tas vēl aizvien dod biļeti par puscenu.

Ilgu laiku vasarnieki apmierinājās ar lētākajām biļetēm. Braukāja, atpūtās, priecājās un baudīja neskarto dabu, un vēlēšanās balsoja par kādu, ko pazina un kam uzticējās. Tā viss gāja līdz brīdim, kad vienam vasarniekam, īstam biznesmenim, ienāca prātā doma mēģināt pārvērst salu par lielu vēja turbīnu parku. Tas bija “manā” gadā. Pēkšņi acu priekšā sāka rēgoties iespēja, ka mēs turpmāk skatīsimies uz mastu kātiem un klausīsimies tehnisko spārnu dūkoņu.

Igaunijas likumi paredz, ka visādi projekti ir jāapstiprina vietējai pašvaldībai. Nebija šaubu, ka esošie deputāti par vēja parku nekad nenobalsos. Bet vēlēšanu laiks bija pēc pāris mēnešiem, un pagasta valdē mēs katru dienu reģistrējām nepieredzēti daudz jaunu iedzīvotāju. Dučiem. Sapratām, ka vēlēšanās balotēsies jauni, mazpazīstami kandidāti, kuriem tiek organizēts elektorāts. Tikpat saprotams bija fakts, ka jaunā pašvaldība var izrādīties pilnīgi neprognozējama. Un te nu jāsaka paldies Igaunijas likumdošanai: mazajām salām ir dota vēl viena papildus iespēja – salas kopsapulce. Tas ir salas referendums – gandrīz vai zibakcija. Kopsapulci nav pienākums organizēt katru gadu vai tajā noteikti piedalīties. Tā domāta ārkārtas gadījumiem. Lai kopsapulce būtu lemtspējīga, tajā jābūt pārstāvētai vismaz pusei no balsstiesīgajiem iedzīvotājiem, no kuriem savukārt vismaz pusei jānobalso par vai pret. Šāda sapulce dod iespēju novērst manipulācijas ar vietējo pašpārvalžu deputātiem, ja pastāv reāla iespēja, ka pēdējie aizmirst, kurš un kāpēc viņus ir ievēlējis. Mēs pielikām lielas pūles, piezvanot katram salas iedzīvotājam, informējot viņu par gaidāmo sapulci un par viņa personīgās balss svaru. Kopsapulce sanāca, tā bija lemtspējīga un tā nobalsoja pret vēja turbīnu parku.

Kopsapulci vajadzēja vēl vienam lēmumam. Jau ilgu laiku bijām cīnījušies, lai prāmja mājas osta būtu uz salas. Vispārējo drošības sajūtu stiprinātu mūsu, Svibijas, ostā noenkurots prāmis. Piemēram, ja steidzami būtu vajadzīgs transports uz slimnīcu. Rēderi uzstāja, ka prāmim jāpaliek Rohukilas pusē. Gadiem ilgi bijām šo prāmja enkurvietas tematiku apsprieduši gan ļoti diplomātiski, gan ārkārtīgi kareivīgi. Rēderiem patīk redzēt prāmi pie kontinenta piestātnes – tur notiek fraktēšana, tehniskā apkope un tamlīdzīgi. Bet mūs interesēja mierinošā sajūta braukt garām ostai, redzēt tur noenkuroto prāmi un zināt, ka mēs neesam atgriezti no pasaules. Tā mēs kopsapulcē nobalsojām, ka prāmim turpmāk jābūt noenkurotam uz salas. Šo lēmumu turpmāk nekādi nevarēs apstrīdēt, piemēram, nākošais valsts izvēlētais rēderis vai viņa noalgots firmas vadītājs.

Toreiz mēs nebijām pilnīgi pārliecināti, ka salai izdosies saglabāt savu statusu kā atsevišķam pagastam. Baidījāmies, ka mūs vienkārši kādam pievienos, un tad “lielā katlā” pazudīs gan mūsu salīdzinoši lielie ienākumi, gan mūsu vēlmes. Darījām visu, lai maksimāli izmantotu status quo: piedalījāmies visos projektos, kuri deva iespēju pašvaldībai saņemt kā valsts, tā ES papildus investīcijas infrastruktūrai. Eiropas Savienība ļoti labprāt atbalsta visādas palīgdarbības, taču ārkārtīgi reti tiešās investīcijas. Saņēmām visu, kā pagastveči to sauc, “betonam” prasīto naudu: pabeidzām centrālā, Hullo, ciemata ūdens un kanalizācijas sistēmas izveidi, atjaunojām skolas apkures sistēmu un fasādi, izremontējām kultūras namu. Un dabūjām naudu mūsu vecā pagastnama pilnīgai rekonstrukcijai. “Lielu” naudu tik maziņam pagastam.

Manā laikā pagasta pārvalde atradās tā sauktajā “jaunajā” pagastnamā. Savulaik tas bija bijis kolhoza kantorim pielāgots dzīvojamais nams. Pirmajā stāvā vienā pusē bija caurstaigājama sekretāres istaba un mans kabinets, otrajā pusē – sociālās darbinieces, zemes un infrastruktūru speciālista kabineti un kafijas stūrītis. Otrajā stāvā bija arhīvs. Apkurei – divas lielas krāsnis. Ūdens no akas. Kad ritēja ciemata ūdensapgādes izveides darbi, pēkšņi konstatējām, ka esam aizmirsuši par sevi – pagastnamam nav ūdens apgādes. Kārtējās sēdes laikā lūdzām deputātus apstiprināt izdevumus arī pagastnamam. Liels bija mūsu pārsteigums, kad seši no deviņiem nobalsoja pret, noraidījumu pamatojot ar to, ka tekošs ūdens un WC ir lieks luksuss par tautas naudu.

Par laimi, īstajā brīdī nāca palīgā gadījums. Jau ilgāku laiku bijām no privātpersonas īrējuši labiekārtotas telpas ārstam un medmāsai. Tā kā šī persona pēkšņi vēlējās palielināt īri, nākamās sēdes laikā lūdzām deputātiem līdzekļus nevis īrei, bet medicīnas punkta iekārtošanai pagastnamā. Tas atrisināja ūdensapgādes problēmu.

Savās pirmajās pagastvecenes dienās meklēju pa atvilktnēm trīs aploksnes: “Nelaime”, “Krīze” un “Katastrofa”, proti, darbības plānus visādiem negadījumiem. Neatradu. Sākumā likās, ka slikti meklēju, un es kaunējos apvaicāties gan darbiniekiem, gan citiem, pieredzējušiem pagastvečiem. Vēlāk sapratu, ka krīzes plānu kā tādu uz vietas nav. Nekur nav. Ārkārtas apstākļi ir valsts kompetencē, un uz kontinenta, liekas, valsts arī spēj uz tiem adekvāti reaģēt. Bet, kā tas reāli būtu uz salas, man, paldies Dievam, nevajadzēja piedzīvot.

Labu laiku pēc manas aiziešanas no amata uz salas beidzot tika uzcelts moderns ugunsdzēsēju depo un atjaunota helikopteru nosēšanās vieta. Ir arī elektroauto uzlādes punkts un degvielas uzpildes stacija. Jaunajā “vecajā” pagastnamā ir mūsu plānotais krēsls–lifts uz otro stāvu. Viss ir ziemeļnieciski funkcionāli, ieturēti un moderni. Senos laikus tagad atgādina spaiņa ķēdes skaņa, kad tā tinas ap Hullo akas bomi. Ciema akas ūdeni uzskata par vislabāko, un daudzi, pat ja viņiem ir sava aka, atbraucot uz veikalu, pie viena piepilda vairākas pieclitrīgās pudeles dzeramajam ūdenim.

Es reizēm ilgojos pēc sava kabineta, kur ziemā bija silti, vai nu piespiežoties pie krāsns, vai zem trīs plediem priekšnieces krēslā ar augsto atzveltni. Toziem uzadīju sev melnu fraku–mēteli, kas eleganti piederējās visiem apģērba gabaliem un, galvenais, pieļāva iespēju arī vairāk vai mazāk eleganti ietīties arktiskākos brīžos.

Daudzi paziņas man ir jautājuši, kāpēc mani nepārvēlēja. Pirmkārt, tāpēc, ka tajā brīdī grupai biznesmeņu vēl eksistēja vāji slēpta vēlme kaut kā tomēr pārvērst salu par turbīnu parku. Lieki teikt, ka es šo plānu neatbalstīju. Otrkārt, toreiz Igaunija aktīvi gatavojās pašvaldību reformai un… Teiksim tā, vēlēšanu skrējienam tika izlikti jauni paliktņi starta pozīcijai un te nu es vairs nekotējos fināla skrējienam.

Nedz manai ievēlēšanai, nedz nepārvēlēšanai nebija nekāda sakara ar tautiskiem iemesliem. Visa Vormsi sala ar savu vēsturi, ar savu ļoti dažādo nacionālo sastāvu ieņem pēdējo vietu “ksenofobijā”. Tur vispār neviens nepievērš uzmanību nacionālajai piederībai. Ja kam ir kāda nozīme, tad pierakstam vēlēšanām un prāmja biļetēm.

1980. gadā Olevs Neulands par Vormsi salu uzņēma dokumentālo filmu Pagaidu cilvēki.[5] Filma nelišķēja padomju varai un tāpēc palika “uz plaukta”. Ja tā būtu bijusi neitrālāka vai atkal tīri sociāli etnogrāfiska kā Marka Sosāra daudzās filmas par Kihnu salu, tad varbūt latvieši tagad vairāk zinātu par krasta zviedriem nekā par Kihnu brašajām sievām.

Krasta zviedru savdabīgā kultūra tiek aktīvi atdzīvināta. Minimālā mērā tā bija uz salas saglabājusies, bet tagad to atjauno, balstoties etnogrāfiskos pētījumos. Vecās un jaunās salenieces darina sev melnos brunčus–sarafānus, nopietni izsverot, vai drīkst moderni plisēt vai tie tomēr jākroko kā senāk – zem tikko izceptiem maizes klaipiem. Vormsi sievietes var pazīt gan pēc melnajiem svārkiem, gan pēc baltajām kokvilnas jaciņām ar sīkiem rožu musturiem, gan pēc sarkanajiem rūtotajiem lakatiem un sarkanajiem kāju autiem. Vormsi sievietei reizē esot bijuši trīs brunči: vieni mugurā, vieni lādē baznīcai un vienus viņa darināja. Sava mūža laikā viņa spējusi novalkāt četrus no šiem melnajiem svārkiem, kuros sakrokoti trīs metri vadmalas. Balto kokvilnas audumu ar sīko rožu rakstiņu vienmēr pirka kolektīvi – veselu baķi. Kura šūdināja sev jaunu, tā nogrieza gabalu. Neradās problēma, ka citām meitām ir tāda pati. Drīzāk otrādi: šeit izpaudās krasta zviedriem tik raksturīgā piederības sajūta. Vormsi meitenēm paticis un vēl arvien patīk, ka viņas atpazīst pa gabalu. Vienmēr uz rokas ir adījumu tarbiņa ar iesāktu zeķi, jo, kā saka, sievietes rokām un zirga zobiem un ir jābūt mūžīgā kustībā. Tautastērpus aktīvi nēsā. Ne katru dienu, bet pie svinīgākas iespējas.

Svinīgākā iespēja ir Olafa diena, 29. jūlijs. Svētais Olafs vai Olavs ir iemīļots skandināvu svētais. Viņam veltītas daudzas baznīcas, ieskaitot Vormsi salas baznīcu.[6] Olafs dzīvoja praktiski precīzi tūkstots gadus pēc Pestītāja – no 995. gada 29. jūlija līdz 1030. gadam, un abu laicīgais mūžs bija vienādi garš. Olafs bija apdāvināts un enerģisks karalis, kurš pabeidza Norvēģijas kā vienotas valsts izveidi un pievēršanu kristietībai. Viņu sauc par Norvēģijas “mūžīgo karali” – Rex perpetuus Norvegiæ. Olafs krita Stiklestādes kaujā, un viņa nāves diena arī tiek atzīmēta.

Ja salas zviedri un viņu pēcnācēji jūt savas saknes, tad viņi noteikti mēģinās jūlija beigās būt te. Olafa dienu pasākumiem ir vesela programma, kura atkārtojas gadu no gada. 28. jūlija pusdienas laikā ir kopēja pastaiga pa vienu no 13 ciemiem. Tā ir nesteidzīga ekskursija, kurā kāds no vecākiem stāsta par ciema vēsturi; tā beidzas ar kafiju vienā no zviedru sētām. Precīzi 23.00 sākas nakts dievkalpojums, ko notur igauņu un zviedru mācītāji. Puse no teiktā ir vienā, puse – otrā valodā. Pārējo var izlasīt izdalītajās dziesmu lapās. Pusnaktī, ja vien ugunsdrošība atļauj, draudze pieceļas un, pa pāriem sadalījusies, ar svecēm rokās dodas uz kapiem, dziedot “Tas Kungs ir mana stiprā pils”. Tur vēlreiz tiek noturēts īss aizlūgums un degošās sveces atstāj uz piederīgo kapu kopiņām. Tā ir īpaša sajūta. 29. jūlijā notur vēl vienu dievkalpojumu. Pēcpusdienā visa kompānija muzejā ēd biezo zupu, ogu plātsmaizi un dzer kārtējo kafiju. Satiekas radi, draugi un viesi. Viesu pulkā ir draugu draudzes un mācītāji no Somijas un Zviedrijas, kultūras interesenti un politiķi. Kaut kur kādā brīdī noteikti spēlēs Hījumā kokli “talharpa”. Būs maziņi gadatirgi un ciemu sapulces. Reizēm salas pašpārvalde organizē zaļumballi, bet ar tādu aprēķinu, lai visi gribētāji varētu paspēt uz baznīcu. Baznīcā pirms dievkalpojumiem ir nelieli klasiskās vai garīgās mūzikas koncerti.

Olafa dienas netiek afišētas. Sala vienkārši nespēj uzņemt visus interesentus – un kur nu vēl prāmis tos visus pārvadāt. Zviedri tos uzskata par vienīgi saviem svētkiem. Neaicinātus ciemiņus ārā gan nemet, ja viņi godbijīgi uzvedas. Tautastērps atver visas durvis.

Vormsi salas bērniem bija pašiem savs tautastērps. Dzeltenās kleitiņas ar nostrādāto aizdari ir aizņēmušies daudzi bērnu kori. Viena piezīme: uz salas bērnu kleitiņas tika aiztaisītas uz muguras. Un īsti vormsieši viegli nosarkst, redzot ačgārni apģērbtos igauņu bērnus.

Tā “uz urrā” neviens zālē iekšā nebrien. Ne velti salas vārds tulkojams kā Čūsku vai Odžu sala. Gandrīz zem katra pakša dzīvo zalktis vai odze. Tas gan neattur ne saliniekus, ne dienas tūristus no meža: sala ir slavena ar savām sēņu un ogu vietām. Gailenes, baravikas, bet visvairāk rudmieses un cūcenes. Daudz melleņu un brūkleņu. Un izcirtumos meža zemenes. Te nu salas mežu īpašniekiem patīk atgādināt, ka bez izcirtumiem nebūtu zemeņu un “Tad, kad te dzīvoja 2500 cilvēku, mežu vispār nebija.” Tik un tā absolūtais vairākums salinieku uzskata, ka mežus nedrīkstētu aiztikt un Vormsi vajadzētu palikt zaļai un neskartai.

Beigu piezīme īpaši latviešiem. Jirgens Beijers norāda, ka Rūdolfs Blaumanis savā novelē “Nāves ēnā” izmantojis stāstu par Vormsi zviedru izglābšanos 1796. gada Lieldienās.[7]Nota bene! Šajā vēsturiskajā notikumā visi palika dzīvi un viss beidzās tikai ar izbīli.

[1] Carl Axel Mothander, Svenske kungens vita skepp: det äventyrliga spelet om Estlandssvenskarna, 1949.

[2] Skat. Agris Dzenis, Leimaņi, brīvnieki, brīvzemnieki Igaunijā, Latgalē un Vidzemē 13.–20. gs. Rīga: Domas spēks, 2019.

[3] Populārās dziesmas “Sāremā valsis“ ceturtais pants skan šādi:
Just sellisel heinamaal peamegi pidu,
kus hämarik koidule ulatab käe.
On kõikide mõtteid ja toiminguid sidund
see tööde- ning rõõmudeküllane päev.
Skat. https://www.laulud.ee/laul/saaremaa_valss-243.aspx. Latviski gan ceturtais pants nav tulkots: https://www.dziesmas.lv/d/12245

[4] Igaunijas pagastam vajadzētu būt vismaz 5000 iedzīvotāju lielai kopienai.

[5] “Ajutised inimesed”: https://www.efis.ee/et/filmiliigid/film/id/897

[6] Vormsi salā ir arī Marijas Magdalēnas Igaunijas Apustuliskā Pareizticīgo baznīca Hullo ciemā (praktiski drupās) un darbojas baptistu lūgšanu nams Relbi (Rälby) ciemā.

[7] Jürgen Beyer, “Whom Should One Thank for a Narrow Escape? Lessons Drawn from a Perilous Journey from Vormsi and Noarootsi to Finland in 1796”, Pro Ethnologia, 17, pp. 175–193: https://www.erm.ee/sites/default/files/17.pdf

Nodrošinātība un brīvība

Fragments no austriešu ekonomista un domātāja Frīdriha Hajeka 1944. gada grāmatas Ceļš uz kalpību (The Road to Serfdom), kas 2022. gadā iznāca izdevniecībā KODOKA. No angļu valodas tulkojis Raimonds Jaks. Grāmatu var iegādāties: https://veikals.kodoka.lv/veikals/item/kodoka/cels-uz-kalpibu

“Visa sabiedrība būs viens kantoris un viena fabrika
ar vienlīdzību darbā un vienlīdzību atalgojumā.”
Ļeņins (1917)

“Zemē, kurā vienīgais darba devējs ir valsts, opozīcija nozīmē lēnu bada nāvi.
Seno principu “kas nestrādā, tam nebūs ēst” aizvieto jauns:
kas nepakļaujas, tam nebūs ēst.”
Ļevs Trockis (1937)

Tāpat kā viltus “ekonomisko brīvību”, arī ekonomisko nodrošinātību – jau pamatotāk – bieži pasniedz kā neatņemamu īstas brīvības nosacījumu. Savā ziņā tas ir gan patiesi, gan svarīgi. Pie tiem, kas nevar būt pārliecināti, ka paši sevi nodrošinās, reti sastopama prāta neatkarība vai rakstura stingrība. Tomēr ekonomiskās nodrošinātības ideja nav mazāk izplūdusi un neskaidra kā vairums citu šīs sfēras terminu; un tādēļ vispārējais atbalsts prasībai pēc nodrošinātības var kļūt par draudu brīvībai. Nudien, kad nodrošinātību saprot pārāk absolūtā nozīmē, vispārējā tiekšanās pēc tās ne tikai neuzlabo brīvības izredzes, bet pat kļūst tai par lielāko draudu.

Būtu labi sākumā pretnostatīt divu veidu nodrošinātību – ierobežoto, ko var sasniegt visiem un kas tādēļ nav privilēģija, bet gan pamatots vēlmju objekts, un absolūto nodrošinātību, kuru brīvā sabiedrībā nevar sasniegt visiem un kura nebūtu jāpiešķir kā privilēģija, izņemot dažus īpašus gadījumus, kā, piemēram, tiesnešus, kam pilnīga neatkarība ir absolūti svarīga. No šiem diviem nodrošinātības veidiem pirmais ir nodrošinātība pret galēju fizisku trūkumu, noteikta iztikas minimuma nodrošinājums visiem; otrais ir noteikta dzīves standarta nodrošinājums jeb relatīvā stāvokļa nodrošinājums vienai personai vai grupai salīdzinājumā ar citām; kā mēs to varētu izteikt īsumā: minimālā ienākuma nodrošinājums un īpaša ienākuma nodrošinājums personai, kuru uzskata par to pelnījušu. Drīz redzēsim, ka šis nošķīrums lielā mērā sakrīt ar nošķīrumu starp nodrošinātību, ko var sniegt visiem ārpus tirgus sistēmas un tai papildus, un nodrošinātību, ko var sniegt tikai dažiem un tikai kontrolējot tirgu vai no tā atsakoties.

Nav iemesla, kādēļ sabiedrībā, kas sasniegusi tādu vispārēju pārticības līmeni kā mūsējā, negarantēt pirmā veida nodrošinātību visiem, neapdraudot vispārēju brīvību. Tieši kādi standarti būtu tādā veidā jānodrošina, atbildēt ir grūti; īpašs jautājums ir, vai tiem, kuri tādā veidā paļaujas uz sabiedrības palīdzību, būtu neierobežoti jābauda visas tās pašas brīvības kā pārējiem.[1] Neuzmanīga šo jautājumu risināšana varētu izraisīt nopietnas un varbūt pat bīstamas politiskas problēmas; bet nevar būt šaubu, ka kādu pārtikas, pajumtes un apģērba minimumu, ar ko pietiktu, lai uzturētu veselību un darbspēju, var nodrošināt ikkatram. Patiesībā nozīmīgai Anglijas iedzīvotāju daļai šāda veida nodrošinātība jau sen ir sasniegta.

Nav arī iemesla, kādēļ valstij nebūtu jāpalīdz indivīdiem nodrošināties tiem izplatītajiem dzīves negadījumiem, kuriem to neparedzamības dēļ reti kāds var atbilstoši apgādāties. Ja – kā slimības un nelaimes gadījumā – palīdzības nodrošināšana nemazina nedz vēlmi izvairīties no šādām likstām, nedz centienus pārvarēt to sekas, īsāk sakot, ja darīšana ir ar patiesi apdrošināmiem riskiem, tad valsts loma kā palīgam vispārējas sociālā nodrošinājuma sistēmas organizēšanā ir ļoti liela. Ir daudz detaļu, par kurām šajās shēmās viens otram nepiekritīs tie, kas vēlas saglabāt konkurences sistēmu, un tie, kas vēlas to aizstāt ar kaut ko citu; un ar sociālā nodrošinājuma nosaukumu ir iespējams ieviest lietas, kas tiecas padarīt konkurenci vairāk vai mazāk neefektīvu. Bet principā šāda valsts sniegta lielāka nodrošinātība un indivīda brīvības saglabāšana nav nesavienojamas. Pie tās pašas kategorijas pieder arī nodrošinātības uzlabošana ar valsts palīdzību tādiem dabas stihiju upuriem kā zemestrīcēs un plūdos cietušajiem. Kur vien kolektīva rīcība var mīkstināt nelaimes, pret kurām indivīds nespēj pasargāties, nedz arī apgādāties to sekām, šāda kolektīva darbība neapšaubāmi jāveic.

Visbeidzot, pastāv visaugstākajā mērā svarīga problēma, ka jāapkaro vispārējas ekonomiskās aktivitātes svārstības un tām sekojoši periodiski liela mēroga bezdarba viļņi. Tā, protams, ir viena no smagākajām un spiedīgākajām mūsu laika problēmām. Bet, kaut arī tās risināšana prasīs daudz plānošanas labā nozīmē, tomēr tā neprasa – vai vismaz tai nav vajadzības prasīt – tā īpašā veida plānošanu, kas, pēc tās aizstāvju vārdiem, būtu liekama tirgus vietā. Daudzi ekonomisti patiešām cer, ka galējā izeja atrodama ar deviņpadsmitā gadsimta liberālismu saderīgā monetārā politikā. Un ir citi, kas uzskata, ka īstus panākumus var gaidīt tikai no prasmīgas laika izvēles ļoti liela mēroga sabiedriskajiem darbiem. Tas var novest pie daudz nopietnākiem konkurences ierobežojumiem, un, eksperimentējot šajā virzienā, mums būs jābūt piesardzīgiem, lai visu ekonomisko darbību nepadarītu aizvien vairāk atkarīgu no valdības izdevumu virziena un apjoma. Bet tas nav nedz vienīgais, nedz manā skatījumā daudzsološākais veids, kā tikt galā ar lielāko draudu ekonomiskajam nodrošinājumam. Katrā ziņā paši nepieciešamākie centieni aizsargāties pret šīm svārstībām neved pie tāda veida plānošanas, kas tik ļoti apdraud mūsu brīvību.

***

Mūsu brīvībai uzglūn cita veida nodrošinātības plānošana. Tā ir nodrošinātība pret indivīda vai grupas ienākumu sarukumu, kas, kaut arī pavisam nepelnīts, tomēr konkurences sabiedrībā notiek ik dienas, un nodrošinātība pret smagas grūtības raisošiem zaudējumiem, kuriem nav nekāda morāla attaisnojuma, bet kuri nav atdalāmi no konkurences sistēmas. Šī prasība pēc nodrošinājuma tādējādi ir citādi formulēta prasība pēc taisnīga atalgojuma – tāda, kas atbilst subjektīvajiem nopelniem, nevis objektīvajiem cilvēka pūliņu rezultātiem. Šāda veida nodrošinātība vai taisnība šķiet nesavienojama ar nodarbošanās izvēles brīvību.

Jebkurā sistēmā, kur cilvēku sadalījums starp dažādiem arodiem un nodarbēm atkarīgs no pašu izvēles, ir svarīgi, ka šajos arodos atalgojums atbilstu to noderīgumam citiem sabiedrības locekļiem, pat ja tam nav nekādas saistības ar subjektīvajiem nopelniem. Kaut arī sasniegtie rezultāti bieži atbilst pūliņiem un nolūkiem, nekāda veida sabiedrībā tas tā nebūs vienmēr. It īpaši tā nav daudzajos gadījumos, kad kāda aroda vai īpašas prasmes noderīgums mainās neparedzamu apstākļu dēļ. Mēs visi pazīstam traģisko augsti apmācīta cilvēka likteni, kura sūri iegūtā prasme pēkšņi zaudē vērtību kāda izgudrojuma dēļ, kas sniedz milzīgu labumu pārējai sabiedrībai. Pēdējo simt gadu vēsturē ir pārpilnam šādu gadījumu, no kuriem daži skar vienlaikus simtiem tūkstošu cilvēku.

Tas, ka kādam jācieš strauja ienākumu samazināšanās un rūgta visu cerību pievilšana ne savas vainas dēļ un par spīti smagam darbam un izcilām prasmēm, neapšaubāmi aizskar mūsu taisnības izjūtu. Šādu cietušo prasības pēc valsts iejaukšanās viņu labā, lai nodrošinātu viņu pamatotās cerības, noteikti gūs plašu līdzjūtību un atbalstu. Vispārēja šo prasību atzīšana ir novedusi pie tā, ka valdības visur rīkojušās, ne tikai lai šādi apdraudētos cilvēkus pasargātu no lielām grūtībām un trūkuma, bet arī lai tiem turpmāk nodrošinātu iepriekšējos ienākumus un dotu patvērumu no tirgus pārmaiņām.[2]

Drošība par noteiktiem ienākumiem tomēr var nebūt dota visiem, ja atļauta jebkāda nodarbošanās izvēles brīvība. Un, ja tā ir sniegta dažiem, tad tā kļūst par privilēģiju uz citu rēķina, kuru nodrošinātība līdz ar to neizbēgami samazinās. Ir viegli parādīt, ka nemainīgus ienākumus var nodrošināt visiem, tikai pilnībā atceļot nodarbošanās izvēles brīvību. Kaut arī šādas vispārējas garantijas pamatotu cerību apmierināšanai bieži uzskata par ideālu, uz ko tiekties, to tomēr nemēģina darīt visā nopietnībā. Tā vietā šādu nodrošinātību nevienmērīgi izsniedz te vienai grupai, te otrai, kā rezultātā ārpusē atstāto nenodrošinātība arvien palielinās. Nav jābrīnās, ka tādējādi nodrošinātības privilēģijas vērtība arvien palielinās, prasība pēc tās kļūst arvien uzstājīgāka, līdz galu galā jebkāda cena – pat brīvība – nešķiet par augstu.

***

Ja tos, kuru noderīgumu mazina neparedzami un nekontrolējami apstākļi, pret nepelnītiem zaudējumiem pasargātu, bet tos, kuru noderīgums tādā pašā veidā palielinās, no nepelnītu ienākumu gūšanas atturētu, tad atalgojums drīz vien vispār pārstātu atbilst faktiskajam noderīgumam. Tas būtu atkarīgs no kāda varas nesēja uzskatiem par to, kas kuram būtu bijis jādara, kas viņam būtu bijis jāparedz un cik labi vai slikti bijuši viņa nodomi. Šādi lēmumi nevar nebūt lielā mērā patvaļīgi. Šā principa izmantošana neizbēgami novestu pie tā, ka vienāda darba darītāji saņemtu dažādu atalgojumu. Atšķirības atalgojumā vairs ļaudīm nesniegtu atbilstošu pamudinājumu veikt sociāli vēlamas izmaiņas, un skartajiem indivīdiem nebūtu pat iespējams izvērtēt, vai konkrētas izmaiņas ir to radīto grūtību vērtas.

Bet, ja jebkurā sabiedrībā allaž vajadzīgās izmaiņas cilvēku sadalījumā pa dažādām nodarbēm vairs nevar īstenot ar finansiāliem “atalgojumiem” un “sodiem” (kas nav nepieciešami saistīti ar subjektīviem nopelniem), tad tās jāīsteno ar tiešām pavēlēm. Ja kādam ienākumi ir garantēti, tad viņam nevar ļaut palikt darbā tikai tādēļ, ka tas patīk, nedz arī ļaut izraudzīties citu sev tīkamu darbu. Tā kā viņš nav tas, kurš no darba maiņas vai nemainīšanas iegūst vai zaudē, tad viņa vietā izvēle jāizdara tiem, kas kontrolē pieejamo ienākumu sadali.

Šādi rodas atbilstošas stimulācijas problēma, ko parasti apspriež tā, it kā tā pārsvarā būtu saistīta ar cilvēku nevēlēšanos strādāt pēc labākās sirdsapziņas. Bet, kaut arī tas ir svarīgi, tā vēl nav visa problēma un pat ne nozīmīgākais tās aspekts. Ja gribam, lai cilvēki strādā pēc labākās sirdsapziņas, tad darbs nav tikai jāpadara viņu centienu vērts. Vēl svarīgāk ir: ja gribam viņiem atstāt izvēli, ja viņiem jāspēj izvērtēt, kas būtu jādara, tad viņiem jāsniedz kāda viegli saprotama mēraukla, ar kuru izmērīt dažādu nodarbju sociālo nozīmību. Pat ar pasaulē vislieliskāko gribu apveltīts, neviens nespētu saprātīgi izvēlēties starp dažādām alternatīvām, ja to sniegtās priekšrocības nekā nebūtu saistītas ar to noderīgumu sabiedrībai. Lai zinātu, vai pārmaiņu dēļ cilvēkam vajadzētu pamest kādu arodu un vidi, kas viņam iepatikusies, un mainīt pret citu, mainītajai šo nodarbju relatīvajai vērtībai sabiedrības priekšā jāizpaužas piedāvātajā atalgojumā.

Problēma ir, protams, vēl jo svarīgāka tāpēc, ka pasaulē, kāda tā ir, cilvēki patiesībā diez vai ilgu laiku strādās pēc labākās sirdsapziņas, ja vien nav tieši iesaistītas viņu pašu intereses. Vismaz ļoti daudziem ir vajadzīgs kāds ārējs spiediens, lai tie strādātu, cik vien labi spēj. Stimula problēma šajā ziņā ir ļoti reāla gan parastā darba sfērā, gan administratīvajās darbībās. Inženierijas paņēmienu lietošana attiecībā uz veselu nāciju – un tieši to nozīmē plānošana – “izraisa grūti atrisināmas disciplīnas problēmas”, kā to skaidri saskatījis un labi aprakstījis kāds amerikāņu inženieris ar lielu pieredzi valdības plānošanā.

“Lai veiktu inženiera darbu,” viņš skaidro, “apkārt jābūt samērā lielai ekonomiskās darbības zonai, kas nav pakļauta plānošanai. Ir jābūt vietai, no kuras var smelties strādniekus, un, kad strādnieku atlaiž, tad viņam jāpazūd no darbavietas un no algu saraksta. Šādas brīvas krātuves neesības apstākļos disciplīnu nevar uzturēt bez miesas sodiem, gluži kā vergu darbā.”[3]

Administratīvā darba jomā problēma ar sankcijām par nolaidību parādās citādā, bet ne mazāk nopietnā veidā. Ir trāpīgi teikts, ka konkurences ekonomikā pēdējais līdzeklis ir tiesu izpildītājs, turpretī plānveida ekonomikas galējā sankcija ir karātavas.[4] Vara, kāda būs jāpiešķir rūpnīcas vadītājam, joprojām būs ievērojama. Bet, tāpat kā strādnieka gadījumā, arī vadītāja stāvokli un ienākumus plānveida sistēmā nevar padarīt atkarīgus tikai no viņa vadībā veiktā darba panākumiem vai neveiksmēm. Tā kā nedz risks, nedz ieguvums neskar viņu personīgi, tad izšķirīgais nevar būt viņa personiskais uzskats, bet gan tas, vai viņš dara to, ko viņam pienākas darīt atbilstoši kādām iedibinātām normām. Kļūda, no kuras viņam “pienācās” izvairīties, nav viņa paša darīšana; tā ir noziegums pret sabiedrību, un tā arī pret to jāattiecas. Kaut arī, kamēr viņš turas uz drošā objektīvi nosakāmo pienākumu ceļa, viņš var būt pārliecinātāks par saviem ienākumiem nekā uzņēmējs kapitālismā, tomēr viņam draudošās briesmas patiesas neveiksmes gadījumā ir ļaunākas par bankrotu. Viņš var būt ekonomiski nodrošināts tik ilgi, kamēr vien apmierina augstākstāvošos, bet par šo nodrošinātību viņš var maksāt ar brīvību un dzīvību.

Mēs aplūkojam patiešām visai fundamentālu konfliktu starp diviem nesavienojamiem sociālās organizācijas tipiem, ko pēc raksturīgākajām sastopamajām formām bieži apraksta kā komerciālu sabiedrību un militāru sabiedrību. Termini varbūt nav visai veiksmīgi, jo tie vērš uzmanību uz nebūtisko un traucē saskatīt, ka mums ir darīšana ar īstu alternatīvu un ka trešās iespējas nav. Vai nu gan izvēle, gan risks gulstas uz indivīdu, vai arī viņš ir brīvs no abiem. Armija patiešām daudzējādā ziņā pārstāv tuvāko mums zināmo atbilsmi otrajam organizācijas tipam, kur gan darbu, gan strādnieku izraugās varas nesējs un kur pieejamo līdzekļu trūkuma apstākļos izsniedzamo devu samazina visiem. Šī ir vienīgā sistēma, kurā indivīdam var būt dota pilnīga ekonomiskā nodrošinātība un kuras izvērsumā uz visu sabiedrību nodrošinātību var sniegt visiem tās locekļiem. Tomēr šī nodrošinātība nav atdalāma no brīvības ierobežojumiem un militārās dzīves hierarhiskās kārtības: tā ir kazarmu nodrošinātība.

Protams, pēc šī principa iespējams organizēt citādi brīvas sabiedrības segmentus, un nav iemesla, kādēļ lai šāda veida dzīve ar tai nepieciešamajiem individuālās brīvības ierobežojumiem nebūtu pieejama tiem, kas tādai dod priekšroku. Kāds brīvprātīgais militārā stila darba dienests patiešām varētu būt vislabākais veids, kā valstij sniegt visiem drošu iespēju strādāt un saņemt minimālu ienākumu. Šāda veida piedāvājumi pagātnē izrādījušies tik maz pieņemami tādēļ, ka tie, kuri gatavi atdot savu brīvību pret nodrošinātību, vienmēr pieprasījuši, lai līdz ar viņu atteikšanos no visas brīvības to atņem arī tiem, kas to atdot nav gatavi. Šādai prasībai grūti atrast attaisnojumu.

Tomēr militārā tipa organizācija, kādu mēs pazīstam, sniedz tikai ļoti nepilnīgu ainu, kā būtu, ja to izvērstu uz visu sabiedrību. Kamēr militārā stilā ir organizēta tikai daļa sabiedrības, militārās organizācijas locekļu nebrīvi mīkstina tas, ka vēl arvien pastāv brīvā sfēra, uz kuru tie var pāriet, ja ierobežojumi kļūst pārāk nepanesami. Ja gribam iztēloties, kāda būtu sabiedrība, ja atbilstoši ideālam, kas savaldzinājis tik daudzus sociālistus, tā būtu organizēta kā viena milzīga fabrika, mums būtu jāpalūkojas uz antīko Spartu vai mūsdienu Vāciju, kas pēc divu vai triju paaudžu virzības tagad to ir gandrīz sasniegusi.

***

Maz ticams, ka pie brīvības pieradušā sabiedrībā daudzi būtu gatavi labprātīgi iegūt nodrošinātību par šādu cenu. Tomēr pašlaik visur īstenotās politiskās programmas, kas dod nodrošinātības privilēģiju te vienai, te otrai grupai, strauji rada apstākļus, kuros tiekšanās uz nodrošinātību sliecas kļūt spēcīgāka par brīvības mīlestību. Tas notiek tāpēc, ka ar katru reizi, kad kādai grupai piešķir pilnīgu nodrošinātību, pārējo nenodrošinātība neizbēgami pieaug. Ja kādam garantē fiksētu mainīgas kūkas daļu, tad pārējiem palikusī daļa ir pakļauta proporcionāli lielākām izmaiņu svārstībām nekā visa kūka kopumā. Un būtiskais nodrošinātības elements, ko piedāvā konkurences sistēma, – milzīgā iespēju dažādība –, arvien vairāk samazinās.

Tirgus sistēmā nodrošinātību noteiktām grupām var sniegt tikai ar tādas plānošanas palīdzību, kas pazīstama kā restrikcionisms (kas gan ietver gandrīz visu pašreiz praktizēto plānošanu!). “Kontrole” jeb saražotā daudzuma ierobežošana, lai cenas nodrošinātu “adekvātu” peļņu, ir vienīgais veids, kā tirgus ekonomikā ražotājiem var garantēt noteiktus ienākumus. Bet tas neizbēgami nozīmē citiem pieejamo iespēju samazinājumu. Ja ražotājs, vai tas būtu uzņēmējs vai strādnieks, jāaizsargā no ārpusnieku piedāvātas zemākas cenas, tas nozīmē, ka mazturīgākos izslēdz no dalības relatīvi lielākā kontrolēto rūpniecības jomu labklājībā. Katrs ierobežojums brīvai iekļūšanai tirgū samazina visu to nodrošinātību, kas paliek ārpusē. Un, palielinoties to skaitam, kuru ienākumi ir šādā veidā nodrošināti, samazinās alternatīvo iespēju klāsts, kas atvērtas jebkuram, kurš cieš ienākumu zaudējumu; un jebkādu pārmaiņu nelabvēlīgi skartajiem iespēja izvairīties no liktenīga ienākumu samazinājuma attiecīgi sarūk. Un, ja – kā tas notiek arvien biežāk – katrā arodā, kur apstākļi uzlabojas, tā locekļiem ir atļauts nepielaist citus, lai sev nodrošinātu pilnu ieguvumu augstāka atalgojuma vai peļņas veidā, tad tiem, kuru arodā pieprasījums samazinās, nav kurp doties un katra pārmaiņa izraisa lielu bezdarbu. Nav lielu šaubu, ka galvenokārt tiekšanās pēc nodrošinātības ar šādiem līdzekļiem pēdējos gadu desmitos izraisījusi to, ka bezdarbs un līdz ar to nenodrošinātība plašiem iedzīvotāju slāņiem tik ļoti pieaugusi.

Anglijā un Amerikā šādi ierobežojumi, jo īpaši tie, kas attiecas uz sabiedrības vidusslāni, nozīmīgus apmērus pieņēmuši tikai samērā nesen, un mēs vēl gluži neesam izpratuši to galīgās sekas. Pilnīgo stāvokļa bezcerību tiem, kas šādā sastingušā sabiedrībā atstāti ārpus pasargāto nodarbju loka, un milzīgo bezdibeni, kas tos šķir no veiksmīgajiem nodarbinātajiem, kuriem aizsardzība pret konkurenci ļauj nespiesties ne par matu ciešāk un nedot vietu ārpusē palikušajiem, spēj novērtēt tikai tie, kas to pieredzējuši. Nav runa par to, ka veiksminiekiem būtu jāatdod sava vieta, bet gan ka tiem būtu tikai jādalās kopīgajā nelaimē, atsakoties no daļas savu ienākumu vai bieži vien tikai ziedojot izredzes uz uzlabojumiem. To nepieļauj “dzīves standarta”, “godīgas cenas” vai “profesionālo ienākumu” aizsardzība, ko viņi uzskata par sev pienākošos un kam viņi saņem valsts atbalstu. Tā rezultātā spēcīgām svārstībām tagad pakļautas nevis cenas, atalgojums un individuālie ienākumi, bet nodarbinātība un ražošana. Nekad vēl viena šķira nav tik briesmīgi un nežēlīgi ekspluatējusi otru, kā vājākus vai mazāk veiksmīgus ražotāju grupas locekļus ekspluatē nostiprinātie, un tas kļuvis iespējams ar konkurences “regulēšanu”. Reti kurš sauklis nodarījis tik daudz ļauna kā dažu cenu (vai algu) “stabilizācijas” ideāls, kas, nodrošinot ienākumus dažiem, padara stāvokli arvien nedrošāku pārējiem.

Tādējādi, jo vairāk cenšamies ar iejaukšanos tirgus sistēmā sniegt pilnīgu nodrošinātību, jo mazāk nodrošināti kļūstam un, kas vēl ļaunāk, palielinās kontrasts starp nodrošinātību tiem, kam tā dota kā privilēģija, un arvien pieaugošo nenodrošinātību neprivileģētajiem. Un, jo vairāk nodrošinātība kļūst par privilēģiju un jo lielākas briesmas draud tiem, kas no tās izslēgti, jo augstāka kļūst nodrošinātības vērtība. Privileģēto skaitam palielinoties un atšķirībai starp viņu nodrošinātību un citu nenodrošinātību saasinoties, pakāpeniski rodas pilnīgi jauna sociālo vērtību kopa. Rangu un stāvokli vairs nesniedz neatkarība, bet gan nodrošinātība; jaunu cilvēku iekārojamu laulībai drīzāk dara zināmas tiesības uz pensiju, nevis pārliecība par veiksmīgu darbību, kurpretī nenodrošinātība kļūst par izstumtajiem lemtu baismīgu stāvokli, kurā visu mūžu jāpaliek tiem, kam jaunībā liegta pieeja algota amata sniegtajam patvērumam.

***

Vispārējie centieni sasniegt nodrošinātību ar ierobežojošiem līdzekļiem, valsts pieļauti vai atbalstīti, laika gaitā izraisījuši aizvien lielāku sabiedrības transformāciju, kurā, līdzīgi kā tik daudzās citās lietās, Vācija ir gājusi pa priekšu un citas valstis sekojušas. Šo attīstību paātrinājis vēl viens sociālisma mācības iespaids, apzināta visu ekonomisko risku iekļaujošo darbību noniecināšana un morāla apkaunojuma attiecināšana uz peļņu, kas attaisno riskus, bet ko var gūt tikai daži. Mēs nevaram pārmest mūsu jaunatnei, ka tā dod priekšroku drošai, algotai vietai, nevis uzņēmējdarbības riskam, ja viņi kopš agras jaunības ir klausījušies par algota darba pārākumu, lielāku nesavtīgumu un materiālu neieinteresētību. Mūsdienu jaunā paaudze ir izaugusi pasaulē, kurā skola un prese komercuzņēmēja garu attēlo kā apkaunojošu un peļņas gūšanu kā amorālu, kurā nodarbināt simt cilvēku nozīmē ekspluatēt, bet pārvaldīt simt cilvēku ir cienījami. Vecāki cilvēki to var uzskatīt par pašreizējā stāvokļa pārspīlējumu, bet universitātes pasniedzēja ikdienas pieredze neļauj šaubīties, ka pretkapitālistiskās propagandas dēļ vērtības jau ir mainījušās ilgi pirms līdzšinējām iedibinājumu izmaiņām. Jautājums ir, vai, izmainot iedibinājumus, lai apmierinātu jaunās prasības, mēs netīši neiznīcināsim vērtības, kuras vēl joprojām vērtējam augstāk.

Izmaiņas sabiedrības struktūrā saistībā ar nodrošinātības ideāla uzvaru pār neatkarības ideālu vislabāk var ilustrēt ar salīdzinājumu starp to, ko pirms desmit vai divdesmit gadiem vēl varēja uzskatīt par angļu un vācu tipa sabiedrību. Lai arī cik liela ietekme Vācijā bija armijai, attiecināt to, ko angļi dēvē par vācu sabiedrības “militāro” raksturu, pārsvarā uz šo ietekmi ir liela kļūda. Atšķirības ir krietni dziļākas, nekā varētu šādi pamatot, un vācu sabiedrības īpatnības ne mazākā mērā pastāvēja tajās aprindās, kur īsti militārā ietekme bija niecīga, nekā tajās, kur tā bija spēcīga. Lielākā nozīme bija nevis tam, ka gandrīz visos laikos lielāka vācu tautas daļa bijusi sagatavota karam nekā citas tautas, bet gan tam, ka tāda paša veida organizāciju izmantoja tik daudziem citiem nolūkiem un tas vācu sabiedrībai deva tās savdabīgo raksturu. Vācijā lielāka daļa civilās dzīves nekā jebkurā citā valstī bija apzināti organizēta no augšas un vairums ļaužu neuzskatīja sevi par neatkarīgiem, bet gan par ieceltiem funkcionāriem, un tieši tas Vācijas sociālajai struktūrai piešķīra savdabīgo raksturu. Vācija, kā lepojas paši vācieši, izsenis bijusi Beamtenstaat, kurā ne tikai pašā civildienestā, bet arī gandrīz visās dzīves sfērās ienākumus un statusu noteicis un garantējis kāds varas nesējs.

Kaut arī jāšaubās, vai brīvības garu jebkur var iznīdēt vardarbīgi, tomēr nav teikts, ka kāda tauta veiksmīgi izturētu procesu, kādā tas lēnām tika smacēts Vācijā. Kur atzinību un augstāku stāvokli panāk gandrīz vienīgi, kļūstot par algotu valsts kalpotāju, kur pildīt kāda piešķirtu uzdevumu ir slavējamāk nekā pašam izvēlēties savu noderīguma sfēru, kur visus centienus, kas nesniedz atzītu vietu oficiālajā hierarhijā vai neļauj pretendēt uz fiksētiem ienākumiem, uzskata par mazvērtīgākiem un pat nedaudz apkaunojošiem, tur nevar gaidīt, ka daudzi ilgstoši dotu priekšroku brīvībai, nevis nodrošinātībai. Un tur, kur alternatīva atkarīga stāvokļa nodrošinātībai ir pavisam nedrošs stāvoklis, kurā nicina gan par panākumiem, gan par neveiksmēm, tikai retais pretosies nodrošinātības kārdinājumam par brīvības cenu. Līdzko nonāk tik tālu, brīvība tiešām kļūst gandrīz vai par apsmieklu, jo to var iegūt, tikai ziedojot vairumu jauko šīs pasaules lietu. Šādā stāvoklī ļoti nepārsteidz, ka arvien vairāk cilvēku nonāk pie atziņas, ka bez ekonomiskas nodrošinātības brīvība “nav nekā vērta”, un ir gatavi upurēt brīvību nodrošinātības labad. Bet ir satraucoši atklāt, ka profesors Harolds Laski izmanto tieši to pašu argumentu, kas varbūt vairāk nekā jebkurš cits pamudinājis vāciešus upurēt savu brīvību.[5]

Nevar būt šaubu, ka adekvātai nodrošinātībai pret galēju trūkumu un tādu paredzamu cēloņu novēršanai, kas rosina censties nepareizā virzienā un vēlāk liek vilties, ir jābūt galveno politiskās programmas mērķu vidū. Bet, lai šīs pūles vainagotos panākumiem un negrautu indivīda brīvību, nodrošinātība jāsniedz ārpus tirgus un jāļauj konkurencei netraucēti darboties. Zināma nodrošinātība brīvības saglabāšanai ir būtiska, jo risku, ko brīvība neizbēgami iekļauj, vairums cilvēku labprāt uzņemas tikai tad, ja šis risks nav pārāk liels. Bet, kaut arī šī patiesība mums vienmēr jāpatur prātā, nekas nav postošāks kā pašreizējā intelektuālo līderu mode cildināt nodrošinātību uz brīvības rēķina. Ir būtiski mums no jauna iemācīties godīgi atzīt, ka brīvībai ir sava cena un ka mums kā indivīdiem jābūt gataviem uz smagiem materiāliem upuriem, lai to saglabātu. Ja mēs to vēlamies paturēt, mums jāatgūst pārliecība, uz ko balstīts brīvības likums anglosakšu valstīs un ko Bendžamins Franklins izteicis vārdos, kas attiecināmi uz mūsu dzīvi gan kā indivīdiem, gan arī kā nācijām: “Tie, kas atsakās no pamatbrīvības, lai iegūtu nedaudz īslaicīgas drošības, nav pelnījuši nedz brīvību, nedz drošību.”

[1] Rodas arī nopietnas starptautisko attiecību problēmas, ja kādas valsts pilsonība vien piešķir tiesības uz augstāku dzīves standartu nekā citur; šīs problēmas nevajadzētu ar vieglu roku noraidīt.

[2] Ļoti interesantus ieteikumus, kā šīs grūtības varētu atvieglot liberālā sabiedrībā, izvirzījis profesors V. Hats grāmatā, ar kuru ir vērts iepazīties: W. H. Hutt, Plan for Reconstruction: A Project for Victory in War and Peace (London: Kegan Paul, Trench, Trubner and Co., 1943).

[3] David C. Coyle, “The Twilight of National Planning”, Harper’s Magazine, no. 1025, 1935. g. oktobris, 558. lpp.

[4] Wilhelm Röpke, Die Gesellschaftskrisis der Gegenwart (Zürich: E. Rentsch, 1942), 172. lpp.

[5] H. J. Laski, Liberty in the Modern State (Harmondsworth: Penguin Books Ltd., 1937), Pelican Books ed., 51. lpp.: “Tie, kuri pazīst nabadzīgo ļaužu ierasto dzīvi, tās uzglūnošo tuvojošās nelaimes sajūtu, tās krampjainos meklējumus pēc mūžīgi nesasniedzamā skaistuma, gluži labi sapratīs, ka bez ekonomiskās nodrošinātības brīvība nav nekā vērta.”

Zeme un debesis, un otrādi. 1. daļa

Sociālā lasījuma iespēja

Pie Bībeles lasīšanas ierasts ķerties klāt ar teoloģisku interesi. Bībele stāsta par cilvēka dvēseles glābšanas plašo un sazaroto kartogrāfiju. Tie ir jautājumi par attiecībām ar Dievu, par cilvēka garīgo uzbūvi, grēku, sirdsapziņu un Dieva tiesu un žēlastību. Ekonomikas jautājumi nebūt nav Bībeles galvenā tēma, un Bībele, protams, nav zemes vai cita privātīpašuma un ekonomikas vēstures rokasgrāmata. Tās teksts lāgā nepadodas reducēšanai ne līdz komunistiskajām, ne kapitālistiskajām idejām – vismaz tā mēs esam ieraduši domāt. Taču Bībeles “pestījošajam” naratīvam ir arī otra puse. Neuzbāzīgā veidā par to liecina meklējumi pēc “dievišķi pareizās” saimniekošanas un citiem tieši ar ticību nesaistītiem dzīves aspektiem. Arī tie ir izsecināti no Svētajiem Rakstiem. Par šiem jautājumiem uzsvērti interesējas harizmātiskie kristieši un amerikāņu protestanti, kurus vilina cerība noskaidrot nekļūdīgu, ilgtspējīgu dzīves modeli juceklīgajā pasaulē.[1]

Šī rakstu sērija piedāvā nelielu ieskatu t. s. Bībeles sociālajā lasījumā.[2] Paralēli “pestīšanas naratīvam” un “ideālās personālvadības” skaidrošanai sociālais lasījums analizē dialogu starp “Bībeles autoru” un mūžīgā stāsta galvenajiem personāžiem – praviešiem, soģiem, ķēniņiem, politiķiem, arī vienkāršiem cilvēkiem, sievām un vīriem. Uz sociālā lasījuma bāzes rakstā piedāvāts pārskats par Vecās derības autora attieksmi pret privātīpašumu, konkrētāk – pret zemi. “Vecās derības autors” šajā kontekstā ir nosacīts apzīmējums, pieņemot, ka visām 39 kanoniskajām grāmatām ir vienota konceptuālā bāze teoloģijā un, kā gribu parādīt, arī sociāli ekonomiskajos jautājumos.

Šis nebūs Bībeles teksta kritikas paraugs, kas sīkāk iztirzā katra teksta tapšanas vēsturi, autorību un citus ar ekseģēzi saistītus jautājumus. Lielākoties tas ir kritisks dialogs, sevišķi tajos gadījumos, kad darbojošos personu rīcība vai izteikumi iezīmē lūzumu. Kad vecā dzīves paradigma vairs nedarbojas, sevi piesaka jaunā. Vecā derība visai jūtīgi reaģē uz šīm pārmaiņām un konfliktiem starp veco un jauno.

Vecās derības grāmatas ir sarakstītas daudzu gadsimtu gaitā un stāsta par notikumiem, kuri labi padodas sociāli antropoloģiskai analīzei. Vecās derības Israēls, kādu to pazīstam no Bībeles lappusēm, uz vēstures skatuves parādījās samērā vēlu, daudz vēlāk nekā kaimiņu civilizācijas Ēģiptē un Divupē. Visā klasiskās vēstures laikā Kanaānas zeme, kur “piens un medus tek”, atradās lielāku, vecāku un tehnoloģiski attīstītāku impēriju nomalē. Šo impēriju sākumu datē jau ar aptuveni 5000.–4000. gadu pirms Kristus. Daudzas sociālās idejas attīstījās pie kaimiņiem, izraēļi tās uztvēra, bet ne vienmēr akli pārņēma. Vecās derības patriarhu laiks (piecās Mozus grāmatās aprakstītie notikumi) datēts daudz nesenāk, ar 1500.–1700. gadu pr. Kr., bet pēdējā kanoniskā Maleahija grāmata – ar 4. gadsimtu pr. Kr.

Israēļi attīstīja savu patstāvīgu skatījumu uz ekonomiskajiem un sociālajiem izaicinājumiem. Kā asprātīgi raksta viens no mūsdienu ietekmīgākajiem Vecās derības sociālā lasījuma iniciatoriem amerikānis Valters Brugemans: “Bibliskā ticība ir savāds fenomens pasaules kultūras vēsturē. Katrā dzīves jomā tā cenšas artikulēt alternatīvu esošajiem, vispārīgi pieņemtajiem uzskatiem un praksei. Katrā jaunā dzīves situācijā šī alternatīva var izskatīties īpatnēja, varbūt dīvaina, dažkārt skandaloza, varbūt pat absurda.”[3] Tieši šajā skandalozitātē slēpjas Vecās derības pievilcība. Ja šādu secinājumu izsaka pieredzējis pētnieks, tad tas, ko no Vecās derības var sagaidīt, ir sabiedriskās dzīves antinomiju iztirzājums konfliktējošā griezumā, un šīs cerības netiek pieviltas.

Taču tūlīt pat jāpaskaidro, ka ar kritisku attieksmi pret sava laika sabiedriski politiskajiem iedibinājumiem vien nepietiek, pat ja kritiķi ir pravieši un citi, kas runā Dieva vārdā. Bībeles autors nav tikai kritisks, viņš skaidri aizstāv savu pozīciju, savu pozitīvo programmu. Vecās derības rāmī šī pozīcija stingri turas pie pirmsmonarhijas laika saimniekošanas un pārvaldības modeļa. Šajā rakstu sērijā centīšos parādīt, ka tas nav tikai saimniekošanas konservatīvisms. Pretošanās aizguvumiem no vecajām impērijām un lielajiem kaimiņiem Ēģiptē un Divupē un savas pozīcijas noturēšana aptvēra plašu ekonomisko, sociālo un, jā, arī teoloģiski antropoloģisko jautājumu spektru. Tādējādi attieksme pret privātīpašumu modelē bibliskās ticības pamatlīnijas. No attieksmes pret īpašumu un sevišķi pret zemi (vienalga, burtiskā nozīmē vai metaforiski) ir atkarīga gan “zemes ētika”, gan, kā redzēsim Jaunajā derībā, arī cilvēka ticības spēja.

Vecās derības sociālais lasījums piedāvā svaigu, tradicionālajā teoloģiskajā literatūrā neierastu skatījumu uz jau pieminēto dvēseles glābšanu. Esmu balstījies vairākos Vecās derības pētnieku vērojumos (kas minēti vērēs un dažviet tekstā), klāt piebilstot atziņas, kas ar zināmu piesardzību (ņemot vērā laika distanci) lokalizētas mūsdienu situācijai. Mēs galu galā dzīvojam konkrētā zemē un laikā, un attiecības ar sava laika sabiedriskās dzīves institūcijām ir garīgās dzīves neatņemama sastāvdaļa. Var būt tā, ka zemes ceļi un debesu ceļi daudzos jautājumos iet līdzās.

I KAM PIEDER
Zemes īpašums un cilvēka tiesības

Zeme ir inerts objekts, un zemes pārvaldības likums katrā valstī nosaka tiesības lietot un pārvaldīt zemi, rīkoties ar to, apdzīvot to, baudīt tās augļus un resursus, ierobežot konkrētajai teritorijai nepiederošos, kā arī pirkt, pārdot, ieķīlāt, mantot, attīstīt un gūt labumu no dotā zemes gabala.[4] Līdz ar to zemes jautājums ir būtiskā sakarā ar jautājumu par cilvēka tiesībām. Lai gan tiesību aktos un likumos cilvēka tiesības nav saistītas ar zemes pārvaldību[5] un neviena cilvēktiesību deklarācija zemes pārvaldības tiesības neuzskata par saistošām,[6] tiesības uz privātīpašumu, tātad arī zemi, visā pasaulē ir vienas no cilvēka pamattiesībām – brīvībām, kas garantētas valstu konstitūcijās.[7] Eiropas vēsturē šī norma ir būtiski virzījusi cilvēka brīvību un vērtību izpratni. Tiesības uz privātīpašumu ir iekustinājušas efektīvas cilvēktiesību sistēmas izveidošanos, tomēr uzsverot, ka “tiesības uz privātīpašumu ir pakārtotas kopīgās lietošanas tiesībām, labumu vispārējam piešķīrumam”. Arī Baznīcas Sociālā mācība atzīst cilvēka tiesības uz privātīpašumu.[8]

Tieši šis aspekts ir būtisks, lai izprastu zemes pārvaldības tiesību traktējumu Bībelē. Skaidrojums tam ir pavisam vienkāršs un, jāteic, vispārcilvēcisks: zemes pārvaldības tiesības ir pamatā iespējai iegūt pārtiku, ierīkot mājokli un veicināt teritorijas attīstību, un otrādi – tiklīdz cilvēks vai tauta zaudē tiesības uz zemi, tiek apdraudētas gan ekonomiskās, gan arī kultūras un reliģiskās dzīves perspektīvas. Tā tas bija Bībeles laikos, un tā tas ir tagad. Tāpēc zemes pārvaldības tiesību iegūšana ir viens no spēcīgākajiem kolonizācijas un apspiešanas instrumentiem (te var minēt visiem labi zināmus piemērus no Amerikas, Dienvidāfrikas u. c.). Cilvēks un zeme, uz kuras viņš dzīvo, kuru izmanto un kura uzskata par savu, ir savā starpā cieši saistīti lielumi: cilvēku pie zemes piesien ne tikai politiskās saites, bet arī senču piemiņa, vēsture un kopības apziņa. Pat pēc formāla politiska konflikta noregulējuma zemes jautājums jebkurā brīdī var eksplodēt un izraisīt agresiju no abām pusēm. Arī tam ir daudz piemēru no ikviena mūsu planētas reģiona, kur gruzd sens teritoriju netaisnīgas, vardarbīgas iekarošanas izraisīts naids.

Tāpēc izmaiņas zemes pārvaldības politikā neizbēgami iekustina būtiskas sociālas un ekonomiskas reformas. Tās var veicināt ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību un var to arī kavēt. Piemēram, statistika liecina, ka gandrīz 50% no pasaules lauku rajonu iedzīvotājiem faktiski ir bezzemnieki – zeme viņiem nepieder.[9] Tajā pašā laikā aramzeme kļūst aizvien vērtīgāka. Par to liecina pieaugošā investoru interese, pārmaiņas lauksaimniecības tehnoloģijās, kā arī iedzīvotāju skaita pieaugums, klimata pārmaiņas un migrācija. Ekoloģiskie draudi rada interesi, piemēram, par palmu eļļas ražošanu bioloģiskajai degvielai. Ja šī interese ir spēcīga, vietējie iedzīvotāji ir spiesti atkāpties un atdot zemi lielajiem investoriem. Peļņas dēļ tiek iznīcināti Amazones lietus meži, nosusināti purvi, ierīkoti ceļi cauri indiāņu svētajām zemēm un tamlīdzīgi. Par to, ka zemes pārvaldības tiesības faktiski ir arī cilvēka tiesības šī vārda plašākajā nozīmē, liecina politiskās kustības Indijā, Dienvidāfrikā, Brazīlijā, Meksikā un Dienvidaustrumāzijā. Tās skar gan individuālās īpašumtiesības, gan arī plašākus sociālā taisnīguma un kultūras jautājumus. Tas ir viens no cēloņiem plašākai migrācijai, kas rada daudzmiljonu cilvēku masu bez vēstures apziņas, bez savas zemes un bez dzimtenes. Šī procesa iesākums ir redzams arī Vecajā derībā.

Zemes īpašums un vara

Tiesības uz zemes īpašumu gājušas mokošu attīstības ceļu gan Vecajā derībā, gan Rietumu vēsturē. Lai gan no Bībeles laikiem līdz mūsdienām nevar novilkt taisnu līniju, daudzi tiesību parametri ir palikuši nemainīgi. Viens no tiem ir jautājums: kas ir zemes īpašnieks? No atbildes uz šo jautājumu ir atkarīga attieksme pret zemi. Mūsdienu Rietumu sabiedrībā pierasts uzskatīt, ka ir divi zemes īpašuma modeļi, proti, privātīpašums un valsts īpašums (kā komunistiskajās valstīs, arī bijušajā PSRS). Abi īpašuma modeļi ir ar savām priekšrocībām un trūkumiem. Piemēram, jau Aristotels deva priekšroku privātīpašumam, kas nodrošina iespēju attīstīties tikumu daudzveidībai.[10] Lai gan zemes privātīpašums, kādu to pazīstam šodien, veicina personas brīvību, cilvēka egoisma iespaidā tas nereti noved pie bagātības koncentrēšanās (piemēram, ASV 75% no privātās zemes pieder 5% privātīpašnieku), kas būtiski samazina bezzemnieku tiesības un apcērp brīvību. Savukārt valsts īpašums izlīdzina turības līmeni, bet vienlaikus draud ar birokrātisko kontroli un bezsaimnieka apziņas degradējošo iespaidu – cilvēki pakāpeniski zaudē atbildību par to, kas viņiem nepieder. Šis cilvēka personību degradējošais aspekts ir viena no Vecās derības svarīgākajām tēzēm.

Gan Vecajā derībā, gan Rietumu vēsturē atkārtojas viena un tā pati aina: privātpersonas tiesības konfliktē ar centralizētas valsts varu, un otrādi. Piemēram, Francijā 18. gadsimtā Cilvēktiesību deklarācijā īpašuma tiesību aizsardzība tika pacelta vienā līmenī ar tiesībām uz dzīvību. Tas tika darīts, lai bagātos zemes īpašniekus aizsargātu pret monarha pretenzijām. Tādu likumu nebija senajā Ēģiptē, taču problēma bija tā pati. Senajās Ēģiptes un Divupes civilizācijās lielākie zemes īpašnieki bija tempļi, respektīvi priesteri. Tikai paviršam vērotājam var šķist, ka priesteri un faraons ir vienas varas paradigmas locekļi. Bēdīgi slavenā faraona Ehnatona / Amenhotepa IV monoteisma reforma (viņš valdīja 1353.–1336. vai 1351.–1334. pr. Kr.) notika ar mērķi atņemt tempļiem bīstami lielo ietekmi uz valsts pārvaldi; lielie zemes īpašnieki un priesteri draudēja monarhu nogrūst no varas piramīdas. Pēc monoteisma reformas un Atona pasludināšanas par vienīgo dievu daudzie tempļi zaudēja savas zemes un varu. Faraona veiktā reforma nebija tikai reliģijas reforma, jo ap tempļiem veidojās draudīgi daudz “mazo valstiņu”, proti, vairāk vai mazāk ietekmīgu pilsētvalstu.[11]

Šāds piemērs, gan nedaudz no cita leņķa, ir arī Vecajā derībā. Tur konflikts nav starp daudzo dievu tempļu saimniekiem no vienas puses un monarhu no otras, bet starp zemnieku, kas dzīvo uz savu senču “Dieva dotās zemes”, un monarhu, kas rīkojas patvaļīgi, “Dieva dāvanu” ignorējot. Izraēlā šis konflikts pieņēmās spēkā centralizētās monarhijas veidošanās laikā 10.–9. gs. pr. Kr. No šī laika nāk jau pieminētais stāsts par Nabota traģisko likteni:[12] kad ķēniņš Ahāzs iekāroja viņa jauko vīnadārzu, nelaimīgo no tā patrieca (1. Ķēn. 21). Brutālā zemes pārvaldības tiesību reformai iznīcināja tradīciju un pastūma malā bezspēcīgos. Kam zemes nav, tam nav arī tiesību, un otrādi – bagātais bauda gan mantu, gan varu, lai to iegūtu.

Zīmīgi, ka ķēniņš šajā stāstā rīkojas pilnīgi leģitīmi – viņa skatījums uz īpašumtiesībām nav atdalāms no valdošās ideoloģiskās konjunktūras un pārvaldes sistēmas, kurā ķēniņa vara ir vienīgais šķērslis, kas var aizkavēt valsts varas decentralizāciju un draudošo sabrukumu. No izraēļu praviešu leņķa tā, protams, ir “pagāniska” koncepcija. Tajā ķēniņš ir “dievs”, un kas dievam var ko iebilst?[13] Piemēram, senajā Ēģiptē faraons ir galvenais maat jeb “pasaules kārtības nodrošinātājs”. Pievērsiet uzmanību – Jezebele ir “pagānu” sieva no Libānas, viņas ieskatā zemes un valdnieka attiecības ir tādas, kas morāli pakļauj mantai un varai. Valdnieks personiski ir tautas dzīves un drošības garants, līdz ar to viņa “īpašumtiesībām” nav robežu – viss, ko viņš dara, ir pareizi, jo tas ir valsts kārtības uzturēšanas labad. Tāda karaļpāra rīcība, kas nāk no svešas ideoloģiskās paradigmas, Bībeles praviešu skatījumā ir nosodāma, jo “viņš rīkojās ļoti neganti, kalpodams elkiem” (1. Ķēn. 21:19-26).

Turpretī Nabotam paradigmatiski ir cita izpratne par īpašuma vērtību. Tāpēc šis stāsts nav tikai par varu un mantkārību – tas ir par citu varas un īpašuma attiecību izpratni, kas šķir divas atšķirīgas sabiedrības kopienas. Vēl vairāk – tas nošķir divas juridiskās sistēmas, kas leģitimizē atšķirīgu morāli. Ahābs un visa viņa pundurvalsts ierēdņu armija, protams, pakļaujas uzskatam, ka zemes īpašumu var pirkt un pārdot, ieķīlāt un tā tālāk; šajā paradigmā zemes īpašnieka maiņa ir process, ko nosaka turīgie, kuriem ir pilnīga brīvība. Nabotam, gluži pretēji, zeme ir “mantojums”, nevis patēriņa prece. Tiesības lietot zemi viņš, viņa bērni un bērnubērni iegūst pirmdzimtības ceļā, un mantotās tiesības ir neatsavināmas, jo tās ir no Dieva. Nekāda ķēniņa vara nespēj atcelt vēsturiskās mantošanas tiesības. Personu un tās ģimeni ar zemi saista tās vēsture. Jezebeles un gļēvā Ahāba apmelotais Nabots mirst ar pārliecību, ka cilvēku Dieva priekšā raksturo uzticība tradīcijai, kas šajā gadījumā ir tas pats, kas uzticēšanās Dievam. Bībeles autora pozīciju izsaka pravietis Elija, kurš Dieva vārdā saka par Ahābu: “Es likšu nelaimei nākt pār viņa namu viņa dēla dienās.” (1. Ķēn. 21:29)

Karaļnama rīcība gan var būt leģitīma, bet šī leģitimitāte cilvēkam atņem personību, atņem piederību savai tautai un vēsturei. Tā liek aizmirst cilvēkam pienākošos vietu kopienā un izdzēš viņu no vēstures. Tādā nozīmē piederības apziņa savai zemei ir cilvēka personības paplašinājums. Tas ir personības identitātes iemiesojums un izteiksme, un spēks, un tas ir jāaizstāv. Tāda ir bibliskā pozīcija. Vecajā derībā aprakstītajā pārejā uz monarhiju šādas destruktīvas attiecības bija jaunums. Tā ir viena no Bībeles naratīva sarkanajām līnijām. Tāpēc te ir vietā izdarīt secinājumus: tiklīdz cilvēks zaudē uzticību Dievam, viņš mirst kā personība. Dievs un turēšanās pie Dieva nav šķiramas no turēšanās pie zemes. Zemes pārvaldības tiesības reizē ir arī cilvēka tiesības, un tās abas nāk no Dieva.

Taču laiks nestāv uz vietas un vecā, no Jozuas laika dievišķās lozēšanas laikiem mantotā kārtība nespēja atrisināt visas problēmas. Šo berzi starp diviem dzirnakmeņiem apraksta pravietis Nehēmija: “Bija izcēlusies liela ļaužu brēkšana: “Mēs kopā ar saviem dēliem un meitām esam daudz. Gādājiet, ka mēs saņemam labību, lai mēs paēstu un dzīvotu!” Bija arī tādi, kas sacīja: “Mums jāieķīlā savi tīrumi un savi vīna dārzi, un savas mājas, lai bada laikā dabūtu labību!” Un vēl citi sacīja: “Mēs esam aizņēmušies naudu uz saviem tīrumiem un vīna dārziem ķēniņa nodokļiem… Mūsu bērni ir tādi paši kā viņu bērni; bet redzi, mēs piespiežam savus dēlus un savas meitas kļūt par vergiem, un dažas no mūsu meitām ir jau paverdzinātas, un mūsu rokām nav spēka, jo mūsu tīrumi un mūsu vīna dārzi pieder citiem!” (Neh. 5:1-5) Te nav runa par laupīšanu, bet par divu laikmetu sadursmi, kas ir notikusi ļoti strauji.

Svētais karš

Teritoriālisms ir viens no pašiem senākajiem cilvēku sabiedrības dzīves raksturotājiem. Galējā izteiksmē tas izpaužas kā “svētais karš” pret citādi ticīgajiem, kuri “nav cienīgi apdzīvot šo zemi”. Faktiski raugoties, svētā kara ideja caurvij vairākus Vecās derības naratīvus – stāstu par Ēdenes dārzu un pirmo cilvēku izdzīšanu no tā, Kanaānas iekarošanu, atgriešanos no Bābeles trimdas u. c. Ciltis un tautas sevi vienmēr uzskatījušas par piederīgām teritorijām, ko tās skata kā “savējās”. Šajā kontekstā “zeme ir māte”, tā ir “tēvzeme”, pret to jūt godbijību. Tā arī Vecās derības izraēļi pārmantoja no senčiem īpašu attieksmi pret svētajām vietām, ko var saukt par “sakrālo topogrāfiju” (hierotopiju). Tā izraēļi pirms Jeruzalemes kļūšanas par galvaspilsētu visus galvenos lēmumus pieņēma Bētelē, kas bija patriarha Jēkaba piemiņas vieta (skat. 1. Moz. 31:13, 1. Sam. 30:27 u. c., kur Bētele minēta gan kā ģeogrāfiski nozīmīgs punkts, gan reliģisks centrs, tātad hierotopiskā, ar Dieva izredzētību un patriarhu piemiņu saistītā galvaspilsēta laikā pirms monarhijas). Bēteles piemiņas zaimošana tika uzskatīta par smagu noziegumu pret pašu Jahvi. Lai gan pierasts uzskatīt, ka Bībele ir transcendentā Dieva teoloģijas dokuments, imanences un hierotopijas idejas tai nebūt nav svešas.

Vecās derības “svētais karš” pret neticīgajiem (precīzāk, citticīgajiem kanaāniešiem), kuri apdzīvoja Tā Kunga dāvāto zemi, ir visspilgtākā šīs teologēmas ilustrācija. Tā tikusi slīpēta ilgā laika posmā no Jozuas un Soģu laikiem (apm. 12. gs. pr. Kr.) līdz Bābeles trimdai (6. gs. pr. Kr.). Pirmajā gadījumā tā bija zemes iekarošana, bet otrā – tās atgūšana, un abi šie naratīvi ir uzslāņojušies viens otram, līdz ieguvuši tagadējo tekstuālo ietērpu.

Lai gan reliģiski motivēta kara koncepcija nebija sveša arī citām tautām, aiz izlietajām asinīm paceļas drūmā teokrātijas ēna. Vecajā derībā svētā kara koncepcija vieno daudzus atsevišķus sižetus. Tas Kungs, Israēla Dievs, uztic Kanaānas zemi savai izredzētajai tautai – tieši tāpat kā Ēdenes dārzu uztic pirmajam cilvēkam Ādamam. Zemes došanas apsolījums vijas cauri visiem patriarhu Ābrahāma, Īzaka un Jēkaba dzīvesstāstiem. Tiesības dzīvot Apsolītajā zemē ir tiesības ar noteikumiem, proti, šī zeme ir dota, lai tajā tiktu pagodināts tās Saimnieks un vienīgais Īpašnieks. Izlasiet Jozuas grāmatā stāstu par Jordānas upes šķērsošanu, ieejot Kanaānas zemē! Tiklīdz izraēļi iekāpa ūdenī, straume apstājās un viņi pārgāja robežai sausām kājām (Joz. 3.-4. nod.). Tas ir unikāls stāsts, jo Jordānas upe, kas šķir Kanaānas zemi no “pagānu” kontinenta, sākas Hermona kalnos ziemeļos un tek lejup uz dienvidiem pa tektonisko plākšņu lūzuma plaisu līdz Nāves jūrai. Tā Kunga Apsolītā zeme ir nošķirta no kontinenta ģeogrāfiski, bet tā ir arī teoloģiskā robeža, aiz kuras ārpusē paliek pagānu un elku pielūdzēju zemes, bet iekšpusē ir Tā Kunga īpašums. Ienākuši šajā zemē, izraēļi baudīja Dieva labvēlību tik ilgi, kamēr turēja Dieva likumu.[14] Naratīvs mērķtiecīgi virzās pretī atziņai, ka tikai šajā zemē var piepildīties Viņa apsolījumi, jo ārpus tās, tāpat kā aiz Ēdenes žoga, aug ērkšķi un dadži; tur cilvēks ir nolādēts uz nāvi, jo piedzīvo sekas atkrišanai no vienīgā Dieva.

Citur Jahve ieceļ izraēļus kā Savu izredzēto tautu, kā ķēnišķus priesterus, kā svētu tautu (1. Moz. 19:6). Svētais karš primāri nav ekonomisks vai teritoriāls karš, tas ir reliģiski motivēts: “Tas Kungs karos par jums, bet jūs stāvēsiet klusu” (2. Moz. 14:13-14), citur: “Nebīsties un nešaubies! Es esmu nodevis [Jērikas, Ajas, Bēteles, Hacoras u. c.] ķēniņu tavā rokā!.. Jums jāizdzen visi zemes iedzīvotāji un jāiznīcina visi viņu elku tēli, tāpat arī jāizdeldē visi viņu lietie attēli un jāiznīcina viņu augstieņu svētnīcas!” (4. Moz. 33:52-53) Kara cēlonis bija Jahves uzbrukums kanaāniešiem, kuri ir pārsnieguši savu grēka, t. i., elkdievības mēru, kamdēļ “zeme izspļaus savus iedzīvotājus” (3. Moz. 18:24-28). Zemes diskurss apaug ar zelotismu, pat džingoismu – radikālu un proaktīvu nacionālismu attiecībās ar kaimiņiem. Džingoisms pieļauj draudēšanu un spēka pielietošanu, nevis veido mierīgas līdzāspastāvēšanas politiku. Šo terminu mēdz lietot, lai raksturotu nāciju, kas sevi uzskata par pārāku nekā citas. Vecās derības israēļiem šis “pārākums” izrietēja no apziņas par īpašu, viņiem vienīgajiem uzticētu Dieva Atklāsmi.

Svētā kara koncepcija sevi izsmēla monarhijas laikā pēc apm. 10. gadsimta pr. Kr., kad izraēļu armiju priekšgalā harizmātiskos līderus (t. s. soģus) nomainīja profesionāli karavīri un karam jau bija citi, ekonomiski un politiski iemesli. Izredzētās tautas džingoisms zaudēja savu militāro komponenti tikai līdz ar Jauno derību, kur Dieva Valstība tiek iekarota ar citiem, Gara līdzekļiem.

No konteksta ir skaidrs, ka Jahves svētvieta nevarēja būt “personas privātīpašums”, drīzāk otrādi – cilvēks vai tauta “piederēja” zemei, tātad “mēs esam zemes īpašums” un “mēs esam par to atbildīgi”.

Cilvēkam Ēdenes dārzā bija tiesības lietot zemi (Bībeles vārdiem runājot, “kopt un apsargāt”, 1. Moz. 2:15). Zemes īpašnieks Jahve likumpārkāpējus padzina, tiklīdz viņi no likumiem atkāpās: “Neapgānieties ar [pagānu tautu paradumiem utt.], jo ar to ir apgānījušās tās tautas, ko Es izdzīšu jums pa priekšu” (3. Moz 18:24 u. c.). Tāds liktenis bija Ādamam un Ievai. Tas var šķist naivi, taču atcerēsimies, ka tas ir pirmais likums, ko Dievs devis cilvēkam. Nav nejaušība, ka teocentrisms ir pirmais Mozus Bauslības grāmatā: “Es esmu tas Kungs, tavs Dievs… tev nebūs citus dievus turēt manā priekšā.” (2. Moz. 20:2-3) Saišu saraušana ar zemes Saimnieku beidzas ar padzīšanu no zemes; un abi pārkāpumi draud ar nāvi. Vēlreiz piebildīšu, ka šādā kontekstā zeme nav tirgus priekšmets, tāpēc cilvēks nav zemes saimnieks, bet tikai lietotājs uz īpašiem noteikumiem.

Sava Dieva un zemes saikne ar tautu nepastāv tikai senajiem izraēļiem. Zemju atsavināšanai gan Amazones džungļos, gan sasalušajos ziemeļos tautas vienmēr ir pretojušās kā savas pastāvēšanas lielākajam apdraudējumam. Kultūras identitāte, vēsture un piederība zemei veido vienu nedalāmu veselumu. Šo savienību var aprakstīt vispārināti: piederība nav tikai izdzīvošanas ekonomiskais pamats, tas ir arī garīgās, kultūras un sociālās identitātes avots, un, bibliski raugoties, tas ir svarīgāk par ekonomiku. Vecās derības izraēļi to apdziedāja skumjās trimdas dziesmās, piemēram: “Kā lai mēs dziedam Tā Kunga dziesmas svešā zemē? Ja es tevi aizmirstu, Jeruzāleme, tad lai nokalst man mana labā roka! Mana mēle lai pielīp pie aukslējām, ja es tevi nepieminētu, ja es neatzītu Jeruzālemi par savu augstāko prieku!” (Ps. 137:4-6)

Šodien saistību starp tiesībām uz zemi un uz kultūru, t. sk. reliģiju atzīst Starptautiskais pakts par pilsoņu un politiskajām tiesībām. Tā 27. pants skan šādi: “Valstīs, kurās ir etniskās, reliģiskās vai lingvistiskās minoritātes, personām, kas pieder pie šīm minoritātēm, nedrīkst atņemt tiesības kopā ar citiem savas grupas locekļiem baudīt savu kultūru, sludināt un praktizēt savu reliģiju vai lietot savu valodu”.[15] Šīs tiesības, protams, ir nesaraujami saistītas ar zemes piederību minoritātei, un likums aizstāv to tiesības. Piemēram, ASV un Āfrikā reģionālajos cilvēktiesību dokumentos zemes tiesības tiek atzītas par būtiskām cilvēktiesībām līdzās tiesībām uz kultūru un sociālajām tiesībām. Tas ir viens no nozīmīgākajiem zemes tiesību atzinumiem cilvēktiesību kontekstā.

[1] Piemēram, S. Ritenour, “Five Ways the Bible and Economic Principles Are Connected”, https://tifwe.org/five-ways-the-bible-and-economic-principles-are-connected “Dievišķās ekonomikas” jautājumiem veltītā literatūra stāv vienā plauktā ar apcerējumiem, kādam jābūt līderim saskaņā ar Bībeli, kādam jābūt vīrietim, sievietei, ģimenei u. tml. Lielākoties šīs komerciālās literatūras pamatā likta kāda vispārzināma atziņa, kuru pēc tam ilustrē ar Bībeles citātiem.

[2] Skat., piemēram, J. E. Massey, “Reading the Bible from particular social locations: An introduction”, https://ixtheo.de/Record/1588977781; W. A. Brueggemann, Social Reading of the Old Testament: Prophetic Approaches to Israel’s Communal Life, Fortress Press, 1994.

[3] W. A. Brugemann, Social Reading of the Old Testament: Prophetic Approaches to Israel’s Communal Life. MN: Fortress Press, 1994, p. 276.

[4] Zemes pārvaldības likums: https://likumi.lv/ta/id/270317-zemes-parvaldibas-likums

[5] J. Gilbert, “Land Rights as Human Rights”: https://sur.conectas.org/en/land-rights-human-rights/

[6] R. Plant, “Land rights in human rights and development: introducing a new ICJ initiative”, International Commission of Jurists Revue, Geneva, No. 51, 1993, pp. 10–30.

[7] T. Allen, “Property as a fundamental right in India, Europe and South Africa”, Asia-Pacific Law Review, Vol. 15, No. 2, 2007, pp. 193–218.

[8]Baznīcas sociālās mācības kompendijs. Rīga: Vox Ecclesiae, 2019. – Sadaļa “Labumu piešķīrums visiem un privātīpašums” (176, 177). Tajā pašā laikā Baznīca izvairīgi runā par “dzimteni”, šo jēdzienu nomainot ar “valsti, kurā tu dzīvo” (t. i, ar lojalitāti pret mītnes zemi). Par to skat., piemēram: Совместима ли любовь к Родине с любовью к Богу?, http://www.pravoslavie.ru/95011.html. Iespējams, ka dzimtenes jēdziena kristīgo izpratni ir sakropļojuši dažādu šķiru fanātiķi un šovinisti jeb džingoisti. Angļu valodā grūtāk nekā krievu atrast ekvivalentu vārdam “dzimtene” ar visām tā nozīmēm, jo, piemēram, native country neietver piederības apziņu, bet norāda tikai uz izcelsmi.

[9] United Nations Human Settlements Program (UN-Habitat). 2008. Secure land rights for all. Nairobi, Kenya: UN-Habitat; Global Land Tool Network (GLTN).

[10] Aristotels, Valstslietas (Politika), V, I.

[11] I. M. Diakonoff, “The Rural Community in the Ancient Near East”, Journal of the Economic and Social History of the Orient, 18(2), 1975, pp. 121–133.

[12] G. Dišlers, “Ģimene, zeme un Dievs – trijstūris Vecajā derībā”, https://telos.lv/gimene-zeme-vecaja-deriba

[13] Vēršoties pie valdnieka, vajadzēja ievērot etiķeti un teikt, kā Nātans sacīja Dāvidam: “Ej un dari visu, kas vien ienāk tavā sirdsprātā, jo Tas Kungs ir ar tevi!” (2. Sam. 7:3) Uz to, ka šāda uzruna bija tikai etiķete, liecina Nātana kritiskā attieksme pret Dāvida grēku ar Batsebu.

[14] S. Niditch, War in the Hebrew Bible: A Study in the Ethics of Violence. NY: Oxford Univ. Press, 1963, pp. 28–90.

[15] Starptautiskais pakts par pilsoņu un politiskajām tiesībām: https://likumi.lv/ta/lv/starptautiskie-ligumi/id/705

Knuts Skujenieks 05.09.1936–25.07.2022

No tevis neatvados

Jūlijā naktīs kliedz pūčulēni, bet tad negaidot iekliedzas arī mūžība, ka paņēmusi Knutu paspārnē.

Pa šosejām turpina traukties auto, vējš šūpo koku zarus, saule vēl līgojas vareni, skolēniem brīvlaiks un vasarai mute pilna ar saldo ķiršu sulu. Bet latviešu sirdis pilnas ar Knutu.

Un tā būs vienmēr!

Knuts skan valodās un eiropiešu tautas dziesmās, lirikā un balsīs, dziesmās, smieklos un asarās. Kas ir Knuts? Latviešu valodas arfas smalkākās, dziļākās stīgas, kuras spēj augšāmcelt mirušo balsis, mierināt noskumušos un nobriedināt mūs Vārdam, kas daudz lielāks par mums pašiem un kurā ikviens kādu dienu ieies.

“tavs skats ir nopūta un pierē vakars klājas / un saulē melnas vilistietes cēlums / es viens to sajūtu ka tāds ir bites dzēliens / un klusi atdarītas mūža mājas”

Tu jau gandrīz visu biji sapratis. Līdzīgi kā valodas izteiksmes augstākā forma, poēzija vienmēr pazinusi dzīves piegrieztā laika vadmalu, kad tai pieskārušies orfeji cauri laikiem un gaismām, tumsām, kariem un mieriem, cietumiem un brīvēm, bērniem un mazbērniem, izmisumiem un augstām laimēm.

Tu pazini dzīves īslaicīguma saldmi, jo tava mute pazina mūžības ķiršu un vārdu garšu. Tava lirika – gaistoša lava, ko izmet vulkāna rīkle. Visa pasaule vienā lavas pogā, ko piešuvusi sirdsmīļotā Inta, – tas pa spēkam vien orfejiem un Knutam.

“Nakts dienu pieveikusi. Es raugos / Vienā vienīgā gaišā logā./ Tas nav logs. Mūžs mans uz krūtīm deg / Tevis iešūtā pogā.”

Tu mūs visus esi sevī iepogājis tuvu savai sirdij, Knut. Mēs esam blakus, vienkopus, savā zemē un latviešu mēlē ar tevi.

No Kurmenes puses skan bišu zvani.

Stāvam pie tavas mājas vārtiņiem. Ir kļuvis par vienu staru mazāk un krēslaināk, bet mēs neatvadāmies.

“mēs stāvam vēl pēc vēliem stariem / kā dunošs koks ar diviem zariem”

Valoda dziļa, tā ļauj.

Nācija un nacionalitāte

Anrī Grenjē (Henri Grenier, 1899–1980) bija franču kanādiešu izcelsmes priesteris, teologs un filozofs Kvebekā, ilgus gadus filozofijas profesors Kvebekas Lavāla universitātē – vecākajā augstākās izglītības iestādē Kanādā. Viņš bija arī viens no t. s. Lavāla tomisma skolas pārstāvjiem, kas uzsvēra Akvīnas Toma filozofijas aristoteliskos pamatus, jo īpaši domu, ka pirms pareizas metafizikas izstrādes ir jābūt pareizai izpratnei par dabaszinātnēm, kas interpretētas aristoteliskās dabas filozofijas ietvarā. Grenjē būtiski ietekmēja citu Lavāla tomistu Šarlu de Koninku (Charles De Koninck, 1906–1965), kuru nesenā publiskā lekcijā skotu domātājs Alisdērs Makintairsnosaucis par vienu no nozīmīgākajiem, bet diemžēl mazzināmiem 20. gadsimta filozofiem. [1] Grenjē sarakstīja populāru aristoteliski tomiskās filozofijas rokasgrāmatu Cursus Philosophiae, ko Lavāla universitāte latīņu valodā izdeva 1944. gadā un ko pārtulkoja gan franču, gan angļu valodās. Darba anglisko versiju[2] var uzskatīt par vienu no ietekmīgākajām angliski lasāmajām 20. gadsimta tomisma filozofijas rokasgrāmatām.
Tā kā Krievijas iebrukums Ukrainā no jauna pacēlis jautājumu par attiecībām starp politiskās nācijas un tautības nojēgumiem, piedāvājam tulkojumu no Grenjē rokasgrāmatas angliskās versijas (latīņu oriģināls ir bibliogrāfisks retums un nav atrodams) par nacionalitātes jēdzienu; tas, mūsuprāt, izmanto labas filozofiskās kategorijas, lai spriestu par šo jautājumu. Lasītājs ievēros skaidro un sistemātisko sholastikas rokasgrāmatām raksturīgo izklāsta stilu, dažviet arī argumentācijas sadalījumu siloģisma pamatformā: lielajā premisā, mazajā premisā un izrietošajā slēdzienā. Tāpat jāņem vērā teksta tapšanas laiks – Sabiedroto, t. sk. kanādiešu cīņa pret nacisma agresiju Eiropā, kas tuvāk teksta noslēgumam izpaužas kā “nacionalitātes principa” neierobežota pielietojuma kritika no dabīgo tiesību un kopīgā labuma pozīcijām. Jāpiebilst, ka katoļu tradicionālisti, iebilstot Franču revolūcijai, vēsturiski vienmēr ir kritizējuši nacionālismu kā vienu no jaunlaiku ķecerībām, kas turklāt cieši saistīta ar politiskā liberālisma maldiem. Piemēram, ja tautības kā politiskās organizācijas pamatprincipa neierobežots pielietojums pasludinātu, ka pilsoniskās autoritātes cēlonis ir tauta un tās nacionālās intereses, tad Grenjē citviet savā rokasgrāmatā mēģinātu pierādīt, ka visa civilā autoritāte primāri ir atvasināma no Dieva, kurš ir augstākais labums. Protams, katoļu tradicionālisti ir dažādi. Diez vai poļu tomists[3] apgalvos, ka nacionalitāte kā politisks princips “noved pie likumīgās politiskās kārtības sagraušanas” – kā apgalvo Grenjē –, jo skaidrs, ka dažādu vēsturisku nelaimju un netaisnību iespaidā poļu valsts tika sadalīta vairāku impēriju starpā. Arī uzstāšana uz latviešu tautas politisko organizāciju noveda pie Krievijas daudznacionālās impērijas sabrukuma, tāpēc nav šaubu, ka latviešu vai poļu tomisti nacionalitāti kā politisku, ne tikai etnogrāfisku principu visticamāk interpretēs labvēlīgākā gaismā. Tā mūsdienu ietekmīgais austriešu katoļu tradicionālists Edmunds Valdšteins, sekojot Grenjē, apgalvos, ka impērija savā ziņā ir nepieciešama un neizbēgama pārvaldes forma,[4] – kas, protams, radītu spriedzi starp austriešu multikulturālo imperiālismu un poļu nacionālismu. Savukārt briti Tomass Krīns un Alens Fimisters savā nesenajā politiskā katolicisma rokasgrāmatā apgalvo, ka impērijas un pārnacionālas pārvaldes formas, aprijot tādas dabīgās draudzības saitēs un savējo mīlestībā balstītas valstiskās kopienas kā nācijvalstis, nes vairāk ļaunumu nekā labumu, un ka dabīgais likums nemaz nepieprasa impēriju izveidi, attiecīgi – etniskā un politiskā principa pārklāšanās nav uzskatāma par dabīgo tiesību pārkāpumu.[5] Lai kā arī būtu, pat pieņemot Grenjē iebildumus pret nacionalitātes principu un pieņemot hierarhiskā subsidiaritātē balstītas pasaules impērijas iespēju, vienmēr jāņem vērā galvenā katoļu tradicionālistu atruna – šādas impērijas suverēnam varas leģitimitātes vārdā nepieciešamā kārtā jābūt pakļautam pāvestam kā Kristus vietniekam zemes virsū, tādējādi augstāko laicīgās politiskās varas formu pakļaujot garīgajai varai, jo laicīgie politiskās dzīves mērķi ir pakārtoti kā līdzekļi pārlaicīgā jeb mūžīgā galējā dzīves mērķa – nemirstības un mūžīgās dzīvības – sasniegšanai. (Sagatavoja Krišjānis Lācis.)

Nācijas apraksts. – Nāciju var aprakstīt kā lielu cilvēku kopienu, kas, pateicoties savai izcelsmei no kopīgas cilts, pēc noteiktām fiziskām īpašībām un intelektuālām un morālām kvalitātēm zināmā mērā atšķiras no visiem pārējiem cilvēkiem.

Tādējādi nācija atšķiras no valsts, tautas un tēvzemes.

Valstij ir divas nozīmes.
a) Tā apzīmē augstāko autoritāti pilsoniskajā sabiedrībā, no kuras ir atkarīga ikviena cita autoritāte. Tai ir tāda pati nozīme kā Aristotela “valstiskajai kopienai” (πολιτεία).
b) Tā apzīmē pilsonisko sabiedrību kopumā. Šajā nozīmē valsts ir pilsoniskā kopiena kā tāda, kas ietver gan atsevišķus pilsoņus un viņu pārvaldniekus, gan arī privātās sabiedrības.

Tauta ir politiski vienota kopiena. Tā kā cilvēki, kas veido nāciju vai vismaz tās lielāko daļu, ļoti bieži dzīvo vienā teritorijā un vienas un tās pašas pilsoniskās autoritātes pakļautībā, dažkārt gadās, ka jēdzieni nācija un tauta tiek lietoti bez izšķirības.

Tēvzeme šī jēdziena šaurākā nozīmē apzīmē vietu, kurā mēs esam dzimuši, auguši un vismaz līdz saprāta vecumam saņēmuši pirmos iespaidus par šo dzīvi. Pilnā jēdziena nozīmē tā apzīmē pilsonisko sabiedrību un teritoriju, ko tā apdzīvo, ciktāl tā ir mūsu esamības pamats.

Nācijas filozofiskā definīcija. – Nācija filozofiski definējama kā lielas cilvēku kopienas vienotība noteiktās raksturīgās īpašībās.

a) Vienotība, kas veido nāciju, ir vienotība esamībā, nevis vienotība darbībā, lai gan nācija var būt vienota, lai strādātu kopējam labumam, t. i., lai saglabātu tās īpašības, kas to atbilstīgi raksturo.

b) Īpašības, kurās nācijas locekļi ir vienoti, galvenokārt ir dispozīcijas, t. i., ķermeņa forma, iespaidojamas pazīmes vai ieradumi.

Tā galvenokārt ir vienotība dispozīcijās, kas veido nāciju tās fizioloģiskā aspektā, un tie galvenokārt ir ieradumi, kas to veido, kā mēdz teikt, tās psiholoģiskajā vai psihiskajā aspektā.

Nācijas cēloņi. – Nācijas cēloņi ir cēloņi tām kopīgajām īpašībām, kas ir kopīgas lielas cilvēku kopienas locekļiem. Ir acīmredzami, ka īpaša iedaba nevar būt nācijas cēlonis, jo, ja tā būtu, visi cilvēki piederētu pie vienas nācijas.

Tomēr nācijas cēloņiem jābūt vispārīgiem, un tie ir tie cēloņi, no kuriem pamatā ir atkarīga tās rašanās un saglabāšanās. Galvenie nācijas rašanās cēloņi ir šādi:

a) pārtika;
b) klimatiskie apstākļi;
c) ģeogrāfiskie apstākļi;
d) politiskās, reliģiskās un sociālās institūcijas;
e) kopīga tradīcija;
f) paražas un sociālā vide.

Pirmie trīs cēloņi tieši nosaka nācijas fizioloģisko raksturu un netieši tās psiholoģisko jeb psihisko raksturu; pārējie trīs cēloņi attiecas uz tās fizioloģisko veidošanos. Tomēr jāatzīmē, ka pirmo trīs cēloņu netiešā ietekme nācijas psihiskā rakstura noteikšanā var būt lielāka nekā pārējo trīs cēloņu ietekme.

Cēloņi, kas galvenokārt saistīti ar nācijas saglabāšanos, ir šādi:
a) pēctecība;
b) valoda.

Pārtikas ietekmi uz nācijas raksturu atzīst visi ārsti un fiziologi; to pārspīlē materiālisti un deterministi. To pašu var teikt par klimatiskajiem apstākļiem.

Ģeogrāfiskie apstākļi ļoti lielā mērā nosaka vietai atbilstošo strādāšanas veidu. Ikdienas strādāšanas veids nosaka ķermeniskās dispozīcijas, piemēram, tādas iespaidojamas pazīmes kā veselību, spēku, ādaskrāsu, kā arī ieradumus, kas rodas dvēselē, piemēram, izturību, drosmi, neatlaidību un savaldību.

Juridiskās, politiskās un sociālās institūcijas ietekmē tautas ieradumus un paražas. Tomēr tie ir savstarpēji atkarīgi. Tas arī ir radījis šos retoriskos jautājumus:

Kāds labums no likumiem bez paražām?
Kāds labums no paražām bez likumiem?

Dažās tautās taisnīguma izjūta un atriebšanas prakse tiek pierakstītas juridiskajai organizācijai.

Kopīgas tradīcijas, paražas un ieradumi ietekmē nācijas raksturu, jo tie veido vidi, kurā cita citai sekojošas paaudzes iegūst izglītību. Tādējādi nākamās paaudzes manto savu priekšteču domas, centienus un vēlmi saglabāt priekšteču nacionālo raksturu.

Valodas nozīme nācijas rakstura saglabāšanā ir divējāda.

a) Pirmkārt, valoda ir nacionalitātes zīme, jo tā ir atbilstošs līdzeklis un lielai cilvēku kopienai – vienīgais atbilstošais līdzeklis, lai izpaustu savu personību vai īpašības.

Saikne starp nācijas jūtām, domām, centieniem un tās valodu ir tik cieša, ka šīs jūtas, domas un centienus var adekvāti izteikt tikai savā valodā.

b) Otrkārt, valoda saglabā nācijas psihiskās īpašības. Nācijas kultūras dārgumi ir atrodami šīs nācijas valodas formulās, kas gandrīz vai līdzinās pašsaprotamiem principiem.

Arī pēctecībai ir liela ietekme uz nācijas saglabāšanos.
Pēctecība ir definējama kā vecāku individuālo iedabu noteicošo organisko dispozīciju nodošana no paaudzes paaudzē.
Precīzāku nojēgumu par pēctecību mēs varam iegūt, aplūkojot cilvēka rašanos. Vecāki rada pēcnācējus, kas ar viņiem ir vienādi pēc veida, nevis radot cilvēka dvēseli, kas ir garīga, bet gan piešķirot matērijai spēju to uzņemt.
Tādējādi vecāki nenodod tālāk personiskās darbības, jo darbības ir atbilstīgas individuālām substancēm, tās netiek pārmantotas; viņi nenodod tālāk arī tās lietas, kas tieši attiecas uz personiskajām darbībām, kā, piemēram, zināšanas; bet, tā kā viņi var iedarboties uz matēriju, lai tā saņemtu dvēseli, viņi var izplatīt tās lietas, kas attiecas uz dabiskajām dispozīcijām.

Tāpēc caur pēctecību viņi var tieši izplatīt sekojošo: a) nacionālās īpašības, kas ir dabas dispozīcijas, piemēram, veselība, fizisks vājums, ķermeņa forma utt.; b) maņu izmantoto orgānu labas vai sliktas dispozīcijas, tādas kā laba redze, jutīga āda, labas vai sliktas sajūtu atmiņas, iztēles, novērtēšanas spējas, dispozīcija uz vieglu aizkaitinātību vai baudkāri.

Tā kā cilvēka garīgās spējas ir objektīvi atkarīgas no maņām, pēctecība netieši ietekmē garīgo spēju paradumus. Tāpēc dažādām nācijām ir atšķirīgas dispozīcijas uz mākslām, zinātnēm utt.

Turklāt, tā kā dvēsele ir atbilstīga tai matērijai, kurā tā tiek uzņemta, – viss, kas tiek uzņemts, tiek uzņemts atbilstoši saņēmēja veidam, – pēctecība ietekmē to cilvēku dvēseles, kuri veido nāciju tiktāl, ciktāl viņu dvēselēm var piemist lielāka vai mazāka pilnīgotība nekā citas nācijas cilvēku dvēselēm.

Taču, tā kā šī dvēseļu daudzveidība izriet no matērijas dispozīcijām, mums rūpīgi jāņem vērā, ka šī daudzveidība nav pēc būtības, t. i., īpaša (tas ir veidols, kas nosaka lietu veidus) – nevis tikai gadījuma noteikta, bet gan būtiska un īpatni raksturojoša (jo matērija ir īpatņa rašanās pamats). Citiem vārdiem sakot, dažādu nāciju cilvēki nav atšķirīgi pēc savas būtības, jo visiem ir viena un tā pati īpašā iedaba; taču tiem ir dažādas gadījuma rakstura un būtiskas izcilības vai pazīmes. Tāpēc pilnīgi nepieņemams ir nacionālsociālistu viedoklis, kas māca, ka cilvēku rases ir tik atšķirīgas savās izcilībās vai īpašībās – kas esot gan dabiskas, gan nemaināmas –, ka zemākā cilvēku rase no augstākās rases stāvot daudz tālāk nekā no attīstītāko dzīvnieku sugas. Cilvēki pēc savas sugas cits no cita neatšķiras, un nācijas īpašības nav nemainīgas, jo tās ir atkarīgas no matērijas vienmēr mainīgajām dispozīcijām.

Nacionālisma definīcija. – Nacionālisms definējams kā dabiskas pieķeršanās savai nācijai mīlēšana.

Nacionālismu sauc par mīlēšanu, jo tā priekšmets ir pazīstams labums, t. i., nacionālās īpašības, kas ir noteiktu cilvēku līdzības pamats: līdzība ir mīlēšanas (kā subjektam atbilstīgas dispozīcijas) cēlonis.[6]

Tā tiek saukta par pieķeršanās mīlēšanu, jo tā nozīmē vienas un tās pašas lietas līdzdalīšanu, un šī līdzdalītā lieta ir nacionālais raksturs.

Un to sauc par dabiskās pieķeršanās mīlēšanu, jo tās avots ir pēctecībā.

Nacionalitātes princips. – 1. Priekšnosacījumi. – a) Nacionalitātes princips ir princips, kas pasludina, ka ikvienai nācijai jāveido sava pilsoniskā sabiedrība.

b) Sākotnēji reti kurš izvirzīja šo principu bez zināmiem ierobežojumiem.
Tā Roberts fon Mols (Robert von Mohl, 1799–1875)[7] atzina nācijas tiesības veidot savu pilsonisko sabiedrību, ja tas šķiet nepieciešams tās labklājībai un ja to ir iespējams sasniegt ar valstiskās pašnoteikšanās palīdzību.
Arī Johans Kaspars Bluntšli (1818–1881)[8] atzina šīs tiesības nācijai, ja tā spēj nodrošināt valstisko pašnoteikšanos un to īstenot ar spēku.

c) Tomēr mūsdienās nacionālsociālisti šo principu ir pieņēmuši bez jebkādiem ierobežojumiem, apgalvojot, ka nācija pati par sevi ir pilsoniskā sabiedrība un tādēļ ikviena pilsoniska sabiedrība, kas nav viena nācija, ir prettiesiska. Līdz ar to, pēc viņu domām, pilsoniskās sabiedrības iedarbīgais cēlonis ir rases vai nācijas instinkts, kas tādējādi esot visas tiesiskās kārtības pirmavots un augstākais likums; un tās mērķa cēlonis esot nācijas raksturs, kas esot augstākais labums, kuram arī galvenokārt esot domāta izglītība. Līdz ar to, viņuprāt, viss, kas sekmē šo mērķi, ir likumīgs.

Citiem vārdiem sakot, nacionālsociālisti māca, ka pilsoniskā sabiedrība ir no dabas un dabīga, t. i., tā ir radusies no rases instinkta un caur to. Taču īstenībā, kā jau parādījām, pilsoniskā sabiedrība ir radusies dabas un cilvēka darbības rezultātā, t. i., saprātam darbojoties dabas iespaida vadībā.

2. Ņemot vērā iepriekšējos apsvērumus, tagad pierādīsim sekojošos apgalvojumus.

1) Nacionalitātes princips, pieņemts bez ierobežojumiem, ir pretrunā dabīgajam likumam. – Princips, kas balstās nepareizā priekšstatā par cilvēka dabu un līdz ar to arī par pilsonisko sabiedrību, ir pretējs dabīgajam likumam. Bet nacionalitātes princips ir balstīts nepareizā priekšstatā par cilvēka dabu un līdz ar to arī par pilsonisko sabiedrību. Tāpēc nacionalitātes princips, ja tas tiek pieņemts bez ierobežojumiem, ir pretrunā dabīgajam likumam

Lielāpremisa ir pašsaprotama.

Mazā premisa. – Tā kā nacionalitātes princips savā neierobežotajā izpausmē pasludina, ka pati nācija ir pilsoniskā sabiedrība, tas noliedz cilvēka saprātu un brīvību, t. i., viņa saprātīgo iedabu, vai vismaz pakārto to rases instinktiem. Tas pasludina, ka pilsoniskās sabiedrības tuvākais iedarbīgais cēlonis ir nācijas instinkti, nevis saprāts, un ka tās mērķa cēlonis ir nācijas labklājība, nevis saprāta labums, proti, laime. Līdz ar to nacionalitātes princips, pieņemts bez ierobežojumiem, ir balstīts maldīgos priekšstatos gan par cilvēku, gan par pilsonisko sabiedrību, kā izriet no jau noskaidrotā.

2) Nacionalitātes princips, pat ar zināmiem ierobežojumiem, ir pretrunā sabiedrības kopīgajam labumam. – Princips, kas a) noved pie likumīgās valstiskās kārtības sagraušanas un b) dod iespēju nemitīgiem politiskiem nemieriem un nekārtībām, ir pretrunā sabiedrības kopīgajam labumam. Bet nacionalitātes princips, pat ar zināmiem ierobežojumiem, a) noved pie likumīgas valstiskās kārtības iznīcināšanas un b) dod iespēju nemitīgiem politiskiem nemieriem un nekārtībām. Tāpēc nacionalitātes princips, pat ar zināmiem ierobežojumiem, ir pretrunā sabiedrības kopīgajam labumam.

Lielā premisa ir pašsaprotama.

Mazā premisa. – a) Tā ir acīmredzama no apstākļa, ka daudzas likumīgi pastāvošas valstis nav izveidotas pēc nacionalitātes principa.

b) Nacionalitāte konkrētos apstākļos ir ļoti nenoteikta; tādēļ, ja nacionalitāti pieņemtu kā pilsoniskās sabiedrības veidojošo principu, rastos nemitīgi kari un revolūcijas, ko izraisītu grūtības, kas saistītas ar nacionalitātes noteikšanu un paplašināšanu.

3) Katrai nācijai vai ievērojamai nācijas daļai ir tiesības uz pašsaglabāšanos pilsoniskajā sabiedrībā, kuras daļa tā ir. – Pilsoņu labumam, jo īpaši labumam, kas ir pirmējs pilsoniskās sabiedrības pastāvēšanai, ir tiesības uz pašsaglabāšanos pilsoniskās sabiedrības ietvaros. Nacionalitāte ir pilsoņu labums, kas ir pirmējs pilsoniskās sabiedrības pastāvēšanai. Tādēļ:

Galvenais slēdziens: – Pilsoniskās sabiedrības pienākums ir aizsargāt un veicināt, nevis atcelt visu, kas saistīts ar pilsoņu labumu.

Pakārtotais slēdziens. – Pieredze un pats nācijas jēdziens, kas ir vienotība noteiktās īpašībās, atklāj, ka nacionalitāte ir pilsoņu labums. Turklāt ir skaidrs, ka nacionalitāte ir tāds labums, kas ir pirmējs pilsoniskās sabiedrības pastāvēšanai: tas izceļas no kopīgas piederības ciltij un tāpēc pieder cilvēkiem, pirms viņi kļūst par pilsoniskās sabiedrības locekļiem.

Saistītie secinājumi. – 1. Tādējādi valstiskajai autoritātei ir jārūpējas par to, lai tās institūcijas un likumi nodrošinātu, ka tai pakļautās nācijas miermīlīgi un harmoniski sadarbojas kopīgajam labumam.

2. Tādējādi nācijām, kas veido politisko kopumu, ir tiesības uz savu nacionālo valodu, jo nacionalitāte ir tik cieši saistīta ar valodu, ka, pazaudējot valodu, tā pakāpeniski iznīks.

3. Pilsoniskā autoritāte, ja iemesls ir nopietns, drīkst spert piesardzīgus soļus, lai pakāpeniski mazinātu tādas nacionālas un rases atšķirības, kas apdraud kopīgo labumu.

4. Nacionalitāte nav tuvais iedarbīgais pilsoniskās sabiedrības cēlonis, bet var būt lielisks attāls tās sagatavotājs.[9]

[1] Skat. https://www.youtube.com/watch?v=V727AcOoogQ

[2]Thomistic Philosophy, Vol. 3: Moral Philosophy, trans. J. P. E. O’Hanley, Charlottetown: St. Dunstan’s University, 1949. Tulkotais fragments: 388.–396. lpp.

[3] Sal. ar https://churchlifejournal.nd.edu/articles/the-polish-romantic-messianism-of-saint-john-paul-ii/ un https://isi.org/intercollegiate-review/john-paul-ii-national-identity/

[4] Skat. diskusiju https://theopolisinstitute.com/conversations/against-the-new-nationalism; Grenjē viedoklis lasāms šeit: https://thejosias.com/2015/06/24/world-government-is-required-by-natural-law/

[5] Thomas Crean, Alan Fimister, Integralism. Editiones Scholasticae, 2020, pp. 225–226.

[6] Akvīnas Toms, Summatheologiae, I-II, Q 27, a3.

[7] Vācu konstitucionālo tiesību teorētiķis, 1848. gada vācu jeb t. s. Frankfurtes parlamenta deputāts, viens no pirmajiem, kurš teorētiski pamatoja Rechtstaat jeb “tiesiskas valsts” jēdzienu.

[8] Šveiciešu konstitucionālo un starptautisko tiesību eksperts.

[9] Aristotels, Valstslietas, III, 1, 2.

Padre nostro che sei nei cieli…

Šis būs smags stāsts. Smags tāpēc, ka tas uzplēš senu brūci. Līdz šim, stāstot par savu dzīvi, esmu noklusējis vienu lietu. Proti, no agras bērnības man stipri raustījās valoda. Es nevarēju pateikt: “Papu!”, es biju spiests teikt “A-papu!” Es nevarēju bez pūlēm pateikt “dusmas”, “pupa”, “purvs” un vispār visus vārdus, kas sākās ar skanīgajiem līdzskaņiem. Un, ja vēl tie zilbēs atkārtojās, tad bija pavisam slikti. Ja noteikti bija jārunā, es liku priekšā “a”, “nu” un dažādus citādus “priedēkļus”, kas padarīja runu grūti saprotamu. Ja mani sūtīja uz veikalu pēc pirkumiem, es domās sirsnīgi lūdzos, lai tur nebūtu vārda “trīs”, ko es galīgi nevarēju izrunāt. Ja to mēģināju darīt, sekoja tādas mokas, ka visi klātesošie tūlīt sāka uz mani līdzjūtīgi skatīties.

Ikdienā, runājot ar māsu un māti, tas izpaudās mazāk, bet cilvēkos, veikalā, skolā man bija ļoti grūti. Šī sērga nebija katru dienu vienāda, citreiz runāšana gāja tīri ciešami, bet citreiz… Bija gan viena iespēja, ko zināju tikai es pats. Ja man bija balsī jālasa, es dziļi ievilku elpu un izrunāju visus vārdus monotoni, nepārtraukti vienu aiz otra. Tas man palīdzēja negaidīti izcelties.

Pirmajā klasē mums bija ātrlasīšanas sacensības. Es lasīju labi, bet, saprotams, biju norūpējies par savu nejauko kaiti. Citi bērni bija nolasījuši savu minūti – dažam bija trīsdesmit, dažam četrdesmit vārdi. Priekšpēdējā lasīja skolas direktora meita Ludmila. Viņa bija pārliecināta par savu uzvaru un lasīja skaisti un ar izteiksmi, kā jau dižciltīgai meitenei pieklājas. Septiņdesmit pieci vārdi minūtē garantēja viņai uzvaru. Tas pēdējais stostiķis vai vispār varēs palasīt? Bet “tas stostiķis” pēkšņi uzņēma sasodītu tempu un, bērdams vārdus kā pupas, nolasīja simt divdesmit piecus vārdus! Visa klase smējās locīdamās, bet Ludmila pieprasīja revanšu. Viņa arī tā varot. Bet skolotāja saprātīgi neļāva konfliktam turpināties un pasludināja mani par uzvarētāju. Tā bija salda uzvara.

Nezinu, kad šī liga bija sākusies. Māte teica, ka agrā bērnībā man pagalmā uzbrucis gailis un es uzreiz pēc tam esot sācis stostīties. Neatceros to, bet, ja tas tiešām tā bija, tad varbūt tas bija sava veida liktenis. Ja gadījās stiprs satraukums, vispār nevarēju pateikt ne vārda. Vēlāk pārcēlāmies uz Stefanpoles mežsarga māju un sāku iet Riebiņu astoņgadīgajā skolā. Tajā pašā skaistajā pilī, kas tagad pārvērtusies par graustu. Skola bija pilna ar bērniem. Mūsu klasē bija trīspadsmit skolēni, bet paralēlajā krievu klasē – trīsdesmit. Atceros, kādā piektajā klasē matemātikas skolotāja izsauca mani klases priekšā atbildēt un man kaut kas tajā dienā vispār bija “aizkritis”. Nevarēju izteikt ne vārda. Skolotāja nobijusies sāka mani tincināt: “Kas noticis? Saki taču!”, līdz es vienkārši sāku raudāt. Klases biedri, cits vīpsnādams, cits ar tādu kā žēlumu, paskaidroja, ka man esot grūti ar runāšanu. Nesaprotu, kā skolotāja varēja tam nepievērst uzmanību, bet tā notika. Nākamajā stundā matemātikas skolotāja nolika man priekšā uzdevumus un vairāk nesauca pie tāfeles atbildēt. Mācījos es ļoti labi, pārsvarā tikai uz pieciniekiem, daudz lasīju, vēlāk piedalījos olimpiādēs. Bet visu laiku man gāja līdzi šis lāsts, un šī “ēzelīša nasta” man bija jānes katru dienu.

Gadījās, ka veikalā bija jānopērk trīs klaipi maizes. Tad es palūdzu “man divas rupjmaizes” un, it kā būtu aizmirsis, tūlīt piemetināju: “Un vēl vienu.” Lauku veikala pārdevēja, jauna labsirdīga sieviete, nākamo reizi, kad pirku divus klaipus, uzreiz pajautāja: “Un vēl vienu?” Abi pasmējāmies, un man uzreiz palika vieglāk ap sirdi.

Kamēr biju pusaudzis, braukāju ar plostu uz savu Salu, taisīdams tur raķetes savā improvizētajā ķīmijas laboratorijā, šī problēma man, protams, bija sāpīga, taču nelikās dramatiska. Īstās mokas sākās, kad pēkšņi paralēlās klases krievu meitenes Ļenas blondā “zirgaste” sāka rādīties sapņos. Mēģināju saņemt dūšu un iet klāt “drusku parunāt”. Bet, ja man jau pie mazākā stresa bija grūti runāt, tad tagad vispār nevarēju pateikt ne vārda, tikai stāvēju un īdēju kā teļš. Ļena pasmējās un aizskrēja. Ilgi tonakt nevarēju aizmigt, domādams par savu likteni. Tā arī neredzēju Ļenu sapnī.

Jā, tolaik visiem bija jādzied korī. Koris bija vienu dienu nedēļā pēc stundām. Mēs visi centāmies aizmukt, bet mūzikas skolotāja ienāca reizē ar pēdējās stundas zvanu. “Pēteri! Marš uz kori!”, viņa nokomandēja. Smagu sirdi devos uz putekļaino telpu aiz sporta zāles. Dziedāju trešo balsi, ja tā drīkst izteikties par necilo bubināšanas procesu. Skolotāja spēlēja uz klavierēm “Sotņa junyh boicov iz budjenovskih voisk na razvedku v poļa poskakala” (patrotiska komjauniešu dziesma), un mēs mēģinājām dziedāt līdzi. Bija nežēlīgi garlaicīgi, un mēs nevis dziedājām, bet drīzāk sērīgi gaudojām. Vienīgais mierinājums man bija fakts, ka dziedot man valoda neraustījās. Dziedot es varēju izdziedāt visu, pat “man, lūdzu, trīs baltmaizes batonus” un “traktors trīs reizes apbrauca ap transformatoru”. Varbūt man vajadzēja piegriezt lielāku vērību šim interesantajam faktam un kaut kā mēģināt to izmantot, tomēr dziedāt veikalā pie letes man likās pārāk aplami.

Neteikšu, ka kontakti ar biedriem būtu bijuši galīgi neiespējami. Jaunībā visi esam gaiši un viegli piedodam cits citam vājības. Tomēr visu laiku gadījās nepatīkamas situācijas, kas smagi nosāpēja. Noslēdzos sevī, sāku slepus izcelt sevi pār citiem, uzskatīdams sevi par gudrāku. Pašam klusībā pie sevis pārdomājot dzīvi, tas deva vismaz kaut kādu mierinājumu dvēselei. Reizēm mēģināju izlīdzēties ar žestiem, ar mīmiku, bet tas parasti radīja vai nu neizpratni, vai smieklu vētru. Reizēm man likās, ka šī ir pati jaunība, pati cepuru dalīšana, bet man kā sunim jāstāv malā. Neteiksim, ka biju gluži bez kādiem piedzīvojumiem, bet kaut cik pastāvīgas draudzenes man nebija. Man nepatika tās, kuras man izrādīja kādu pretimnākšanu, bet tās, pēc kurām es klusībā tvīku, ar mani neielaidās, uzskatīdamas sevi par labāka likteņa cienīgām. Un droši vien viņām bija taisnība. Daži uzskatīja mani par augstprātīgu. Tomēr, lai kā ir brieduma gados, vismaz jaunībā, lai noliktos garšļaukus, ir jābūt kaut kādai savstarpējai patikšanai, kādai odziņai, kādai dvēseles uzrunai. Varbūt man trūka laimes un es nesastapu savu īsto, varbūt tāds, kāds es biju, es vispār nebiju nekam derīgs. Kas to lai zina, un diez vai tagad tam ir kāda nozīme.

Universitātē bija vieglāk tajā ziņā, ka lekcijās neviens nelika iet pie tāfeles kaut ko atstāstīt. Vienkāršos dialogos biju jau iemācījies diezgan labi “tikt cauri”, mainot vārdus, lietojot sinonīmus, kurus varēju izrunāt, un visus savus paņēmienus, kurus biju samācījies šajos divdesmit divos gados. Ne katru dienu man valoda stipri raustījās, reizēm varēja tīri labi parunāt, bet gadījās arī smagi brīži.

Trešajā kursā man ļoti patika viena meitene, vārdā Maruta. Bija skaista un jautra meitene. Viņa uzreiz lika saprast, lai neceru ne uz ko, bet studentu sadzīvē tomēr bijām kopā, bijām jautri un sirsnīgi viens pret otru. Marksistiskajā politekonomijā, kas toreiz bija obligātais ieskaites priekšmets fizmatiem, katram bija jāsagatavo referāts par noteiktu tēmu. Kādam, pēc pasniedzēja izvēles, savs referāts bija jānolasa priekšā. Pasniedzēja pazina mani kā iecirtīgu disidentu, kas vienmēr domāja ļoti neatkarīgi, un referāta nolasīšanai izvēlējās mani. Cilvēks pat iedomāties nevarēja, kas tagad notiks. Izgāju priekšā un pēkšņi sapratu, ka šodien man būs melnā diena. Drausmīgi stostījos, locījos un mocījos, izspiezdams katru vārdu. Nezinu, kā to varēja izturēt klausītāji. Kāda bija notiekošā jēga? Es pasniedzējas vietā tomēr būtu pārtraucis lasītāju, pateicies par darbu un licis nodot to rakstiski. Bet tas nenotika. Pasniedzēja bija nepatīkami pārsteigta un droši vien apjuka, nesaprazdama, ko darīt. Šī drausmīgā izrāde turpinājās veselu pusstundu. Kad spīdzināšanas seanss beidzās, viss nosvīdis, pilnīgi bez spēka, es sabruku solā. Paskatījos uz Marutu. Viņa ilgi skatījās uz mani ar savām lielajām tumšajām acīm. Tas ir viens no tiem skatieniem, ko nekad dzīvē neaizmirsīšu. Es saķēru plaukstās izmocīto, zili sarkano seju un nogūlos ar to uz sola virsmas, apņēmies rīt pat izņemt visus dokumentus un nekad vairs nerādīties universitātē.

Vakarā aizgāju uz “Vīna pagrabu”, kas toreiz bija puspagrabstāvā pie Strēlnieku laukuma. Vīns toreiz bija lēts. Baltais portugāļu portvīns bija ļoti garšīgs, daudz garšīgāks nekā tagad, un simts gramu glāze maksāja tikai astoņdesmit kapeikas. Dzēru vienu glāzi pēc otras un domāju vienu domu: “Kā dzīvot tālāk?” Par spīti visam, turpināt mācības, beigt visus piecus kursus? Un tālāk? Cīnīties visu atlikušo mūžu Cietvielu fizikas institūtā par simtdivdesmit rubļiem mēnesī? Mums tur bija lekcijas, un es biju pietiekami saskatījies šī institūta darbiniekus decembrī plānos lietusmētelīšos salstam tramvaja pieturā. Nē! To noteikti nē. Biju iestājies universitātē ne tamdēļ, lai kāda nātrija hlorīda kristāla defekta pētīšanai ziedotu visu savu dzīvi.

Iet armijā gribējās vēl mazāk, jo īpaši ņemot vērā manu “trauksmaino jaunību” un konfliktu ar pretīgo kara komisāru. – “Ko tu man te esi sastrādājis?” viņš jautāja, lapodams manu personīgo lietu. – “Jums personīgi neko!” spītīgi atcirtu. – “Ak tu mums tāds? Nu, pagaidi! Gan tevi atcerēšos, kad būs jāiet dienēt! Varēsi lāpstot sniegu Novaja Zemļā. Sniega tur daudz…” viņš novilka ar ļaunu prieku. “Resns, stulbs krievu vepris” – lūk, mans vērtējums viņam.

Atskatoties atpakaļ, tagad jau ar zināmu dzīves pieredzi, domāju, ka visumā nebiju tālu no patiesības. Ko tad? Mēģināt bēgt uz ārzemēm? Biju ilgi un daudz par šo varbūtību domājis, bet neredzēju nevienu reālu iespēju. Biju pārdomājis daudz ko, ieskaitot visus skarbākos scenārijus. Gan peldēšanu pāri Baltijas jūrai gumijas laivā, gan pārlidošanu gaisa balonā, gan dažādus transporta līdzekļu sagrābšanas variantus (jā!), bet tam visam vajadzēja vismaz kaut kādu tehniku, kaut kādus ieročus. Nebija nekā.

Ko tad? Strādāt rūpnīcā godīgu darbu, pats par sevi saprotams, kaut kā negribējās. Nu, un ko? A šovakar neko! Re, priekšā vīna glāze, esmu vēl jauns un fiziski vesels, bet manas galvas kaites ir manis paša darīšana. Gribēju palūgt oficiantam vēl vienu glāzi, bet vieglprātīgi iesāku ar vārdu “trešo”. Atskanēja: “Tr-tr-tre-tr…”. Oficiants brīdi satriekts skatījās. “Jums pietiks, jaunais cilvēk! Re, pat parunāt vairāk nevarat!” – viņš sašutis aizgāja. Pilnīgi satriekts, izgāju naksnīgajās Vecrīgas ielās. Lija vēss novembra lietutiņš. Gāju neapsegtu galvu un ik pa brīdim slaucīju seju ar plaukstu.

Piepilsētas autobuss, kā parasti vakaros, bija pārpildīts. Šoreiz es neatdevu savu sēdvietu sievietēm, kā biju vienmēr pieradis darīt. Ejiet jūs visi! Sēdēju pie loga, augstu uzrāvis jakas apkakli un skatījos, kā aiz slapjā loga slīd pelēcīgās Tallinas ielas mājas. Stingi blenzu lietainajā naktī un runāju ar Dievu. Pašmācībā biju mācījies itāļu valodu. Man ļoti patika lūgšana: “Padre nostro che sei nei cieli, sia santificato il tuo nome; venga il tuo regno; sia fatta la tua volontà, come in cielo così in terra.” Zināju to no galvas un noskaitīju pie sevis. Tad tomēr pārgāju uz dzimto valodu: “Dievs, ja tu mani dzirdi! Nelūdzu tev neko citu, kā tikai vienu mazu lietu – ļauj parunāt kā cilvēkam ar cilvēkiem!” Asaras ik pa brīdim noritēja pa vaigiem. Tajās bija gan dziļš izmisums, gan arī portugāļu stiprinātais vīns. Labi, ka autobusā bija krēsla, bet vispār tajā vakarā mani maz interesēja, vai mani kāds redz, vai ne.

Vairāk negāju uz lekcijām. Saprotams, vecākus par šo faktu neinformēju. Vēl bija drusku naudiņa atlikusi no stipendijas, drusku iedeva arī vecāki. Rītos aizbraucu uz Rīgu, pavazājos pa kino seansiem, pasēdēju parkā. Kino biļetes uz dienas seansiem maksāja vien nedaudzas kapeikas, bet sēdēšana parkā vispār nemaksāja neko. Kādreiz kioskā pie Vērmanes dārza nopirku itāļu komunistu avīzi “L’Unita”. Tā bija neredzēti bieza, savas divdesmit lapas vismaz. Valodas man padevās, un jau pēc trim mēnešiem diezgan labi sapratu itāļu radio, ko izdevās sameklēt īsajos viļņos. Komisijas veikalā nopirku kādu “giallo romano” (“dzeltenais romāns”) un ar vārdnīcu lasīju pa vakariem.

Tagad nu atvēru parkā avīzi un lasīju. Nodomāju, ka daudzi noturētu mani par ārzemnieku, ja vien mani nenodotu prastās drēbītes. Vakarpusē iegriezos kādā kafejnīcā, visbiežāk “Ventā”, kur bija jauka oficiante Marika. Viņa vienmēr sāka smaidīt, mani ieraugot. – “Kas tad nu? Atkal nebiji uz lekcijām?” viņa mātišķi pajautāja. – “Nē! Neiešu vairāk uz turieni,” biju ļoti atklāts pret viņu. Nebija daudz cilvēku, kas ar interesi man ko jautātu. – “Domāju, ka tev nav taisnība. Sabojāsi savu dzīvi!” viņa līdzjūtīgi pamācīja. – “Viņa jau tāpat ir pagalam. Atnes, lūdzu, simts konjaku, Marika!” es palūdzu. – “Tikai simtu, un tad ātri uz mājām! Apsoli?” Alkohols tolaik nebija dārgs. Citreiz no rīta vispār nebraucu nekur un paliku guļot gultā. Uz vecāku jautājumiem atrunājos ar kaut kādām izdomātām blēņām. Reizēm tomēr it kā saņēmos un aizgāju kārtot kādu ieskaiti, bet bez īpašas mācīšanās un arī entuziasma.

Dažas dienas pēc sesijas beigām atnācu uz dekanātu, lai izlasītu pavēli par savu atskaitīšanu un izņemtu dokumentus. Tagad izvēle nebija liela, un vienu risinājumu ieteica māsa. Vispirms kārtīgi mani izlamājusi, teica, lai es ejot pastrādājot par skolotāju, tos armijā neņemot. Pēc trim gadiem atjaunošoties universitātē un pabeigšot. – “Bet kā es ar tādu runāšanu varēšu strādāt?” uzdevu visai saprātīgu jautājumu. – “Kaut kā jau tu parunāt vari, nez ko tur vairāk arī nevajag!” māsa pārliecināti atteica. Viņa bija tikko beigusi pedagoģisko institūtu, strādāja praksē un bija visai ciniska savos izteicienos par skolu. Lai kā es mēģinātu izdomāt ko citu, beigās atlika tikai šis variants.

Bija jāiet uz kādu lauku skolu, un vienkārši gadījuma pēc izvēlējos kādu Zemgales rajonu. Pavecās kundzes izglītības nodaļā mani sagaidīja kā eņģeli no debesīm. Lauku skolās tiešām trūka skolotāju. Un te tāds jauns un glīts, tikko no universitātes. Nodaļas priekšniece iznāca uz mani palūkoties, un es ar šausmām domāju tikai vienu domu – vai prasīs, cik kursus esmu beidzis. Tad būs jāsaka “trīs”, un izvairīties nekādi nebūs iespējams. Kā es tiku cauri, īsti neatceros, bet nodaļas priekšniece teica tā: ”Universitātes trīs kursi, tas ir tas pats, kas Daugavpils pedagoģiskais. Lai iet strādāt uz Ziedkalniem, tur taisni fiziķa trūkst.”

Tā es saņēmu norīkojumu uz Ziedkalniem. Nekas mani nebaidīja, izņemot vienu – kā es nostāšos klases priekšā. Kā es runāšu? Māsa teica, ka es nevarot tur izskatīties kā pēdējais jefiņš un man vajag normāli apģērbties. Padomju Savienībā to bija viegli pateikt, bet ne tik viegli izdarīt. Veikalos bija tikai pelēkas darba drēbes. Kaut cik spilgtākas drēbītes un normālus apavus pirka “aiz stūra”. Biju pilnīgi nepieredzējis šajā jautājumā. Nezināju nevienu “farcovščiku”, kā toreiz sauca importa mantiņu tirgotājus. Vienkārši iegāju Centrāltirgū un, pienācis pie pirmā tirgotāja, tieši viņam pajautāju: “Kur var nopirkt normālas šmotkas?” Pārdevējs izbrīnījies paskatījās, tad pasauca kādu čigānu. Čigāns apveda mani ap vienu mājas stūri, tad ap otru, tad lika gaidīt, līdz parādījās kāda padzīvojusi čigāniete. Izņēmusi no somas lakotu kurpju pāri, viņa man to slepus rādīja, piesegusi ar lakatu. Čukstus lielīja preci un taujāja, vai izmērs īstais? Man bija tas laimīgais vecums, kad 50% kurpju derēja uzreiz. Arī cena nebija tik liela – tikai četrdesmit rubļi.

Aiznesis mājās, aplūkoju kurpes tuvāk. Tās bija lakotas estrādes dziedātāju kurpes. Brūnā krāsā, uz augstiem kluču papēžiem. Vīriešu, protams. Nodomāju, ka tās būs īstās. Nepatika tikai pilnīgi gludās kurpju apakšas. Un, kā vēlāk izrādījās, ne bez pamata. Sniegotajā ziemā mēģināju ar tām panākt aizejošo piepilsētas autobusu. Lai gan biju labs skrējējs un kustējos cik jaudas, netiku ne no vietas un beigās nogāzos. Pārnācis atpakaļ mājās, iesviedu glaunās kurpes pagultē un uzvilku atkal pelēkās krievu ādenieces. Izskatījās atbaidoši, bet vismaz neslīdēja. Sociālisms šoreiz bija uzvarējis tirgus ekonomiku ar savu praktiskumu.

Tā nu toreiz uzposies, cik vien ļāva ģimenes rocība, ierados jaunajā darba vietā. Pirmajās sarunās ar kolēģiem valoda, ja arī drusku paraustījās, tad neviens nepievērsa tai lielu uzmanību. Bet es zināju, kāda ir īstenība, un ar lielu satraukumu gaidīju rītu, kad pirmo reizi dzīvē būs jāstājas klases priekšā. Nu jau kā skolotājam.

Rīts atausa pelēcīgs un auksts. Sirds pamira, domājot par to, kas notiks. Varbūt apmēram tā uz nāvi notiesātie gaida tikšanos ar giljotīnu. Rūpīgi saģērbies, lai būtu skaists, sagaidot visu, kas var notikt, apņēmīgi aizsoļoju skolas virzienā. Kad iegāju kabinetā, satraukums sāka pieaugt ar katru minūti. Ienāca latviešu valodas skolotāja Regīna. Nedaudz vecāka par mani, korpulenta, bet ļoti sirsnīga sieviete. – “Kā jūties?” viņa smiedamās jautāja. Parādīja, kas man jādara ar žurnālu, pāris vārdos pastāstīja, ko man darīt un kā izturēties. Gandrīz nedzirdēju, ko viņa saka. Sirds sita kā āmurs. Regīna novēlēja veiksmi un izgāja. Aiz durvīm jautri čaloja skolēni, gaidīdami stundu.

Es biju tuvu ģībonim. Vienīgo reizi dzīvē trīcēja ceļgali. Pēc tam izgāju armiju, visādi piedzīvojumi bija arī pēc tam. Ne reizi vien biju mata tiesu no nāves. Nekad netrīcēja ceļgali, bet toreiz trīcēja. Atskanēja zvans, atsprāga durvis un skolēni sanāca klasē. Notiekošais man likās kā melnbaltā filma. Skolēni pieklusa un pētoši raudzījās manī. Kaut ko jau vēl spēju saredzēt, bet ceļgali sāka kratīties tik stipri, ka pieķēros ar labo roku pie galda. Neraugoties uz briesmīgo fizisko stāvokli, minimālu sajēgu tomēr vēl spēju saglabāt. Skolēni pacietīgi stāvēja kājās blakus soliem un smīnēdami skatījās man tieši virsū. Drausmīgā īstenība mani biedēja, bet pamanīju arī dažas skaistas meitenes un tas piedeva man kādu lāsi vīrišķības.

– “Labdien!” – “La-abdien!” skolēni par atbildi novilka ar jūtamu ironiju balsīs. – “Sēdieties!” es atļāvu un iekrampējos galda stūrī vēl ciešāk, lai pats neapsēstos uz grīdas. Tad apņēmīgi spēru soli uz priekšu un stingri nostājos drošā, vīrišķīgā pozā. Drusku izplestām kājām, lai grīda nepieviļ, ja nu kas. Skaļā balsī teicu: “Mani sauc Pēteris Alksnis. Es mācīšu jums fiziku.” Šādu teatrālu izgājienu biju noskatījies no jaunā universitātes pasniedzēja Ulda Tīrona, kuram pirmā lekcija bija tieši mūsu grupā. Pabrīnījos, ka valoda neraustās. Saņēmu visu dūšu, visu drosmi un apņēmīgi turpināju runāt skaļā balsī. Stipri spiedu krītu pie tāfeles, lai tas nodevīgi neklaudz, rokai lēkājot. Droši rakstīju un zīmēju stundas vielu. Atcerējos no pedagoģijas dažus lektora paņēmienus un lietoju tos, cik nu labi mācēju. Pats brīnījos par savu spēcīgo krūšu balsi. Tā nāca it kā no plaušām. Nekad dzīvē nebiju tā runājis, bet tagad tas negaidīti izdevās. Pateicu “trīs koordinātu asis” kā nieku. Pa visu stundu valoda neaizķērās ne reizi. Uzdevu rēķināt kādu vieglu uzdevumu, lai iepazītos ar skolēniem un drusku pats nomierinātos. Pagāju starp soliem, no augšas ieskatījos burtnīcās. Skatiens iekrita arī kādā blūzes izgriezumā. Teiksim tā – nejauši.

“Oho!” nodomāju pie sevis. Aiz muguras atskanēja sajūsmināti čuksti: ”Kādas kurpes!” Meitenes skatījās ar neslēptu sajūsmu, jo uzskatīja mani par “baigo rīdzinieku”. Zēni skatījās piesardzīgi, taču bez vajadzīgās bijības, jo biju gandrīz viņu vienaudzis. Piedevām izskatījos ļoti zēnisks, tā ka vēlāk, skatoties izlaiduma klases fotogrāfijā, visi jautāja: “Un kur tad skolotājs? Tas knariņš? Ha-ha-ha!” Skolēnu zināšanu līmenis gan bija daudz zemāks, nekā gaidīju, un tas bija pirmais nepatīkamais pārsteigums. Bet strādāt bija vieglāk, nekā es biju iedomājies. Skolēni paklausīgi darīja, to, ko liku, neviens nemeta ar dzēšgumiju un neapsaukāja neglītos vārdos, kā to biju pieļāvis savos drūmākajos paredzējumos.

Atskanēja zvans. Skolēni izgāja no klases, turpat gaitenī sākdami jautri apspriest manu personu. Caur plānajām palīgtelpas durvīm visu varēju dzirdēt, un tas, ko es dzirdēju, mani uzjautrināja. Es biju paticis meitenēm. Bija milzīga, neaprakstāma atvieglojuma sajūta. Likās, ka esmu pamodies kādā rītā no ļauna murga. Iegāju blakus telpā, sameklēju kādu cilindrisku alumīnija trauciņu, kur birdināt pelnus, un uzvilku cigareti “Rīga”. Tolaik smēķēt kabineta palīgtelpā bija pati par sevi saprotama lieta. Pīpēt nedrīkstēja tikai klasēs. Dziļi ievilku dūmus un nodomāju: “Cik liels mirklis! Žēl, ka to neviens nesaprata un nevarēja novērtēt. Žēl arī, ka Maruta neredz. Bet tas viss ir tagad citā pasaulē.” Atcerējos savu lūgšanu autobusā. Jā, es biju uzklausīts un lūgšana bija palīdzējusi. Visnegaidītākajā veidā, bet tomēr palīdzējusi. Likās, it kā es būtu izspļāvis kādu korķi, un nekad vairāk neraustīju valodu. Pareizāk sakot, ļoti, ļoti reti, apmēram reizi mēnesī vēl kaut kas drusku aizķērās. Tad nospļāvos pie sevis – tfu!, ievilku elpu un droši turpināju. Nepārspīlēšu, ja teikšu, ka tas bija jaunas dzīves sākums.

Bija pagājuši trīsdesmit gadi. Man jau bija pāri piecdesmit, sen biju precējies. Es ienācu kādā mazā lauku veikalā, pasveicināju pazīstamo pārdevēju, kaut ko tur nopirku sev un ģimenei, tad paskatījos vitrīnā. Gribēju teikt: “Man “Ceļojuma desu””, bet pēkšņi sajutu – stop, nevaru! Izelpoju un ieelpoju, nomierinājos, bet vienalga nevarēju un nevarēju pateikt “Ceļojuma desa”. Pārdevēja sākumā lūkojās ar neizpratni, tad satraukumu, tad tumši nosarka un skatījās gandrīz jau ar šausmām. Viņa nevarēja saprast pēkšņās pauzes iemeslu. “Vai nu viņš tagad izvilks šaujamo un pieprasīs kasi, vai atzīsies mīlestībā un piedāvās ieiet noliktavā”, abi šie varianti pārdevējai likās gana biedējoši. Bet es stāvēju un stāvēju, līdz beigās tomēr izspiedu savu “Ce-ce!… Ce-ce-ceļojuma desu”. Tad pasmējos un vēl reizes trīs reizes skaļi atkārtoju šo vārdu. Vairāk neķērās. Tad pastāstīju to pārdevējai un abi izsmējāmies no sirds. Bērnība bija negaidīti atsūtījusi sveicienus.

Ģimenes definīcijas gads

2022. gada 29. jūlijā noslēdzās tieši vienu gadu ilgusī parakstu vākšana par referenduma ierosināšanu ģimenes jēdziena nostiprināšanai Satversmes 110. pantā. Šī gada laikā no nepieciešamā – gandrīz nesasniedzami lielā – parakstu skaita (154 868) tika savākta aptuveni viena trešdaļa: 58 222 paraksti, no kuriem 57 152 elektroniski vietnē latvija.lv un 1070 klātienē, tas ir, pašvaldībās ar parakstu apliecinātāja starpniecību.

Ja nepieciešamais parakstu skaits būtu ticis savākts, tiktu ierosināts referendums, kurā droši vien būtu jāatbild uz vienkāršu jautājumu – saglabāt jēdziena “ģimene” definīciju tādu, kāda tā bija līdz 2020. gada 12. novembra Satversmes tiesas spriedumam lietā Nr. 2019-33-01, vai arī paplašināt un mainīt, jēdzienā ietverot faktisku kopdzīvi un prasītāju personīgās sajūtas par to, vai viņu kopdzīve ir ģimenes kopdzīve. Pirms parakstu vākšanas uzsākšanas juriste Baiba Rudevska ar kolēģiem izstrādāja likumprojektu, kāds būtu varējis izskatīties papildinātā un precizētā Satversmes 110. panta teksts; ar šo likumprojektu var iepazīties Telos vietnē.[1]

Svarīgi saprast, ka, pat ja nepieciešamie 154 868 paraksti būtu savākti un referendums ierosināts, tā iznākums, visdrīzāk, nebūtu nekāds. Ņemot vērā kvorumu algoritmu, Satversmes panta maiņai būtu bijis nepieciešams saņemt pusi balsu no visiem Latvijas balstiesīgajiem. Nota bene: pusi nevis no visiem, kas aizgājuši līdz urnām, bet pusi no visiem balstiesīgajiem, kuru skaits 13. Saeimas vēlēšanu brīdī bija 1 548 673 cilvēki. Šis vienkāršais aprēķins vēlreiz parāda, ka referendumi Latvijas šībrīža apstākļos ir faktiski neiespējami. To sekmīgai notikšanai būtu nepieciešama daudz, daudz lielāka pilsoņu aktivitāte, nekā pēdējās desmitgadēs vērojama Saeimas un pašvaldību vēlēšanās.[2] Viens sekmīgs referendums, kura iznākumā tauta – Latvijas suverēns – tiešām kaut ko mainītu pati savā Satversmē, gandrīz izskatītos pēc valsts apvērsuma.

Šos apstākļus zinot un ņemot vērā, parakstu vākšana referendumam par ģimenes jēdziena definīciju gandrīz vai bija tikai simbolisks akts. Var sacīt, ka tam bija divi mērķi – (1) informēt pilsoņus par ārkārtīgi straujajām izmaiņām ģimenes jēdziena izpratnē un gatavotajā pārejā no ģimenes definīcijas dabīgo tiesību izpratnē uz ģimeni kā sociālu konstruktu vai pat subjektīvu sajūtu; (2) informējot pilsoņus, motivēt viņus vairāk iesaistīties valsts dzīvē un neredzēt ģimenes un bērnu tiesību nākotni kā bezcerīgi zaudētu. Neredzēt visus šādus jautājumus kā neatgriezeniski atdotus dažiem neievēlētiem tiesnešiem. Šie abi mērķi, manuprāt, vismaz daļēji ir sasniegti. Piemēram, runājot par (2) – vesela virkne no cilvēkiem, kas tā vai citādi bija iesaistījušies parakstu vākšanā, šobrīd balotējas gaidāmajām Saeimas vēlēšanām no dažādiem sarakstiem.

Tieši pirms gada kāds domubiedrs gandrīz precīzi prognozēja parakstu vākšanas panākumus šādiem vārdiem: “Mobilizējot visus iespējamos spēkus, savāks, maksimums, piecdesmit tūkstošus.” Tiešām mobilizējot visus iespējamos spēkus – nevalstiskās organizācijas, draudzes, brīvprātīgos un divarpus politiskās partijas –, savāca nedaudz vairāk. Es personīgi cerēju uz 70 000 un kādā jūtu uzplūdu brīdī – pat 100 000.

Kāpēc parakstu skaits nebija lielāks? Uz to man ir vairākas atbildes, bet neviena no tām neietver: “jo Latvijas pilsoņu vairākums ir pārliecināts, ka Satversmes tiesas prasība atzīt viendzimuma pāru kopdzīvi kā ģimeni 110. panta nozīmē ir pareiza un taisnīga”. Tātad daži no galvenajiem iemesliem.

Pirmkārt, viss jautājums tiešām ir diezgan sarežģīts. Lai saprastu, par ko tieši ir runa, visa tēmas mape, ja tā var sacīt, ir jāsadala sīkākās sadaļās. Jāsaprot, kā sadzīves un privātpersonu sarunu līmenis atšķiras no valsts likumdošanas un jurisprudences līmeņa. Jāsaprot, kāpēc šajos dokumentos vārdu definīcijas ir izšķiroši nozīmīgas un tiešā veidā nosaka valsts politiku ne tikai ģimenes un bērnu tiesību jomā, bet arī, piemēram, izglītībā. Vismaz intuitīvi jāapjauš, kāds ir likumu mērķis un kāpēc apgalvojums, ka to mērķis ir vienkārši atspoguļot sociālo realitāti, kāda nu tā ir, nav un nevar būt patiess. Šāds skatījums arī netiktu pieņemts nevienā citā tiesību jomā. Jāsaprot, ka Satversmes tiesas spriedums bija nevis homofobijas apkarošanas spriedums, bet spriedums par bērnu tiesībām un vecāku pienākumiem. Tas ir fundamentāli atšķirīgs jautājums. Šajos pēdējos gados apsūdzības homofobijā un naida kurināšanā ir sasniegušas tādu iracionalitātes līmeni (ieskaitot no izglītotu cilvēku puses), ka šādi tiek nodēvēti jebkādi iebildumi pret homoseksuālu personu prasībām – it kā vienīgais veids, kā nebūt homofobam, būtu piekrist visam, ko homoseksuāla persona apgalvo vai vēlas. Tas atkal ir princips, kuru neviens nepieņemtu attiecībā uz citām minoritātēm – etniskajām, reliģiskajām, veselības stāvokļa un citām.

Visā visumā šķiet, ka Satversmes tiesas spriedumu kā sliktu, neloģisku un nepieņemamu atzina vismaz daļa no cilvēkiem, kas personīgi atbalsta viendzimuma attiecību juridisku atzīšanu. Līdzīgs piemērs varētu būt nesen laimīgi atceltais ASV Augstākās tiesas spriedums lietā Roe vs. Wade – slikti argumentēts neatkarīgi no tā, vai uzskatāt, ka tiesībām uz mākslīgo abortu jābūt atzītām, vai arī ne. Minot tikai dažas no problēmām: Satversmes tiesas spriedums visā savā izklāstā cieš no neformālās loģikas kļūdas petitioprincipii smagā formā. Tas savu vēlamo secinājumu ieliek jau pirmajā premisā: tā kā viendzimuma kopdzīve veido ģimeni 110. panta nozīmē, esam pierādījuši, ka viendzimuma kopdzīve veido ģimeni 110. panta nozīmē. Sprieduma konstatējošā daļa – lietā, kas skata paternitātes (no latīņu valodas: pater, ‘tēvs’) atvaļinājuma jautājumu, – piedzimušā bērna tēvu vispār pat nepiemin, it kā šāda informācija ģimenes tiesību jautājumos būtu pilnīgi nenozīmīga, un aprobežojas ar apgalvojumu, ka “bērna mātes partnere [..] faktiski esot uzskatāma par vienu no jaundzimušā bērna vecākiem”.[3] Un tā tālāk.

Taču nebija skaidrs un arī tagad līdz galam nav skaidrs, ko ar šo spriedumu darīt tālāk – kurā virzienā no šejienes doties. Spriedums izraisīja diezgan lielas jukas un attiecīgi darbošanos un pretdarbošanos dažādos virzienos. Cilvēkam, kurš tam nav sekojis līdzi, var būt grūtības saprast, kāda ir loģiskā vai cēloniskā sakarība starp priekšlikumu referendumam un Civilo savienību likumprojektu, kurš vēl nav pieņemts, kā arī starp minēto priekšlikumu referendumam un līdzīgu ierosinājumu, kuru partija “Nacionālā apvienība” grasījās virzīt uz Saeimu.[4]

Otrkārt, parakstu vākšanai par referenduma ierosināšanu traucēja Covid-19 epidēmija un ar to saistītie pulcēšanās ierobežojumi. Šis kavēklis īpaši attiecas uz parakstīšanos pašvaldībās pie zvērināta notāra. Tai, protams, traucēja arī Krievijas iebrukums Ukrainā, kura gaismā ģimenes definīcija varēja izskatīties kā abstrakts, nenozīmīgs strīds. Īpaši tam traucēja visu lielo mediju un ziņu platformu, kā arī Latvijas sabiedrisko mediju ieņemtā stāja. Šo stāju varētu formulēt šādi – parakstu vācēji ir tumsonīgi un ļauni cilvēki, kuru mērķis ir vajāt un diskriminēt un kurus nekādā gadījumā nevajag laist pie mikrofona. Piemēram, Valsts SIA Latvijas televīzija (uzturēta par nodokļu maksātāju naudu), atbildot uz biedrības Asociācija “Ģimene” lūgumu ievietot sociālās reklāmas rullīti, kas informē par parakstīšanos, sākumā atteica, pamatojoties uz brīva ētera laika trūkumu. Taču tad, 8. jūlija vēstulē Nr.190/1-8, rakstīja sekojošo: “[s]askaņā ar Sabiedrisko elektronisko plašsaziņas līdzekļu un to pārvaldības likuma 3. panta astoto daļu: “sabiedriskie elektroniskie plašsaziņas līdzekļi stiprina vispārēju cieņu pret dažādām sabiedrības grupām, veicina to savstarpējo aizspriedumu mazināšanos, dzimumu līdztiesību un vienlīdzīgu attieksmi pret visiem sabiedrības locekļiem, sevišķi pret personām ar invaliditāti.””

Latvijas televīzijas valde izlikās nesaprotam, ka, ja reiz Latvijas Republikas Centrālā vēlēšanu komisija ir apstiprinājusi parakstu vākšanu un to uzsākusi, likumprojekts nav atzīts par diskriminējošu. Latvijas pilsoņiem ir demokrātiskas tiesības par to tikt informētiem neatkarīgi no LTV valdes personīgajiem uzskatiem un politiskajām simpātijām. Valsts mediji nav šo mediju valdes personīgais lobija vai antilobija instruments – un, ja tas par tādu ir kļuvis, tad tas steidzīgi jāmaina. Piebilstu, ka ģimenes jēdziena definīcijai nav nekāda sakara ne ar cieņu pret cilvēkiem, kuru kopdzīves forma neatbilst definīcijai, ne ar aizspriedumiem un vēl mazāk – ar personām ar invaliditāti. Aizstāvēt ikviena bērna tiesības pazīt savus vecākus un augt ar tiem nav diskriminācija. Noraidīt lezbiešu pāru prasību saņemt mākslīgās apaugļošanas pakalpojumu, lai mērķtiecīgi radītu bērnus, kuriem nebūs tēva, līdz ar to dodot visai sabiedrībai signālu, ka bērniem tēvi nav vajadzīgi, nav aizspriedums. Arī privātie TV kanāli, tādi kā TV3, atteicās ievietot informatīvo reklāmu. Divas dienas pirms parakstu vākšanas noslēguma uzzināju, ka pat “Panorāmas” diktore par šo iniciatīvu neko nav dzirdējusi. Ņemot vērā visos šos apstākļus, gandrīz jāsaka, ka 58 222 cilvēku paraksti ir īsts rekords.

Daudz tika kritizēts un apsmiets izvēlētais sauklis “Par dabisku ģimeni”. Pareizāk būtu teikt: “Par ģimeni dabīgo tiesību izpratnē”, taču arī šāds slogans lūgtin lūdzas pēc paskaidrojuma. Problēma ir, ka vārdos “dabisks” vai “dabīgs” daudzi saklausa – vai, drīzāk, izliekas saklausām – apelēšanas pie dabas loģisko kļūdu. Galu galā, var sacīt, ka dzīvot, kā sanāk, ir dabiski; dzīvot, kā pīles dzīvo, ir dabiski un gandrīz pat dabiskāk; slavenā “sociālā realitāte” taču ir ļoti dabiska. Bet, ja šis apzīmējums neder, tad ko likt tā vietā? “Tradicionālā ģimene”? Tā cilvēkiem asociējas ar sievu sišanu. “Konservatīvā izpratne par ģimeni”? Arī nekas labs nesanāktu, jo pat partija “Konservatīvie” nesaprot, ko tas nozīmē. “Kristīgā ģimene”? Pret to iebilstu dievturi un nekristieši, nemaz nerunājot par juristiem.

Būtiskā atziņa tomēr ir šī: no tā, ka tiesneši vai kādi jaunā laikmeta vēsmu nesēji ņem un pārdefinē visai sabiedrībai nozīmīgu jēdzienu tā, lai tas iekļautu parādības un sociālās realitātes daļas, kuras senāk tur neietilpa, pats koncepts un normatīvā realitāte, ko tas atspoguļo, neizzūd. Tas tikai meklē sev jaunu nosaukumu. Tāpat notiek un notiks arī ar citiem pārdefinētiem jēdzieniem – tādiem kā “vecāks”, “māte” un “sieviete” vai “vīrietis”. Nominālistiem nav taisnība, reālistiem ir taisnība – nevis vārdi rada realitāti, bet realitātei cilvēki dod vārdus. Cilvēka realitāte, ko sauc par cilvēka iedabu, ir caur caurēm morālu imperatīvu, ideālu un jābūtību piesātināta. Likumi, ja tie ir sava vārda cienīgi, nevis saka, kā sanāk vai kā tobrīd labāk izklausās, bet atspoguļo šo normatīvo realitāti un rāda uz to. Neko mazāk tiem darīt nav vērts. Nekas mazāk arī nav cilvēka cienīgi.

Šis gads starp diviem jūlijiem bija labs gads. Par spīti lielai pretestībai pilsoniskā aktivitāte – tieši tā, kuru savulaik kā ļoti vēlamu un veicināmu uzsvēra tieši tie cilvēki, kas tagad dara visu iespējamo, lai visādas padibenes un atpakaļrāpuļi netraucētu viņu uzstādītajam valsts un sabiedrības kursam, – šķiet, sasniedza reti piedzīvotus augstumus. Centieni savākt balsis referendumam gandrīz bezcerīgā lietā arī ilustrē pamatoto neuzticēšanos politiskajām partijām – un solījumiem, kurus tās devušas un noteikti vēl turpinās dot.

[1] Baiba Rudevska, “Tautas nobalsošana par Satversmes 110. panta grozījumiem. Likumprojekts un tā anotācija”: https://telos.lv/110-panta-likumprojekts/

[2] https://lvportals.lv/viedokli/331821-vai-latvija-ir-iespejams-sarikot-iedzivotaju-inicietu-referendumu-2021

[3] Spriedums lietā 2019-33-01, 2. lpp. Skat. https://www.satv.tiesa.gov.lv/web/viewer.html?file=https://www.satv.tiesa.gov.lv/wp-content/uploads/2019/12/2019-33-01_Spriedums-3.pdf.

[4] https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/nacionala-apvieniba-piedava-satversme-noteikt-gimenes-jedzienu.a388007/

Zeme un debesis, un otrādi. 2. daļa

Raksta pirmo daļu lasiet: https://telos.lv/zeme-un-debesis-otradi-1

II APVĒRSUMS

Manta un attieksme pret to

Vācu filozofs un sociologs Ērihs Fromms (1900–1980) darbā Piederēt vai būt[1] apraksta divus cilvēka esamības un, galvenais, savas vērtības apzināšanās modeļus. Pirmo no tiem Fromms atvasina no apziņas, ka man kaut kas pieder, tātad manta (zeme, māja, rēķins kontā utt.). Šādu cilvēku viņš saskatīja arhetipiskajos pirmajos cilvēkos Ādamā un Ievā, kuri pie Laba un ļauna atzīšanas koka ieraudzīja savu nožēlojamo kailumu. Kailums, protams, ir metafora. Tas ir gan kauns, gan izsmiekls, gan nevarība, gan skaudra patiesība par to, cik nožēlojams ir cilvēks Dieva priekšā. Fromma lasījumā Ādams un Ieva ir vecāki visiem tiem, kuri savu vērtību nosaka pēc tā, kas viņiem pieder vai ir un ko viņiem, kā paši iedomājās, skaudīgais Dievs gribēja noslēpt. Otrs savas vērtības modelis ir vērtība pēc “esamības”, kurā piederošajām lietām nav nozīmes, jo dzīves vērtība nav nopērkama un to nevar aizstāt ar mantu.

Vecajā derībā šī tēma neparādās tikai pie Laba un ļauna atzīšanas koka. Tā attīstās pakāpeniski, sazarojas un savu kulmināciju sasniedz Jaunajā derībā, sējot arvien dziļākas šaubas par īpašumu kā cilvēka vērtības mērauklu.

Ēdenes dārzs kā iekopta muižas teritorija

Bībeles autora pozīciju palīdz izprast padziļināts ieskats 1. Mozus grāmatas stāstā par Ēdenes dārzu un cilvēku tajā. Te diezgan košās krāsās aprakstīts gan kungs, gan viņa vergs, gan robeža starp kunga smaržīgo un krāsaino īpašumu no vienas puses un ērkšķiem un dadžiem, kuros saulē cepinās nelaimīgais vergs, no otras. Lai lasītājs man piedod garo izklāstu.

Zemes īpašumi senajos Tuvajos Austrumos tika iekopti un kļuva par saulainiem un augļiem bagātiem dārziem, jo Divupe un Ēģipte bija zemkopju sabiedrības lielo upju krastos. Iekopto lauku un dārzu uzdevums bija nodrošināt visu nepieciešamo valdošajam mazākumam, t. i., priesteriem, augstmaņiem un viņu svinību viesiem, kuri paši nestrādāja. Šis nepieciešamais bija pārtika, vīns, ar laiku arī luksusa preces, kā grezni audumi tērpiem, eksotiski dzīvnieki un putni, fazāni un mērkaķi dārzu krēslainajās birzīs, ziloņkauls utt. Īpašumi atradās pie valdnieku pilīm, kur tos pārvaldīja īpaši iecelti ierēdņi. Strādniekus pieņēma darbā uz laiku vai arī nodarbināja pastāvīgi (kā karagūstekņus, parādniekus u. c.). Tā kā darbaspēka daudzums nebija pietiekošs, to centās palielināt uz lauku ciematu iedzīvotāju rēķina, par viņu interesēm neliekoties ne zinis.[2]

Uz šāda fona var saprast Bībeles stāstu par bagāto Ēdenes dārzu 1. Moz. 1–3. Dievs cilvēkam šajā dārzā bija nodrošinājis visu nepieciešamo (senebreju valodā gan be-eden jeb ‘dārzs Ēdenē’ nozīmē “pārpilnību” un nodrošinātību).[3] Rolands Boērs piedāvā šī teksta rekonstrukciju, uzsverot, ka galvenā ekonomiskās dzīves polarizācija Tuvajos Austrumos bija starp zemes privātīpašumu bagātnieku rokās, no vienas puses, un zemkopjiem lauku ciematos, no otras.[4] Tas, viņaprāt, ir stāsts par zemes darbos iekoptu teritoriju, kas cilvēku pilnībā apgādā. Dārzā “zeme izdod zāli un augus, kas sēklu nes, un augļu kokus, kas augļus nes, pēc savas kārtas, kam sēkla sevī, virs zemes” (1. Moz. 1:11-12; skat. arī 1. Moz. 2:9, 16). Tajā tiek “ielikts” pirmais radītais cilvēks Ādams, kura uzdevums ir to “kopt un apsargāt” (1. Moz. 2:18).

Reiz iekoptās zemes uzturēšana īpašas pūles neprasīja, jo “pats Dievs” gādāja par to, lai augi nestu augļus un dzīvnieki vairotos; cilvēkam, t. i., saimniekam atlika vien baudīt svētīgo labumu, kura nekad nepietrūka. 2. gadu tūkstotī tā bija valdnieku privilēģija, jo tikai viņiem lauki un tīrumi nesa augļus “paši no sevis” – tāpēc, ka viņi šajā tīrumā nestrādāja. Dzīve pilīs un tempļos varēja būt tieši tāda – nodrošināta un bezrūpīga. Smagās darba pūles Ēdenes dārzā netiek pieminētas, un mirstīgais zemes strādnieks līdz 1. Moz. 3. nodaļai nav redzams.

Protams, metaforiskajā Bībeles tekstā ar sētu norobežotais dārzs ir kas daudz plašāks par bagātniekam piederošu muižas zemi. Tā ir visa radītā pasaule, visi dzīvnieki un augi, kas nodoti cilvēka varā. Tā, senebreju vārds hēmah apzīmē mājdzīvniekus, bet tekstā zem šī vārda slēpjas gan rāpuļi, gan savvaļas zvēri, gan putni gaisā, arī jūras radības, faktiski visas dzīvās būtnes (1. Moz. 1:20–22, 24–25; 2:19–20). Cilvēks valda pār visām radībām, uz ko norāda “vārda došana” (1. Moz. 2:19-20). Radītā pasaule ir attēlota kā ideāla zemkopības pasaule, kur mājdzīvnieku pieradināšana ir norma. Gan iekoptais dārzs, gan – vispārinot – visa pasaule ir Dieva veidota cilvēka labklājībai. Šāds Ēdenes dārza lasījums teksta tapšanu skata no šķiriskām pozīcijām. Šādā lasījumā cilvēks viegli pārkāpa robežas, kuru ietvarā Dievs viņu bija pilnvarojis, un iekāpa vienīgā “saimnieka” un “īpašnieka” ambīcijās.

Likumsakarīgi, ka stāsta fokuss mainās pēc “grēkā krišanas” 1. Moz. 3. nodaļā. Intonācijas maiņu ierosina mīlīgajiem, pieradinātajiem mājdzīvniekiem pretstatītais “lauka zvērs” – čūska (1. Moz. 3:1). Tas ir dubults pretstats: starp mājdzīvnieku un zvēru, un dārzu un savvaļas ērkšķiem un dadžiem. Savvaļas zvēru neparedzamā uzvedība bija pamatā ne tikai māņticīgām aizdomām, ka tie nes nelaimi; viņi arī bija bīstami cilvēkam. Aiz dārza žoga neiekoptajā zemē lēja sviedrus nabadzīgie fellahi. Nav brīnums, ka šo darbu svelošajā saulē uzskatīja par lāstu. Paturot prātā, ka iedzīvotāju skaits dienvidrietumu Āzijā Vecās derības laikā nebija liels, bet zemes daudz, runa ir nevis par to, ka zemi nav iespējams iegūt, bet par to, ka zemi ir grūti apstrādāt.

Sākumā “tukšās un neiztaisītās” zemes iekopšana bija ikdienas darbs beztiesīgiem vergiem – tādiem pašiem, kādus portretē stāsts par izraēļu verdzību Ēģiptē (2. Mozus pirmās nodaļas).[5] Verdzības lāsts un nāves lāsts pēc izdzīšanas no Ēdenes pārklājas. Tas, ko skopā zeme deva, nebija atbilstīgs pieliktajām pūlēm (1. Moz. 3:17-19). Svelmainajā saulē izcērtot ērkšķus un dadžus, no cilvēka godības un valdošā statusa pāri nepalika nekas, vien sviedri, asinis un nāves agonija no čūskas vai skorpiona kodiena.

No šī viedokļa raugoties, 1. Moz. 3. nodaļa izklausās pēc kungu dzīves slavināšanas, jo Ēdenē viss ir nodrošināts, bet ieeja vergam ir liegta. Iekšpasauli – sakoptu, skaistu, līksmu – no mežonīgās un nesakoptās ārpuses sargā ķerubi ar liesmojošiem zobeniem (1. Moz. 3:24) – visticamāk, tie ir valdnieka sargi. Cilvēks aiz sētas noripo lejā līdz pašai sabiedriskās dzīves hierarhijas apakšai un kļūst par parastu izkāmējušu zemnieku nāvinieku ielejā.

Tātad šo stāstu var lasīt ne vien teoloģiski, bet arī kā naratīvu, kas uzrakstīts no muižas īpašnieka pozīcijām un brīdinot kunga noteiktās kārtības pārkāpējus. Ciematos dzīve bija smaga, turpretī muižas īpašums saimniekam sniedza treknus un sulīgus augļus. Tikai… ir jābūt pils vai tempļa ierēdnim, bet tādi bija tikai daži. Galu galā 1. Moz. 3 nodaļa dokumentē bažas, ka muižas īpašums ir nedroša lieta, jo šo stāvokli var viegli zaudēt un kļūt par lāstiem apkrautu zemes tārpu kaut kur saules izdedzinātā, indīgā un ērkšķainā laukā.

Tiktāl stāsts par Ēdeni, no sociālā lasījuma perspektīvas raugoties, atspoguļo kungu intereses, taču Bībeles autora skatpunkts mainās, jo viņš nostājas no Ēdenes izdzītā cilvēka pusē.

Īss ieskats ekoteoloģijā

Šaubas par cilvēka kā “saimnieka” dominējošo lomu radītajā pasaulē atspoguļojas visai nesenā teoloģiskās domāšanas virzienā, kas nosaukts par ekoteoloģiju. Šodien tā ir plaši sazarota Bībeles ekseģēzes, teoloģisko ideju un prakses sistēma, kurai ierādīta nozīmīga vieta gan Rietumu, gan Austrumu Baznīcas sociālajā mācībā.

Ekoteoloģija atvasināta no jau pieminētās Dieva pavēles pirmajiem cilvēkiem Ēdenes dārzā to “kopt un apstrādāt” (senebr. lə‘āḇəḏāh ūləšāmərāh, 1. Moz. 2:15). Industriālā laikmeta nelaimju sakni nereti saskata vienpusīgi izlasītajā Dieva pavēlē: “piepildiet zemi un pakļaujiet sev to, un valdiet pār zivīm jūrā un putniem gaisā, un katru dzīvu radījumu, kas rāpo pa zemi” (senebr. wəḵiḇšuhā ūrəḏū, 1. Moz. 1:28).[6] Šī “rupjā valdīšana”, lūk, kopš jaunlaiku tehnoloģiskās revolūcijas kristiešus esot noskaņojusi uz ilūziju, ka viņi drīkst izmantot dabu, zemes resursus un radības, par to saudzēšanu neliekoties zinis, jo tā to noteicis Pats Dievs. Eiropas civilizāciju tas ir gandrīz novedis līdz ekoloģiskajai katastrofai.

Ekoteoloģija kā īpaša Baznīcas sociālās mācības sadaļa sāka attīstīties 19. gadsimta vidū kā reakcija uz industriālās revolūcijas nodarīto kaitējumu.[7] Kad sāka būvēt lielās manufaktūras, kā, piemēram, Rīgas “Provodņiku”, nemaz nerunājot par mašīnražošanu Anglijā un Vācijā, daba tika nežēlīgi postīta un saindēta ar izmešiem un ķīmiskajiem atkritumiem, kuri augsnē nepārstrādājas. Daudziem lasītājiem, iespējams, nav zināms, ka Sarkandaugavas (kur atradās “Provodņiks”) nosaukums ir cēlies no Daugavas attekā uzliesmojošām rūpnieciskajām eļļām, kas tur izgāztas pēc gumijas galošu ražošanas. Ekoteoloģija kā īpaša mūsdienu teoloģijas disciplīna un tās teorētiskais pamatojums nav moralizēšana par to, ka dabu postīt un piemēslot ir slikti. Pēc būtības tā ir Baznīcas Tradīcijā noslīpētās antropoloģijas jeb cilvēka izpratnes atsvaidzināšana mūsdienu cilvēkam. Ir naivi iedomāties, ka cilvēks varētu dzīvot nesaindētā vidē, ja viņš pats paliek tāds, kāds bijis – grēcīgs, ļauns un savtīgs. “Nav iespējams pārvarēt ekoloģisko krīzi, ja tas notiek garīgās krīzes apstākļos. (..) Ekoloģisko problēmu antropogēnais pamats rāda, ka mēs mainām apkārtējo pasauli atbilstoši savai iekšējai pasaulei, un tādēļ dabas pārveidošanai ir jāsākas ar dvēseles pārveidošanu.”[8] “Zemes ētikas” kontekstā no ekoteoloģijas nav iespējams izvairīties, sevišķi tagad, kad visa cilvēce dzīvo satraukumā par biedējošajām klimata pārmaiņām. Kā raksta apustulis Pāvils, “visa radība ilgodamās gaida to dienu, kad Dieva bērni parādīsies savā godībā,” t. i., atraisīsies no sava egoisma un kundzības grēka, kas posta visu dzīvo (Rom. 8:18).

Ekoteologi pasvītro, ka senebreju valodas vārds ābad, kas latviski tulkots kā “kopt un pasargāt”, patiesībā nozīmē “kalpot”, “strādāt”, aprūpēt”, citiem vārdiem sakot, dārzā ieliktais cilvēks tiek nostādīts zem pārējās dzīvās radības, kurai viņš ir aicināts kalpot. Vecākā profesija pasaulē ir dārznieks.

Cilvēkam ir jāpārorientējas no lineārās ekonomikas, kuras lozungs ir take-make-waste (angļu val. “ņem-izmanto-izmet”) uz cirkulāro, kas vismaz daļēji nodrošina dabas resursu atjaunošanu. Rūpes par dabas aizsardzību ir deklarētas būtiskos starptautiskos nolīgumos. Šobrīd, iespējams, tas skan novēloti, jo pastāv iespēja, ka dabas reģenerācijas spējas vairs nevar panākt to, ko cilvēks izpostījis. Mūsu sarunas kontekstā ekoteoloģijas pavērsiens nozīmē vēl ko citu, proti, bibliskās vēsts centrā izvirzās antropoloģijas jautājums, t. i., jautājums nevis par politiku vai ekonomiku, bet par to, kas ir katra cilvēka ziņā.

Dzīve ciematā un personības pašnoteikšanās

Literatūrā, stāstot par seno Tuvo Austrumu provinču ciematiem un kopienām, lopkopībai (aitu un kazu proporcijās 2:1) un zemkopībai, ar kurām tur nodarbojās, pievērsta mazāka vērība nekā ekonomiskās dzīves sociālajiem nosacījumiem.[9] Tas arī ir saprotams, jo Bībeli neinteresē ekonomiskie jautājumi paši par sevi. Bībeli interesē, kā cilvēks tādos vai citādos apstākļos var saglabāt skaidru saprātu gan attiecībās ar citiem, gan ar Dievu. Attiecības ar Dievu Vecajā derībā vienmēr tiek skatītas tikai kontekstā ar cilvēku savstarpējām attiecībām. Cilvēks bieži jutās bezpalīdzīgs gan dabas kataklizmu priekšā, gan sociālajos satricinājumos, tāpēc bija nepieciešams sadarboties ar citiem tādiem pašiem bēdubrāļiem un gan sniegt, gan pašam saņemt palīdzību, lai izdzīvotu.[10]

Zemkopji senajā Israēlā dzīvoja ciematos ar vidēji 75–150 iemītniekiem un ciemata robežas sakrita ar klana robežām.[11] Kopiena nodarbojās ar t. s. musha – zemkopību.[12] Šajā vārdā sauc noturīgu zemkopību iztikas līdzekļu iegūšanai; tās ir prakses, kas izveidojušās ilgstošā pieredzē un pārbaudītās darba metodēs. Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka ciemata zemkopji devās lauka darbos uz zemes gabaliem, kas bija taisni un visai gari, līdz pat kilometram, vai arī vijās gar līkumotām terasēm, kā Jūdejas kalnos, kur to platums varēja būt vien pāris vagas. Bībelē šos zemes īpašumus sauc par ḥelqat haśśādeh (“tīruma gabals”, Rut. 4:3; 2, “tīrums”, Sam. 14:30–31). Jau minēju, ka pirmsmonarhijas laikā šāds zemes gabals nebija personas privātīpašums, bet tika atvēlēts, t. i., uzticēts apstrādāšanai. Zeme kopā ar ciematu bija viens veselums; atsevišķu personu rīcībā nodoto zemi nenošķīra skaidra robeža. Parasti reizi gadā vai ik pa diviem gadiem zemes strēles tika pārvietotas, kā nepieciešams, atkarībā no zemes auglības, darbaspēka pieejamības u. c. Pārvietošanas mehānisms varēja atšķirties, piemēram, lozējot vai strīdoties, varbūt to nolēma vecajie vai ciemata vecākais, bet maiņas kritērijs bija zemes auglības atjaunošana.

Šādas kopienas apmetās uz dzīvi pāris kilometru attālumā cita no citas – tas ir labi zināms fakts Soģu grāmatā. Lielāku kopienu centru veidošanās bija par cēloni reģionāliem konfliktiem. Vecā derība šo konfliktus skaidro ar egoismu, elkdievību un novēršanos no Jahves monoteisma. Neraugoties uz sadrumstalotību pirmsmonarhijas laikā, senie izraēļi tomēr sevi apzinājās kā vienu tautu (t. i., kas runā vienā valodā, kuriem ir kopīga vēsture un kopīgi senči, tātad arī ticība). Reliģiskā kontekstā šo cilšu savienību sauc par “cilšu konferederāciju” jeb līgu, kuras pamatā bija kopīga kulta atzīšana un atbalsts militāra konflikta gadījumā.[13] Šo situāciju raksturo Soģu grāmata un 1. Samuēla grāmata. Minētās grāmatas dokumentē pāreju no fragmentētas dzīves ciematos uz nacionālu valsti, kāda tajā laikā jau bija kaimiņiem. 1. Sam. 8. nodaļa stāsta par vecajo izmisumu, redzot, ka sadrumstalotās ciltis nespēj turēties pretī svešiniekiem. Senā, lozējot iegūtā zeme kā kopienas ekonomiskās un sabiedriskās dzīves pamats jaunajos apstākļos vairs nespēja nodrošināt nacionālās identitātes saglabāšanu.

Vecais Samuēls gan brīdināja no monarha patvaļas, bet monarhijas izveide vairs nebija apturama: “Šādas tiesības būs ķēniņam, kas pār jums valdīs: viņš ņems jūsu dēlus par braucējiem saviem ratiem un arī, lai tie būtu viņa jātnieki, un arī, lai tie tecētu viņa ratu priekšā. Un jūsu meitas viņš ņems, lai tās gatavotu ziedes, būtu par virējām un par cepējām. Un jūsu labākos tīrumus, jūsu vīna dārzus un jūsu eļļas kokus viņš atņems jums un dos saviem [ierēdņiem]. Arī no jūsu druvām un no jūsu vīna dārziem viņš ņems desmitās tiesas nodevu un to nodos saviem ierēdņiem un saviem kalpotājiem. Viņš ņems arī jūsu kalpus un jūsu kalpones, un jūsu labākos jaunekļus, un jūsu ēzeļus, un ar tiem viņš veiks savus darbus. No jūsu sīklopiem viņš ņems desmito tiesu, un jūs būsiet viņam par kalpiem. Un, kad jūs tanī dienā brēksit sava ķēniņa dēļ, ko jūs paši būsit sev izvēlējušies, tad Tas Kungs jums tanī dienā neatbildēs.” Iespējams, mūsdienu lasītājam, kurš nav labi sagatavots senā teksta uztverei, noderēs paskaidrojums, ka Samuēls brīdināja: jaunajā monarhiskajā iekārtā, kurā dominēs birokrātija un sauss aprēķins, vēl vakar brīvie cilvēki ātri vien zaudēs pašnoteikšanos. Personības brīvība un ierēdniecība ir divi pretrunīgi vektori.

Bet kāds tam visam sakars ar attieksmi pret zemi? Precīzāk, ar zemes pārvaldību un no tās izrietošajām teoloģiskajām un sociāli ekonomiskajām sekām? Attieksme pret zemi un tās traktējums ir pamats visām pārmaiņām uzskatos un sabiedriskajos institūtos. Vēl vairāk, tas ir pamatā arī personības izpratnei. Attieksme pret zemi bija tas klupšanas akmens, pret kuru Vecās derības praviešu skatījumā krita birokratizētā izraēļu monarhija. Kā raksta V. Brugemans, “Zeme ir galvenā, varbūt pati galvenā bibliskās ticības tēma. Bibliskā ticība ir vēsturiskās piederības meklēšana, kas ietver sevī likteni, kas no šīs piederības izriet (..) Zemes piederība ir veids, kā organizēt visu biblisko teoloģiju.”[14]

Nodokļu lāsts

Vecās derības skatījumā monarhiju kā pārvaldes formu apdraud paša monarha ambīcijas un visatļautība. Monarhija bija pazīstama Izraēlas kaimiņu zemēs jau senāk, taču, lai gan vecajie prasīja iecelt ķēniņu, centralizēta vara nespēja atrisināt visas problēmas – to pašu cilvēcisko ambīciju dēļ. Vecās derības laikā, kad sabiedrība vēl bija ļoti saliedēta un samērā viegli pārskatāma, neatrisināmās pretrunas bija skaidri ieraugāmas.

Tā, mazie īpašumi auga augumā, un to saimniekiem bija aizvien lielākas prasības, bet pirmsmonarhijas laika kausējamajā katlā tas varēja būt bīstami: saasinājās cilšu militārie konflikti, kuru dziļākais cēlonis bija cīņa par labākām zemēm. Tas apdraudēja nācijas identitāti. Šo procesu dokumentē t. s. Vēstures grāmatas (Jozua, Soģi, Samuēls). No plašās panorāmas top skaidrs, ka vietvalžu vara bija īslaicīga un nepastāvīga. Viņi gan varēja izvirzīt nesamērīgi lielas ambīcijas, kad “tie ēda un dzēra, un līksmojās” (1. Ķēn. 4:20), taču bez pilnvērtīgi funkcionējoša administratīvā aparāta, skaidrām zemju robežām, pārvaldības un kontroles ambiciozo kundziņu vara bija pārāk vāja.

Var uzdot loģisku jautājumu: kāpēc monarhijas apstākļos, kad jau ir izveidojies centralizētas varas mehānisms, labāk neizvēlēties ērtāku bagātības vairošanas paņēmienu, piemēram, nodokļu iekasēšanu, nevis attīstīt zemes privātīpašumu, kas var izrādīties riskants monarham? Taču, ja centralizētās pārvaldes aparāts ir vājš, tad arī nodokļu iekasēšana no izkaisītajiem ciematiem nevarēja notikt tik gludi, kā gribētos. Jo tālāk ciemats atrodas no galvaspilsētas, jo grūtāk iet ar iekasēšanu. Spilgts piemērs ir situācija vēl vakar centralizētajā valstī pēc monarha Salamana nāves. Izrādījās, ka zem monarha cepures patiesībā ir kaudze neatrisinātu problēmu, no kurām lielākā bija nevienādā nodokļu politika (1. Ķēn. 12). Pēc valdnieka Salamana nāves viņa dēls Rehabeāms gan tika iesvētīts par valdnieku galvaspilsētā Jeruzalemē, bet viņam vēl bija nepieciešama atzīšana valsts ziemeļos Israēlā. Taču tur ziemeļu vecajie uzstādīja ultimātu: “Rehabeāms devās uz Sihemu, uz Sihemu devās arī viss Israēls (..) Tad (..) visa Israēla draudze runāja ar Rehabeāmu un sacīja: “Tavs tēvs mums jūgu ir darījis smagu, bet tu tagad dari mums vieglāku šo grūto kalpošanu un smago jūgu, kādu tavs tēvs mums ir uzlicis, tad mēs esam ar mieru tev kalpot.”” Auglīgo ziemeļu iedzīvotājiem nodokļu nasta kļuva par smagu, lai nomaksātu visus valdnieka celtniecības projektus un uzturētu tuksnešaino, neauglīgo Jūdeju dienvidos.

Bībeles autors valsts sabrukumu gan skaidro ar reliģiskiem cēloņiem, jo Salamana laikā valstī bija pieļauts sinkrētisms ticības lietās. Šajā ziņā gan valdnieks bija “respektējis” savas reliģiski raibās valsts ticības spektru, bet nodokļu politikā elastīgāka pieeja neparādījās.

Jaunizceptais pusvalsts valdnieks paklausīja padomdevējiem, kuri ieteica nodokļu slogu vēl vairāk palielināt, lai izslēgtu jebkādus iebildumus pret monarha varu. Tāpēc Rehabeāms viņiem atbildēja: “Kaut arī mans tēvs jums būtu uzkrāvis jo smagu jūgu, tad es pie jūsu jūga vēl pielikšu, proti: mans tēvs jūs pārmācīja ar pātagām, bet es jūs gribu pārmācīt ar dzeloņainām pātagām.” Jaunais kungs piedraudēja nodokļus palielināt vēl vairāk. Taču šis lēmums izrādījās liktenīgs mākslīgi salīmētajai valstij. Vienotā ķēniņvalsts sašķēlās divās daļās burtiski vienā dienā – dienvidos (Jūdejā) un ziemeļos (Israēlā): “Kad viss Israēls redzēja, ka ķēniņš neveltī tautai nekādu uzmanību [t. i., nepiekrīt nodokļus samazināt, bet, gluži otrādi, sola tos palielināt], tad tauta to izteica atbildē ķēniņam: “Kāda gan mums daļa gar Dāvidu? Un mums nav nekāda mantojuma no Isaja dēla puses. Atpakaļ savās teltīs, Israēl, bet tagad raugies tu pats uz savu namu, Dāvid!” Un Israēls aizgāja atpakaļ savās teltīs.” Valsts sabrukums vienā mirklī bija noticis fakts. Mākslīgi noklusētās problēmas izrādījās bumba ar laika degli; tikko zaudēto vienotību mēģināja uzturēt ar dzelzs dūri, ko pie pirmās iespējas steidzās nokratīt. Saņēmuši Rehabeāma atteikumu, israēļi pasludināja neatkarību no Jeruzalemes un devās uz kādu drošāku vietu grūti aizsniedzamajos ziemeļu kalnos.

Acīmredzami Vecās derības laikā cilvēka un zemes attiecības nebija iespējams atrisināt ar patriarhālās saimniekošanas instrumentiem, jo vienas tautas (kas sāka sevi apzināties kā nāciju) sadrumstalošanās draudēja ar asimilāciju. Bet to nebija iespējams atrisināt arī ar centralizētu pārvaldi monarhijā, jo tā nevarēja pasargāt no monarha patvaļas. Šis jautājums ir antropoloģisks, jo kā vienā, tā otrā risinājumā brieda virkne sociālu problēmu modelī “zeme – tauta – Dievs”; taču ekonomiskie risinājumi antropoloģiskās problēmas nerisina. Kā redzēsim tālāk, visai oriģināls skatījums uz šo zemes un cilvēka problēmu lasāms Jaunajā derībā, kas piedāvā radikālu atteikšanos no mantas kā personības vērtības mērauklas.

[1] E. Fromm, To Have or to Be? London, NY: Bloomsbury, 2012 (reprint).

[2] R. De Vaux, Ancient Israel: Its Life and Institutions. Grand Rapids: William B. Eerdmans. Publ. Co., 1997, pp. 65–74; 139–143.

[3] R. Bērs piedāvā skaidrojumu, ka senebreju ‘gan’ šeit nozīmē nevis “dārzu”, bet iekoptu lauku muižas tīrumu (angļu val. estate).

[4] R. Boer, The Sacred Economy of Ancient Israel. Westminster John Knox Press, 2015.

[5] Darbu smagums aprakstīts, piemēram, papirusā “Satīra par amatiem” (apm. 2000. g. pr. Kr.) – par nolādētiem tiek saukti apūdeņošanas grāvju racēji caurvējā un dūņu ķieģeļu cepēji svilinošajā saulē; viņu sakaltušās drānas griež miesu kā ar nažiem, utt.

[6] G. Dišlers, “Three Whales on Whom the World Rests: God, Creation and Symbols”, Latvijas Kristīgās Akadēmijas Zinātniskie Raksti, 3. sēj., Klimata simboli teoloģijā un mākslā. Jūrmala: Latvijas Kristīgā Akadēmija, 2012, 15. lpp.

[7] L. White, Medieval Technology and Social Change. London, NY: Oxford Univ. Press, 1964.

[8]Pareizticīgās Baznīcas sociālās koncepcijas pamati. Jūrmala: Latvijas Kristīgā AKadēmija, 2009, 108. lpp.

[9] A. Sasson, Animal Husbandry in Ancient Israel: A Zooarchaeological Perspective on Livestock Exploitation, Herd Management and Economic Strategies. London: Equinox, 2010.

[10] D. C. Hopkins, The Highlands of Canaan: Agricultural Life in the Early Highlands. Sheffield: Almond, 1985.

[11] D. A. Knight, Law, Power, and Justice in Ancient Israel, Library of Ancient Israel. Louisville, KY: Westminster John Knox, 2011, pp. 122–123.

[12] R. Kark, D. Grossman, “The communal (musha’) village of the Middle East and North Africa Introduction. Definitions and Concepts”: https://www.researchgate.net/publication/268870596_The_communal_musha%27_village_of_the_Middle_East_and_North_Africa_Introduction_-Definitions_and_Concepts

[13] P. N. Lemche, “Israel in the period of the judges. The tribal league in recent research”, Studia Theologica: Nordic Journal of Theology, Vol. 38, 1984, Issue 1.

[14] W. Brueggemann, The Land. Philadelphia: Fortress Press, 1977, p. 3.

Kas kaiš pasaulei

Fragmenti no britu rakstnieka, filozofa, teologa un publicista Gilberta Kīta Čestertona (1874–1936) polemiskās brošūras What’s Wrong with the World? (1910). Čestertonu pamatoti dēvē ne tikai par izcilu britu stilistu, bet arī par paradoksu meistaru un vienu no asprātīgākajiem un asredzīgākajiem modernitātes sociālajem kritiķiem un kristīgajiem apoloģētiem. Dzīves nogalē viņš no anglikānisma konvertējās Romas katolicismā un būtiski ietekmēja britu 20. gadsimta intelektuālo katoļu domnīcas. Latviski tulkotas Čestertona grāmatas Cilvēks, kurš bija Ceturtdiena, fragmenti no viņa darba par Akvīnas Tomu, Sv. Francisks no Asīzes un trīs grāmatas no slavenās, vairākkārt ekranizētās sērijas par priesteri un detektīvu amatieri Tēvu Braunu. Čestertona salīdzinoši mazzināmā grāmatiņa Kas kaiš pasaulei? aizdeva nosaukumu 2007. gadā izveidotajai kristīgo tradicionālistu vietnei www.whatswrongwiththeworld.net, kuras izdevēji sevi devē par Desmitā Krusta kara krustnešiem cīņā par Rietumu kristīgās civilizācijas atjaunošanu.

Mūsdienu pētījumam sociālajās zinātnēs ir diezgan skaidra un noteikta forma. Pētījums vienmēr sākas ar analīzi, statistiku, iedzīvotāju skaita tabulām, noziedzības samazināšanos starp kongregacionistiem, histērijas pieaugumu starp policistiem un tamlīdzīgiem konstatētiem faktiem; pētījums beidzas ar nodaļu, kas parasti saucas “Risinājumi”. Galvenokārt pateicoties tieši šai rūpīgajai, pamatīgajai un zinātniskajai metodei, “Risinājums” nekad netiek atrasts. Jo šāda jautājuma un atbildes shēma – diagnoze un terapija – ir kļūdaina; tā ir pirmā lielā kļūda socioloģijā. Vienmēr pieprasa vispirms konstatēt slimību un tad atrast dziedniecības līdzekli. Taču pati cilvēka definīcija un viņa cieņa slēpjas tajā, ka sociālajos jautājumos mums faktiski ir jāatrod dziedniecības līdzeklis, pirms mēs atrodam slimību.

Šī aplamība ir viena no piecdesmit aplamībām, ko radījusi mūsdienu apsēstība ar bioloģiskām un ķermeniskām metaforām. Ir ērti runāt par “sociālo organismu”, tāpat kā ir ērti runāt par “britu lauvu”. Taču Lielbritānija nav organisms, un Lielbritānija nav lauva. Brīdī, kad mēs sākam piedēvēt nācijai dzīvnieka viengabalainību un vienkāršību, mēs sākam domāt neprātīgi. Lai gan ikviens cilvēks ir divkājis, piecdesmit cilvēki nav simtkājis. (..) Līdzīgu aplamību pielaiž tie, kas nacionālo īpašumu pieaugumā saskata vienkāršu gudrības un statusa pieaugumu, kā arī labvēlības pieaugumu Dieva un cilvēku acīs. Šiem runātājiem, kas lieto analoģiju ar cilvēka ķermeni, turklāt trūkst arī smalkuma. Viņi pat nejautā, vai impērija savā jaunībā aug garāka un vecumdienās kļūst tikai resnāka. Taču no visām kļūdām, kas rodas šīs fizioloģiskās fantāzijas dēļ, pati ļaunākā ir tā, kas ir mūsu priekšā: ieradums izsmeļoši aprakstīt kādu sociālu slimību un pēc tam priekšrakstīt sociālu ārstniecības līdzekli.

Protams, ķermeniskas novājināšanās gadījumā mēs visupirms runājam par slimību, un tam ir labi pamatots iemesls. Lai gan var būt šaubas par to, kāpēc ķermenis novājinājies, nav nekādu šaubu, kāda forma tam atkal ir jāatgūst. Neviens ārsts nepiedāvā radīt jaunu cilvēka paveidu ar jaunu acu vai ekstremitāšu izkārtojumu. Slimnīca, nepieciešamības spiesta, var nosūtīt mājās cilvēku ar vienu kāju mazāk, bet tā (radošā aizrautībā) neaizsūtīs viņu mājās ar vienu kāju vairāk. Medicīnas zinātne apmierinās ar normālu cilvēka ķermeni un vienīgi cenšas to atjaunot.

Taču sociālā zinātne nebūt nav allaž apmierināta ar normālu cilvēka dvēseli; tai ir izliktas pārdošanā dažādas visfantastiskākās dvēseles. Cilvēks, kurš ir sociālists ideālists, teiks: “Man apnicis būt par puritāni, es gribu būt pagāns” vai “Aiz šīs tumšās pārbaudes ar individuālismu es redzu zaigojošu kolektīvisma paradīzi.” Bet miesas slimībās nav šādu atšķirīgu augstāko ideālu. Pacients var gribēt vai negribēt hinīnu, bet viņš noteikti vēlas veselību. Neviens nesaka: “Es esmu noguris no šīm galvassāpēm, es gribu zobu sāpes” vai “Vienīgais, kas palīdz pret šo krievu gripu, ir vācu masalas”, vai “Aiz šīs tumšās pārbaudes ar katarālo iekaisumu es redzu zaigojošu reimatisma paradīzi.”

Visu mūsu sabiedrisko problēmu būtība ir tieši tajā, ka daži cilvēki mērķē uz tādiem ārstniecības līdzekļiem, kurus citi cilvēki uzskatītu par vēl ļaunākām slimībām; viņi kā pilnīgas veselības stāvokli piedāvā tādus stāvokļus, kurus citi bez kompromisiem dēvētu par slimības stāvokļiem. Belloka kungs reiz izteicās, ka viņš neatteiktos no privātīpašuma idejas tieši tāpat, kā neatteiktos no saviem zobiem; taču Bernarda Šova kungam privātīpašums ir nevis zobs, bet gan zobu sāpes. Lords Milners ir sirsnīgi mēģinājis Lielbritānijā ieviest vācu efektivitāti; daudzi no mums daudz labprātāk saņemtu vācu masalas. Doktors Salībijs no sirds vēlētos eigēniku, bet es labprātāk izvēlos reimatismu.

Šis ir izšķiroši nozīmīgs un satraucošs apstāklis mūsdienu sociālajās diskusijās – ka strīds nav tikai par grūtībām, strīds ir tieši par mērķi. Mēs esam vienisprātis par ļaunumu, bet par labumu mēs būtu gatavi cits citam izskrāpēt acis. Mēs visi atzīstam, ka slinka aristokrātija ir slikta. Bet mēs nepavisam nespētu atzīt, ka rosīga aristokrātija būtu laba. Mēs visi dusmojamies par priesteru kārtas reliģiozitātes trūkumu; bet daži no mums sāktu trakot riebumā no patiešām reliģiozas priesteru kārtas. Visi ir sašutuši, ja mūsu armija ir vāja – ieskaitot cilvēkus, kuri būtu vēl vairāk sašutuši, ja tā būtu spēcīga.

Sociālā problēma ir tieši pretēja medicīniskajai problēmai. Atšķirībā no ārstiem, mums nav domstarpību par precīzu slimības raksturu – mēs neesam vienisprātis par to, kas ir veselība. Mēs visi piekrītam, ka Anglija ir slimīgā stāvoklī, bet puse no mums uz Angliju nespētu pat paskatīties, ja viņa iemantotu to, ko mūsu oponenti sauc par teicamu veselības stāvokli. Sabiedriskās nekārtības ir tik izteiktas un mokošas, ka tās visus labos cilvēkus iedzen sava veida fiktīvā vienprātībā. Un mēs aizmirstam, ka, lai gan esam vienisprātis par nekārtībām dažādās jomās, mums ļoti stipri atšķiras priekšstats par kārtību šajās jomās. Mēs ar Kedberija kungu būtu vienisprātis par to, kas ir slikts publiskais nams; bet mēs iedegtos mokošā personīgā strīdā, tieši stāvot pie laba publiskā nama.

Tāpēc es apgalvoju, ka parastā socioloģiskā metode ir diezgan bezjēdzīga – proti, tāda metode, kas visupirms izanalizē galēju nabadzību vai izveido prostitūcijas veidu katalogu. Mums visiem nepatīk galēja nabadzība, taču, ja mēs sāktu runāt par neatkarīgu vai cieņpilnu nabadzību, tā būtu pavisam cita saruna. Mēs visi neatbalstām prostitūciju, bet ne visi mēs atbalstām tiklību. Vienīgais veids, kā apspriest sociālu ļaunumu, ir uzreiz sākt ar sociālo ideālu. Mēs visi spējam saskatīt nacionālo neprātu, bet kas ir nacionālais saprātīgums? Šai grāmatai es esmu devis nosaukumu Kas kaiš pasaulei?, un uz nosaukumā uzstādīto jautājumu var viegli un skaidri atbildēt. Nepareizi ir tas, ka mēs nejautājam, kas ir pareizi.

Ir kāds populārs filozofisks joks, kura mērķis ir ilustrēt filozofu nebeidzamos un bezjēdzīgos strīdus; es domāju joku jautājumu: “Kas bija pirmais – vista vai ola?” Ja šo jautājumu pareizi saprot, neesmu drošs, ka tas ir tik bezjēdzīgs. Negrasos tagad iedziļināties tajās dziļajās metafiziskajās un teoloģiskajās debatēs, kuru ietvaros jautājums par vistu un olu ir frivols, taču trāpīgi izvēlēts. Evolucionārā materiālisma piekritēji ir pietiekami plaši pārstāvēti ar savu vīziju, ka visas lietas ir cēlušās no olas – baismīga un necaurspīdīga ovāla veidojuma, kas pats sevi nejauši ir izdējis. Otru supernaturālistu domāšanas skolu (pie kuras es personīgi piederu) gluži atbilstoši varētu raksturot ar vīziju, ka šī mūsu apaļā pasaule ir tikai ola, kuru perē sakrāls, neviena neradīts putns – praviešu mistiskā dūja. Taču šeit es pieminu šo dziļo jautājumu daudz piezemētākām vajadzībām. Neatkarīgi no tā, vai dzīvais putns ir mūsu prātojuma pavediena sākumā, ir absolūti nepieciešams, lai tas būtu šī pavediena beigās. Putns ir tas, uz ko mums jāmērķē – un nevis ar šauteni, bet gan ar dzīvību dāvājošu zizli.

Lai domātu pareizi, būtiski ir saprast: olu un putnu nedrīkst uzskatīt par vienādas nozīmes kosmiskiem notikumiem, kas bezgalīgi viens otru nomaina. Tie nedrīkst kļūt par vienkāršu olas un putna rakstu, kā dekoratīvajā frīzē. Viens ir līdzeklis un otrs ir mērķis; tie atrodas dažādās mentālajās pasaulēs. Ja atstājam cilvēku brokastu galda sarežģītos jautājumus malā, pašā vienkāršākajā gadījumā ola pastāv tikai tāpēc, lai rastos vista. Taču vista nepastāv tikai tāpēc, lai izdētu citu olu. Tā var pastāvēt arī tāpēc, lai izklaidētos, lai slavētu Dievu un pat lai iedvesmotu kādu franču dramaturgu. Tā kā vista ir apveltīta ar apziņu, tā var būt vai arī nebūt pati par sevi vērtīga.

Taču mūsdienu politikā valda trokšņaina aizmiršana – aizmiršana, ka šādas ar apziņu apveltītas un laimīgas dzīvības formas rašanās galu galā ir visu pārvarēto grūtību un kompromisu mērķis. Mēs nerunājam ne par ko citu, kā vien par noderīgiem cilvēkiem un funkcionējošām institūcijām; proti, mēs domājam par vistām tikai kā par lietām, kas dēs vēl vairāk olu. Tā vietā, lai censtos izaudzēt mūsu ideālo putnu, Zeva ērgli, “Avonas gulbi”[1] vai jebko citu, ko vēlamies, mēs runājam tikai par dīgli un procesu. Taču pats process, atrauts no sava dievišķā objekta, kļūst apšaubāms un pat slimīgs; visu lietu dīglī ieplūst inde; un mūsu politika ir sapuvušas olas.

Tieši ideālisms visu aplūko tikai tā praktiskajā būtībā. Ideālisms nozīmē vienīgi to, ka mums ir jāapskata krāsns kruķis saistībā ar ogļu sabikstīšanu, pirms mēs apsveram kruķa pielietojumu sievas sišanā; ka mums jājautā, vai olas ir pietiekami labas reālai mājputnu audzēšanai, pirms mēs nolemjam, ka olas ir pietiekami sapuvušas, lai tās izmantotu politiķu apmētāšanai.

Tomēr es zinu, ka šāds uzsvars uz pareizās teorijas meklēšanu (kas nav nekas cits, kā vien mērķa meklēšana) apdraud mūs ar lētu apsūdzību arfas strinkšķināšanā, Romai degot. Kāda idejiska skola, kuru pārstāv lords Rouzberijs, ir stipri centusies aizstāt morālos vai sociālos ideālus, kas līdz šim ir bijuši politikas vadmotīvs, ar vispārēju sociālās sistēmas saskaņotību un pilnīgumu, kas ieguvis nosaukumu “efektivitāte”. Neesmu īsti drošs, kāda ir šīs sektas slepenā doktrīna minētajā jautājumā. Taču, cik man zināms, “efektivitāte” nozīmē, ka mums nepieciešams noskaidrot pilnīgi visu par kādu mašīnu, izņemot to, kam tā paredzēta.

Mūslaikos dziļas saknes ir ielaidusi kāda ārkārtīgi savāda fantāzija: iedoma, ka tad, kad lietas sāk iet greizi, mums ir nepieciešams praktisks cilvēks. Daudz pareizāk būtu teikt, ka tad, kad lietas sāk iet greizi, mums ir nepieciešams nepraktisks cilvēks. Neapšaubāmi mums ir vajadzīgs kā minimums teorētiķis. Praktisks cilvēks ir tāds cilvēks, kurš pieradis pie vienkāršas ikdienas prakses, pie tā, kā lietas parasti darbojas. Kad lietas sāk nedarboties, ir nepieciešams domātājs – cilvēks, kuram ir vismaz kaut kāda doktrīna par to, kāpēc tās vispār darbojas. Ir nepareizi strinkšķināt arfu, Romai degot, bet ir diezgan pareizi studēt hidraulikas teoriju, Romai degot. Tas ir brīdis, kad jāatmet ikdienišķais agnosticisms un jāmēģina rerum cognoscere causas.[2] Ja jūsu lidmašīnai gadās neliela kļūme, to var salabot kāds prasmīgs cilvēks. Bet, ja tā ir nopietni bojāta, vajadzēs no kādas koledžas vai laboratorijas izvilkt vecu, izklaidīgu profesoru ar sirmiem, izspūrušiem matiem, lai analizētu nelaimes cēloni. Jo sarežģītāks būs bojājums, jo sirmāks un izklaidīgāks teorētiķis būs nepieciešams, lai ar to tiktu galā; un dažos ekstrēmos gadījumos, lai pateiktu, kas par vainu, nepalīdzēs neviens cits, kā tikai cilvēks (visdrīzāk, jucis), kurš izgudroja šo lidojošo kuģi.

“Efektivitāte”, protams, ir nelietderīga tā paša iemesla dēļ, kāpēc ir nelietderīgi spēcīgi vīrieši, gribasspēks un pārcilvēki. Tas ir, tā ir nelietderīga tāpēc, ka pievēršas darbībām tikai pēc tam, kad tās jau ir paveiktas. Tā nepiedāvā nekādu filozofiju par notikumiem, pirms tie ir notikuši; tādēļ tai trūkst spējas izdarīt izvēli. Darbība var būt veiksmīga vai neveiksmīga tikai tad, kad tā ir pabeigta; ja tā ir tikai jāsāk, tad tai, abstrakti skatoties, jābūt pareizai vai nepareizai. Nav tādas lietas kā uzvarētāja atbalstīšana; jo, kamēr viņš tiek atbalstīts, viņš vēl nav uzvarējis. Nav tādas lietas kā cīnīšanās uzvarētāju pusē; cilvēki cīnās, lai noskaidrotu, kura ir uzvarētāju puse. Ja kāda operācija ir notikusi, tad tā ir bijusi efektīva. Ja kāds cilvēks ir nogalināts, tad slepkavība ir izdevusies. Tropu saule tikpat efektīvi padara cilvēkus slinkus, kā Lankašīras brigadieris – enerģiskus. Meterlinks tikpat efektīvi piepilda cilvēkus ar dīvainiem garīgiem satricinājumiem, kā “Crosse&Blackwell” viņus piepilda ar ievārījumu. Bet viss ir atkarīgs no tā, ar ko jūs gribētu, lai jūs piepilda. Lords Rouzberijs, būdams moderns skeptiķis, droši vien dod priekšroku garīgiem satricinājumiem. Es, būdams kristietis tradicionālists, dodu priekšroku ievārījumam. Taču kā viens, tā otrs ir efektīvi, ja ir bijuši iedarbīgi; un neefektīvi, pirms nav iedarbojušies.

Cilvēks, kurš lielu nozīmi piešķir panākumiem, droši vien ir pats nogurdinošākais sentimentālists; jo viņam vienmēr jāskatās pagātnē. Ja viņam patīk tikai uzvara, viņam nākas vienmēr nokavēt uz kauju. Turpretī rīcības cilvēkam nav nekā cita kā vienīgi ideālisms. Šis skaidrais ideāls ir daudz nepieciešamāks un praktiskāks mūsu šībrīža angļu nepatikšanās nekā jebkādi tūlītēji plāni vai priekšlikumi. Jo pašreizējais haoss ir radies, pateicoties tādai kā vispārējai aizmiršanai, uz ko vispār cilvēki sākotnēji tiecās. Neviens vairs nejautā, ko viņš vēlas; visi pieprasa to, par ko domā, ka varēs dabūt. Ļaudis ātri aizmirst, ko kāds cilvēks sākumā gribēja; un veiksmīgas un enerģiskas politiskās karjeras galā viņš to ir aizmirsis arī pats. Galu galā sanāk ekstravagants otro izvēļu haoss – neoptimālo risinājumu elles loks.

Šāda nenoteiktība ne tikai liek šķēršļus jebkādai varonīgai nelokāmību, bet arī traucē reāliem praktiskiem kompromisiem. Ir iespējams atrast vidu starp diviem punktiem tikai tad, ja šie punkti paliek uz vietas. Mēs varam panākt vienošanos starp diviem strīdniekiem, kuri abi nevar iegūt to, ko vēlas, bet nevaram atrast, ja tie pat nepasaka, ko vēlas. Restorāna pārzinis daudz labprātāk gribētu, lai katrs klients skaidri formulē savu pasūtījumu, pat ja tas būtu sautēts ibiss vai vārīts zilonis, nekā lai klienti sēdētu, atspieduši galvu rokās un iegrimuši aritmētiskos aprēķinos, cik daudz ēdiena šajā restorānā pieejams. Gandrīz visi mēs esam cietuši no noteikta veida lēdijām, kuras ar savu perverso nesavtīgumu sagādā vairāk nepatikšanu nekā savtīgās; kuras teju vai pieprasa pašu negaršīgāko ēdienu un karo par sliktāko sēdvietu. Gandrīz visi mēs esam bijuši viesībās vai piedalījušies ekspedīcijās, kas ir pilnas ar šo kaitinošo pašaizliedzības kņadu.

Mūsu praktiskie politiķi, kuru motīvi ir daudz zemiskāki par minēto apbrīnas vērto sieviešu motīviem, uztur tādu pašu apjukuma stāvokli, nemitīgi sējot šaubas par savām patiesajām prasībām. Nekas tik ļoti netraucē panākt vienošanos, kā mazo padošanos ķēde. Mūs no visām pusēm mulsina politiķi, kuri atbalsta sekulāro izglītību, bet uzskata, ka strādāt tās labā ir bezcerīgi; kuri vēlas dažu lietu pilnīgu aizliegumu, bet ir pārliecināti, ka to nevajadzētu pieprasīt; kuri nožēlo obligāto izglītību, bet rezignēti turpina to atbalstīt; vai kuri vēlas zemniekiem īpašumtiesības un tāpēc balso par kaut ko citu. Tas ir šis apstulbinātais un tizlais oportūnisms, kas traucē pilnīgi visam.

Ja mūsu valstsvīri būtu vizionāri, viņi varētu kaut ko praktiski paveikt. Ja mēs prasītu kaut ko abstraktu, mēs varētu saņemt kaut ko konkrētu. Taču šobrīd ir ne tikai neiespējami iegūt to, ko vēlas, nav pat iespējams iegūt kādu tā daļu, jo neviens to nespēj skaidri iezīmēt uz kartes. Skaidrais un pat nepiekāpīgais tonis, kas savulaik raksturoja kaulēšanos, ir pilnībā izzudis. Mēs aizmirstam, ka vārds “vienošanās” cita starpā ietver stingro un skanīgo “vienošanu”.[3] Mērenība nav aptuvens jēdziens; tā ir tikpat noteikta kā pilnīgums. Punkts pa vidu starp diviem ir tikpat noteikts kā galējais punkts. Ja pirāts man liek iet pa dēli, būtu veltīgi no manas puses viņam kā veselā saprāta kompromisu piedāvāt noiet tikai prātīgu attālumu. Jo mēs ar pirātu neesam vienisprātis tieši par prātīgo attālumu. Ir viena debišķīga matemātiska sekundes desmitdaļa, kurā dēlis sasveras. Mans prātīgais attālums beidzas tieši pirms šī mirkļa; pirāta prātīgais attālums sākas tūlīt pēc tā. Bet pats punkts ir tikpat noteikts kā jebkura ģeometriska diagramma; un tikpat abstrakts kā ikviena teoloģiska dogma. [..]

Dažiem cilvēkiem nepatīk vārds “dogma”. Par laimi, viņi ir brīvi un viņiem ir alternatīva. Cilvēka prātā ir divas un tikai divas lietas – dogma un aizspriedums. Viduslaiki bija racionalitātes laikmets, tas ir, doktrīnas laikmets. Mūsu laikmets labākajā gadījumā ir poēzijas laikmets, tas ir, aizsprieduma laikmets. Doktrīna ir noteikts punkts; aizspriedums ir virziens. Ka vērsi drīkst ēst, bet cilvēku nedrīkst ēst – tā ir doktrīna. Savukārt, ka no jebkā ir jāēd pēc iespējas mazāk – tas ir aizspriedums; dažkārt to dēvē arī par ideālu.

Virziens vienmēr ir daudz fantasmagoriskāks par plānu. Es labprātāk gribētu pašu arhaiskāko karti ceļam uz Braitonu nekā vispārēju ieteikumu griezties pa kreisi. Taisnām līnijām, kas nav paralēlas, galu galā ir jāsastopas, bet līknes var locīties mūžīgi. Mīlētāju pāris varētu staigāt gar Francijas un Vācijas robežu, viens vienā pusē, otrs otrā, ja vien viņiem netiktu aplinkus piekodināts turēties vienam no otra pa gabalu. Un tā ir tiešām patiesa līdzība par mūsu modernās aptuvenības ietekmi, kas cilvēkus šķir un pazaudē gluži kā miglā.

Nepavisam nav tiesa, ka ticība vieno cilvēkus. Nē, cilvēkus vieno atšķirīga ticība – ja vien šī atšķirība ir skaidra. Tā ir robeža, kas vieno. Daudzi augstsirdīgi musulmaņi un bruņinieciski krustneši savulaik droši vien bija daudz tuvāki (jo abi bija dogmatiķi) nekā divi agnostiķi bezpajumtnieki Kempbela kunga kapelas solā. “Es saku, ka Dievs ir viens,” un “Es saku, ka Dievs ir viens, bet arī trīs,” – tāds ir labas, kašķīgas un vīrišķīgas draudzības sākums.

Taču mūsu laikmets šīs ticības apliecības mīl pārvērst tendencēs. Mūsu laikmets liktu trinitāristam sekot daudzskaitlībai kā tādai (jo tāds esot viņa “temperaments”), un vēlāk viņš parādītos ar trīssimt trīsdesmit trīs Trīsvienības personām. Vienlaikus musulmani tas pārvērstu par monistu – kas nozīmē šaušalīgu intelektuālu lejupslīdi. Tas piespiestu šo iepriekš veselo cilvēku ne tikai atzīt, ka ir viens Dievs, bet arī atzīt, ka nav nekā cita. Kad abi būtu pietiekami ilgi sekojuši sava degungala rādītajam virzienam (kā Edvarda Līra dzejolī par Dongu ar spīdošo degunu), viņi vēlreiz parādītos uz skatuves: kristietis tad būtu kļuvis par politeistu, bet musulmanis – par panegoistu; abi būtu gandrīz plānprātīgi un daudz mazāk spējīgi saprasties nekā iepriekš.

Tieši tāpat ir arī ar politiku. Mūsu politiskā aptuvenība cilvēkus šķeļ, tā viņus nesaliedē. Skaidrā laikā cilvēki ir gatavi iet gar bezdibeņa malu, taču miglā viņi no tās turēsies vairāku jūdžu attālumā. Tātad torijs var pietuvoties pašai sociālisma bezdibeņa malai, ja viņš zina, kas ir sociālisms. Bet, ja viņam pasaka, ka sociālisms ir gars, cildena atmosfēra, cēla, nenoteikta tendence, tad viņš turēsies no tās pa gabalu un rīkosies pilnīgi pareizi. Pret apgalvojumu var vērsties ar argumentu, taču pret tendenci var izturēties tikai ar veselīgu neiecietību. Man stāstīja, ka japāņu cīņas metode esot nevis pēkšņi izdarīt spiedienu, bet gan pēkšņi piekāpties. Tas ir viens no daudzajiem iemesliem, kāpēc man nepatīk japāņu civilizācija. Izmantot padošanos kā ieroci – lūk, tas iemieso pašu ļaunāko Austrumu garu.

Bet pilnīgi droši nav spēka, ar kuru būtu tik grūti cīnīties, kā spēks, kuru ir viegli sakaut. Tas ir spēks, kurš vienmēr padodas un pēc tam atgriežas. Tāds ir lielā bezpersoniskā aizsprieduma spēks, kas tik daudzās jomās pārņēmis moderno pasauli. Pret to nav nekādu citu ieroču, kā vien dzelžains un nelokāms veselais saprāts un apņemšanās nesekot modes tendencēm un izvairīties inficēties ar slimībām.

Atlasīja un no angļu valodas tulkoja Agnese Irbe.

[1]Swan of Avon – Viljama Šekspīra apzīmējums.

[2] “Izzināt lietu cēloņus”, latīņu val.

[3] Angļu vārdu spēli nav iespējams tieši pārnest: “We forget that the word “compromise” contains, among other things, the rigid and ringing word “promise.”.”

Preses apskats 4

Paula Koškina, “Arvien neatklāj Oleņivkā nogalināto ukraiņu identitātes. Par neziņu stāsta “Azov”karavīra dzīvesbiedre”, LSM.LV, 31.07.2022.: https://www.lsm.lv/raksts/zinas/arzemes/arvien-neatklaj-olenivka-nogalinato-ukrainu-identitates-par-nezinu-stasta-azov-karavira-dzivesbiedre.a467495/

“Prezidents Zelenskis viņiem teica, ka viņiem jādodas gūstā, lai glābtu pēc iespējas vairāk dzīvību. Jo Mariupole, kā jūs zināt, bija ielenkta 87 dienas, un viņiem nebija pietiekami daudz krājumu un ieroču, pārtikas un ūdens. Kad viņi atstāja “Azovstaļ”, viņiem un mums tika apsolīts, ka Sarkanais Krusts un ANO būs trešā puse šajā situācijā un viņi visu kontrolēs, ka viņi nodrošinās normālus apstākļus karagūstekņiem,” norādīja Darja Cikunova.

Azoviešu karagūstekņu brutālā nokaušana parāda ne tikai kārtējo starptautisko organizāciju izgāšanos ar tukšu solījumu došanu: viens no skandalozākajiem salīdzinoši nesenās pagātnes gadījumiem bija ANO Miera uzturēšanas spēku bezzobainās garantijas, kuras noveda vismaz pie 8372 Srebreņicas bosniešu noslepkavošanas.[1] Šķiet, daudzas starptautisko organizāciju grūtības rodas no tā, ka nav īsti skaidrs to politiskais statuss. Tās izplata nepārprotami politiska rakstura paziņojumus, nosodījumus, apņemšanās, turklāt bieži vien atrodoties pārvalstiskā vai ārpusvalstiskā pozīcijā, taču vienmēr izrādās, ka šīs organizācijas neieņem nekādu pozīciju “virs” valstīm, jo tām nav nekādu spaidu līdzekļu, lai liktu valstīm paklausīt vai pakļauties. Ja valstis vismaz formāli atskaitās to pilsoņiem un valstu vara plešas pār noteiktu teritoriju – proti, šai varai ir ģeogrāfiskas un tiesiskas robežas –, tad pārnacionālās organizācijas pastāv un darbojas vienreizējā bezatbildības un bezrobežu zonā. Nav tādas lietas kā “pasaules pilsoņi”, kuri ieceltu dažādu starptautisko organizāciju valdes. Līdz ar to nav skaidrs, kurš varētu šo organizāciju darboņus saukt pie atbildības nolaidības gadījumā. Ja demokrātiskās valstīs patvaļīgu vai neizdarīgu valdību pilsoņi var “atlaist”, tad kā lai atlaiž nolaidīgu starptautisko organizāciju, kas runā it kā “starptautiskās sabiedrības” vārdā?

Tas gan netraucē šīm organizācijām dot solījumus un garantijas “starptautiskās sabiedrības” vārdā, tā solījumiem piešķirot universālu bezrobežu raksturu. Taču vārdiem un to nozīmēm ir ļoti konkrētas robežas un mērs, kas uzkrītoši bieži kļūst nepieejams starptautisko organizāciju profesionālajai ierēdniecībai.

Tomēr azoviešus Oļeņivkā nogalināja ne tikai veltīgi solījumi. Šis ir viens no uzskatāmiem gadījumiem, kad cilvēkus burtiski nogalināja meli jeb tīši izplatīta nepatiesība. Cēloniskā ķēde ir skaidra: a) ukraiņu brīvprātīgie nodibina veiksmīgu un kaujasspējīgu pašaizsardzības vienību; b) agresorvalstij Krievijai šī vienība ļoti nepatīk, tāpēc tā uzsāk starptautisku nomelnošanas kampaņu, tīši izmantojot kārtējo retoriski pārslogoto un semantiskās robežas sen zaudējušo vārdu “nacisti” vai “neonacisti”; c) dažādi Rietumu žurnālisti un politiķi, nereti kultūrkaru reibumā un savu valstu iekšpolitisko cīņu karstgalvības iespaidā, šim Krievijas stāstam notic un to izplata (arī Latvijā)[2]; d) stratēģiski svarīgā punktā dislocētā ukraiņu brīvprātīgo vienība “Azov” nesaņem pietiekamu bruņojumu no ASV vai Lielbritānijas, jo nedrīkst taču dot ieročus “nacistiem”; e) pēc garām un varonīgām cīņām, pārsvarā iztiekot saviem spēkiem, azovieši padodas gūstā, vismaz formāli paļaujoties uz Ukrainas valdības, dažādu starptautisko organizāciju un Ukrainas sabiedroto drošības garantijām; f) gūstā nonākušie azovieši tiek spīdzināti un saspridzināti.

Pēdējos mēnešos daudz un dažādi iztirzāta “Azov” pulka likteņa saistība ar Krievijas informācijas kara metodēm.[3] Taču viens ir skaidrs – nav puspatiesību, ir tikai patiesība un meli. Azovieši ir piedzīvojuši savu bēdīgo likteni lielā mērā tāpēc, ka pārāk daudzi rietumnieki vēlējās noticēt apzināti izplatītām nepatiesībām par “Azov”. Starp šiem bezatbildīgajiem rietumniekiem ierindojami arī latvieši no “Re:Baltica”, uz kuru rokām vēl ilgi būs azoviešu asinis. Vārdi nogalina. It īpaši melu vārdi. 8. bauslis nav izšķīdināms relatīvismā, tas ir viennozīmīgs un nepārprotams: “Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāku.” Starptautiskās ierēdniecības veltīgie solījumi un dažādu žurnālistu sistemātiskie meli ir iespējami tikai tādā sociālajā klimatā, kur pret vārdiem attiecas ļoti vieglprātīgi un bezatbildīgi; kur par nekrietnu apiešanos ar vārdiem vairs neprasa taisnīgu norēķinu. Iespējams, šī valodiskā bezatbildība un izkliedētās vārdu nozīmes jau ir sasniegušas tik smagu pakāpi, ka ir jāizraksta rūgtas zāles, kas izteiktas senā kristīgo tradicionālistu principā: “Error non habet ius”[4].

Cristopher Lane, “A Decisive Blow to the Serotonin Hypothesis of Depression”, Psychology Today, 19.07.2022.: https://www.psychologytoday.com/intl/blog/side-effects/202207/decisive-blow-the-serotonin-hypothesis-depression

Monkrīfs paziņojumā presei skaidroja: “Pacientiem nevajadzētu stāstīt, ka depresiju izraisa zems serotonīna līmenis vai ķīmiska nelīdzsvarotība, un viņiem nevajadzētu likt domāt, ka antidepresanti iedarbojas uz šīm hipotētiskajām un nepierādītajām novirzēm. Īpaši maldinoša ir doma, ka antidepresanti darbojas tāpat kā insulīns diabēta gadījumā. Mēs nesaprotam, kā tieši antidepresanti iedarbojas uz smadzenēm, un šāda veida dezinformācijas sniegšana cilvēkiem neļauj viņiem pieņemt pamatotu lēmumu, vai lietot antidepresantus vai ne. (..) Antidepresantu lietošana visā pasaulē ir sasniegusi epidēmijas apmērus un joprojām pieaug, īpaši jauniešu vidū. Daudzi cilvēki, kas tos lieto, cieš no blakusparādībām un abstinences problēmām, kas var būt patiešām smagas un novājinošas. Galvenais šīs situācijas virzītājspēks ir maldīgais uzskats, ka depresiju izraisa ķīmiskā līdzsvara traucējumi. Pēdējais laiks informēt sabiedrību, ka šis uzskats nav zinātniski pamatots.

Citiem vārdiem sakot, jaunais pētījums ir tikai kārtējais empīriskais apstiprinājums senajai Platona un Aristotela tēzei, ka dvēsele jeb mentālie stāvokļi nav reducējami uz bioķīmiskiem procesiem smadzenēs. Tā būtu kategoriju jaukšana. Klasiski drīzāk ir otrādi: dvēsele “apdvēseļo” jeb iedzīvina miesu, dvēsele miesai kā potencialitātei piešķir “formu” jeb aktualizē to – miesa darbojas dvēseles labad, nevis miesa un smadzeņu bioķīmiskie procesi būtu uzskatāmi par dvēseles darbīgo cēloni. Veselais saprāts un tagad arī pieredze skaidri liecina: ne vienmēr grūtsirdības vai nomāktības pamats meklējams “nepareizā smadzeņu ķīmijā”.

Kā norādīts arī minētajā pētījumā, reizēm cilvēks kļūst īpaši nomākts emocionāli satricinošu notikumu rezultātā. Un ir tikai normāli, ka cilvēks reizēm sēro un skumst, jā, pat tik ļoti, ka dienām nevar iziet uz ielas. Protams, sērām vai bēdām ir sava vieta un laiks, un sava dabiskā gaita, kas nedrīkst pārņemt visu dzīvi. Piemēram, viduslaikos melanholiju tiecās uzskatīt par grēku un nepateicību pret Dievu. Taču nevar prasīt, lai cilvēks kā mašīna vienmēr sekotu pieaugošas performances principam, ko skumjas dažubrīd var traucēt. Dabu nevar aizdzīt ar mēsludakšu, tā vienmēr steidz atpakaļ iekšā – tā savulaik teica Horācijs. Un skumjas, no cilvēka būtības dziļumiem izrietošās neremdināmas ilgas (pēc jēgas, patiesības, skaistuma, piepildījuma, labā, miera) nevar aizdzīt, apēdot nomierinošu, anestezējošu tableti.

Ir jāpriecājas, ka dažādas Rietumu modes tendences līdz Latvijai nereti nonāk ar gandrīz desmit, ja ne vairāk, gadu novēlošanos. Dažādu mentālo traucējumu pašdiagnostikas vilnis un pieugošā prasība nodrošināt valsts apmaksātus antidepresantus ir šāds gadījums. Gadu no gada sekojot pasaules “laimīgāko” valstu reitingiem, nevar nepamanīt, ka ierasti “laimīgākās” valstis – Skandināvijas valstis, Kanāda, Austrālija u. tml. – vienlaikus ir zemes ar lielāko antidepresantu industrijas noietu.[5] Kā tad sanāk? Šo valstu iedzīvotāji ir laimīgi vai tomēr nav? Kur pastāv pieprasījums, tur ir arī piedāvājums. Par dažādiem laimīguma un labklājības kritērijiem joprojām lauž šķēpus, taču izskatās, ka pašās attīstītākajās pasaules valstīs ir grūtības ar vienu no senākajām laimes definīcijām. Aristotelam laime nozīmēja dzīvot, rīkoties un attīstīties saskaņā ar tikumu – sekojot tam, kas ir specifiski labi tieši cilvēkam kā saprātīgam dzīvniekam, kurš ar prātu valda pār savām kaislībām. Cilvēka izcilība un tādējādi laime slēpjas pareizā prāta lietojumā. Acīmredzot, valstīs ar pieaugošu antidepresantu lietošanu pamatā valda nelaimīgums un nemiers, kas izriet no iekāru un kaislību neapvaldītas kundzības par cilvēka saprātu. Skandināvijas materiālā labklājība un sociālā nodrošinātība apvienojumā ar neapvaldītu dziņu un iekāru dzīvi burtiski nomāc dvēseli. Taču, kā jau sen uzsvēra Augustīns, mūsu sirdis nemierīgi dzenās pēc dažādām kārībām un kaislībām, tās ir neremdināmas un bez sāta, bez pilnības, tik ilgi, kamēr savu mieru nerod Tajā, kurš dvēseli ir radījis un ir apdvēseļojis miesu.

Inda Cehanoviča, “Latvijas brūnaļai šogad jau 100!”, Zemgale, Nr. 83. (8370), 19.07.2022.:

Tagad, kad mēs darbojamies pie Latvijas Brūnās šķirnes genofonda ganāmpulka veidošanas jau teju deviņus gadus, joprojām ir daudz nianšu, kuru izkopšanā vēl jāstrādā. Piemēram, ne visām mūsu brūnaļām ir to priekštecēm raksturīgie ieapaļie ragi, kas atgādina vainadziņu. Daļa gotiņu ir ar gaišāku apmatojumu un augumā prāvākas nekā to sences, kuru parametrus reģistrēja 1922. gadā, kas liecina, ka tām ir dāņu slaucamo govju šķirņu asiņu piejaukums. [LLU Mācību un pētījumu saimniecībai] “Vecaucei” dotais uzdevums ir sarežģīts un grūts. Diemžēl, bet nevar noliegt, ka “Holšteinas” govis dod divas, pat trīs reizes vairāk piena nekā Latvijas brūnās. Jā, brūnaļas ir pieticīgākas par savām radiniecēm, kūtī aizņem mazāk vietas un apēd mazāk barības, bet tomēr to patērē. Rezultātā melnraibās ar savu lielo izslaukumu zemniekam tik un tā ir finansiāli izdevīgākas.

Pietiek tikai nedaudz ieskatīties Latvijas novadu avīžu izdevumos un reportāžās, lai uzzinātu vairāk, nekā pavadot gadus vidusmēra Rietumu universitātē. Tā no parastas reportāžas par Latvijas brūnaļas simtgadi mēs uzzinām būtiskus iebildumus pret šobrīd universitātēs valdošo nominālismu un sociālo konstrukcionismu, kā arī uzzinām par postu, ko modernā globalizētā uz peļņas kāpinājumu vērstā industriālā lauksaimniecība nodara vietējām rūpīgi koptajām saimniekošanas tradīcijām. Lasītāji būs pamanījuši, ka mūsdienu Latvijas publicistikā jau kādu brīdi ir samērā populāri atmaskot dažādas pretinieka argumentācijas kļūdas, tā demonstrējot prasmi “kritiskajā domāšanā”. Latvijas bezgalīgajās diskusijās par nacionālo jautājumu samērā iecienīts paņēmiens ir norādīt uz pretinieka lietoto “Tas nav īsts skots!” (angliski “No true Scotsman”) argumentācijas kļūdu. Kritiskais domātājs un kļūdu atspēkotājs automātiski pieņem, ka kaut kas tāds kā “īsts skots” nemaz neeksistē, jo visticamāk viņš vai viņa darbojas tās pašas paradigmas ietvaros, kas apgalvo, ka nav tādas “īstas ģimenes” vai “īsta skaistuma” vai “īsta trīsstūra”, jo pasaule taču ir tik dažāda un pilna ar tikai atšķirīgiem īpatņiem – desmitiem tūkstošu dažādu skotu nokrāsām vai paveidiem, kas neļauj izdarīt tālejošus secinājumus par “skotiskumu” vai “āboliskumu”, vai “trīsstūrību” kā tādu. Taču šie kritiskās domāšanas censoņi nav sastapušies ar Latvijas govju audzētājiem un selekcionāriem, kuri pavisam noteikti zina, kas ir īsta un patiesa Latvijas brūnā govs un kuri var uzskaitīt visas raksturīgās pazīmes, kas vienu govi padara par pilnīgāku Latvijas brūnaļas esences pārstāvi, savukārt citu par nepilnīgāku vai defektīvāku.

Bet, ja ir iespējama īsta, patiesa Latvijas brūnā, tad kāpēc lai nebūtu iespējams īsts skots, īsts latvietis, īsts alnis un patiess Lapzemes tundrā lēkšojošs ziemeļbriedis? Tiesa, kā 19. gs. vidū konstatēja Kārlis Markss, kapitālisms, peļņas gūšanas un konkurences princips, kā arī naudas ekonomika un jebkādu attiecību izteikšana ekonomiska darījuma veidolā tiecas “izšķīdināt” visas robežas un padarīt relatīvu visu, kas ir stingrs, ciets, konkrēts, apveltīts ar noteiktām aprisēm un skaidru definīciju. Šāda komercializācijas liga tagad ir piemeklējusi arī Latvijas brūno govi, par ko ziņo, ka Latvijā palikuši tikai 2000 šīs šķirnes pārstāvju. Skaidrs ir tas, ka izdevīguma un lielākas peļņas princips jebkurā gadījumā nevar atcelt to, kas ir Latvijas brūnaļas būtība, tās esence. Būtība nav pārdodama un naudas vai maiņas fluiditātes ceļā sociāli pārkonstruējama. Pat ja Latvijas brūnā kā šķirne kādreiz izmirs, tās skaidri nosakāmā esence tik un tā paliks spēkā. Ja cilvēki šo būtību aizmirsīs, tad to vismaz zinās un atcerēsies Dievs.

Viktors Orbāns, “Tā ir lielā vēsturiskā cīņa, kurā mēs cīnāmies, – demogrāfija, migrācija un dzimumu līdztiesība”, 27.07.2022.:https://m.pietiek.com/raksti/viktors_orbans_ta_ir_liela_vesturiska_cina,_kura_mes_cinamies,_-_demografija,_migracija_un_dzimumu_lidztiesiba/

Pirmais un vissvarīgākais izaicinājums, dārgie draugi, joprojām ir iedzīvotāju skaits jeb demogrāfija. Fakts ir tāds, ka joprojām ir daudz vairāk bēru nekā kristību. Vienalga, vai mums tas patīk vai ne, pasaules tautas var iedalīt divās grupās: tās, kas spēj bioloģiski uzturēt savu skaitu, un tās, kas nespēj, un tieši šai grupai piederam mēs. Mūsu situācija ir uzlabojusies, bet nav noticis pavērsiens. Tā ir visa alfa un omega: ja nenotiks pavērsiens, agrāk vai vēlāk mūs izspiedīs no Ungārijas un mūs izspiedīs no Karpatu baseina.

Orbāna uzskati un apgalvojumi par Krievijas agresijas karu ir morāli neattaisnojami. Taču ir vērts pievērst uzmanību faktam, ka nesenajā “skandalozajā” runā Orbāns godīgi atzīst, ka daudzu pasaules konservatīvo slavētā Ungārijas demogrāfijas politika joprojām nenes gaidītos augļus. Par spīti visam! Piemēram, 2015. gadā Ungārijas valdība uzsāka programmu, kas subsidē mājokļa kredītus pāriem, kuriem ir trīs bērni. Pēc tam parādījās saistītās programmas, kas subsidēja izglītību, auto iegādi, mājokļu renovāciju un citus izdevumus. Pēc tam tika ieviesta ienākumu nodokļa programma: sievietes, kurām ir četri vai vairāk bērni, tika atbrīvotas no ienākuma nodokļa. Pavisam nesen tika ieviests “bērnu aizdevums” apmēram 30 000 eiro vērtībā, kam pāri var pieteikties pēc laulības noslēgšanas un kas tiek dzēsts pa daļām, kad viņiem piedzimst bērni. Tāpat Ungārijā ir valdības tieši izsniegtās naudas programma, kas ģimenēm sniedz hipotekāro palīdzību par katru bērnu. Pavisam nesen Ungārija nacionalizēja auglības klīnikas, lai padarītu tās lētākas un veicinātu dzimstību un lai nodrošinātu, ka tās ievēro katoļu ticību, ko atbalsta Ungārijas konstitūcija.

Taču ir arī labas ziņas. Šķiet, ka jaunākais Ungārijas bērnu politikas papildinājums tomēr darbojas. Sākot ar 2019. gadu, ungāru jaunlaulātie, kas ir jaunāki par noteiktu vecumu un bez bērniem, var pieteikties aizdevumam ar ļoti subsidētu procentu likmi un atliktiem maksājumiem. Tiklīdz pārim piedzimst bērni, daļa aizdevuma tiek dzēsta, līdz ar to, ja desmit gadu laikā pārim piedzimst trīs bērni, viņi saņem apmēram 35 000 eiro lielu naudas dotāciju bez jebkādiem nosacījumiem (izņemot, protams, bērnu piedzimšanu). Deviņus mēnešus pēc šīs programmas ieviešanas Ungārijā dzimstība strauji pieauga, un visā Covid perioda globālās dzimstības sarukuma laikā Ungārijā dzimstība ir saglabājusies līmenī, kāds bija pirms Covid, vai pat augstāka, kas ir ārkārtīgi rets sasniegums.

Ir vēl viena joma, kurā Ungārija ir guvusi ievērojamus panākumus, – laulības. Laikā no 1977. līdz 2018. gadam Ungārijā laulību līmenis bija zemāks par Austrumeiropas vidējo rādītāju. Taču, sākot ar 2013. gadu, laulību līmenis sāka pieaugt – sākumā lēni, pēc tam strauji, ar milzīgiem lēcieniem 2015. un 2019. gadā. Tā kā lielākā daļa Ungārijas bērnu pabalstu bija dāsnāki precētiem vecākiem (vai dažos gadījumos tikai tiem) un tā kā pāra ģimenes stāvokļa maiņa ir lētāka nekā vecāku statusa maiņa, viena no Ungārijas dzimstības veicināšanas politikas lielākajām sekām ir vienkārši lielāks noslēgto laulību skaits, kas turklāt tiek noslēgtas jaunākā vecumā un ir stabilākas. Ungārijā vidējais pirmās laulības noslēgšanas vecums šobrīd ir aptuveni tāds pats kā 2012. gadā, lai gan lielākajā daļā pārējās Eiropas valstu laulību vecums ir palielinājies. Un, lai gan laulības jaunākos gados bieži beidzas ar šķiršanos, Ungārijā šķiršanās rādītāji ir strauji samazinājušies, dažos rādītājos kopš 2012. gada samazinoties pat par 40 %. Šīs izmaiņas nav pat attāli pielīdzināmas notiekošajam citās tuvējās valstīs.

Tomēr pat ar visiem šiem demogrāfiskās politikas sasniegumiem Orbāns, tāpat kā eksperti,[6] atzīst, ka bērniem vajadzētu būt vairāk. Ko darīt? Zīmīgas norādes sniedz Gruzijas piemērs. Pasaulē lielākais neseno laiku dzimstības pieaugums ir rezultāts reliģiskai kampaņai, ko veicinājusi Gruzijas valdība pēc 2008. gada Krievijas iebrukuma un tā izraisītā nacionālā pacēluma. Dzimstība Gruzijā pieauga no aptuveni 1,5 bērniem uz sievieti līdz 2,2. Šobrīd tas joprojām turas vidēji divu bērnu līmenī. Tāpat Gruzijā mazāk bērnu dzimst neprecētām mātēm un ir samazinājusies emigrācija. Tautā iemīļotais Gruzijas Pareizticīgās baznīcas Patriarhs Īlija II 2008. gadā uzsāka masveida kristības. Lai mudinātu gruzīnus veidot daudzbērnu ģimenes, viņš apsolīja personīgi kristīt un kļūt par krusttēvu katram trešajam un nākamajam laulātu pareizticīgu pāru bērnam. Kopš patriarhs uzsāka masveida kristības, ir kristīti vairāk nekā 33 000 mazuļu, kas ir gandrīz seši procenti no kopējā Gruzijā dzimušo bērnu skaita šajā laika posmā.[7]

Sākot ar 2013. gadu, Gruzija ir īstenojusi arī virkni finansiālu iniciatīvu dzimstības veicināšanai. Apmaksāts bērna kopšanas atvaļinājums tika pagarināts no 126 līdz 183 dienām un neapmaksāts atvaļinājums – no 477 līdz 730 dienām. Tāpat valdība palielināja vienreizējo pabalstu par bērna piedzimšanu no aptuveni 250 līdz 400 eiro un palielināja pabalstu par ceturto bērnu līdz gandrīz 800 eiro. 2014. gadā Gruzijas valdība uzsāka vēl vienu programmu, piedāvājot vecākiem ar trīs vai vairāk bērniem mazapdzīvotajos reģionos piešķirt 850 eiro ikgadēju maksājumu.

Rādās, ka patriarha kristības un dotā svētība ir bijis daudz ietekmīgāks dzimstības veicināšanas darbīgais cēlonis – vismaz saskaņā ar statistikas datiem. Kāds pētnieks secina: “Subsīdiju ietekme ir ievērojami mazāka nekā ietekme, kas novērota saistībā ar Īlijas II kristību piedāvājumu, un, protams, subsīdiju cena ir daudz, daudz augstāka, jo šīs programmas Gruzijai izmaksā ievērojamu budžeta daļu [..]. Bērnu pabalstiem ir zināma ietekme, bet ne tik liela kā iemīļotu reliģisko līderu iedrošinājumam.”[8]

Latvijas dzimstības politikas veidotājiem atliek vien ieklausīties viedajos Sālamana vārdos 127. psalmā:

“Ja Tas Kungs namu neuzceļ, tad darbojas velti, kas gar to strādā. Ja Tas Kungs pilsētu neapsargā, tad velti sargs nomodā. Ir velti, ka jūs agri ceļaties un vēlu paliekat nomodā un ēdat savu maizi ar rūpēm; saviem mīļajiem Viņš to bagāti dod miegā. Lūk, bērni ir Tā Kunga dāvana, un bērnu svētība mums ir Viņa atlīdzība. Jaunības spēkā dzemdinātie dēli ir kā bultas stipra vīra rokā. Svētīgs ir tas vīrs, kas ar tām pildījis savu bultu maksti. Tie nepaliks kaunā, kad tiem jāsastopas vārtos ar saviem ienaidniekiem.”

[1] Skat. https://www.hrw.org/legacy/summaries/s.bosnia9510.html ; iesaku noskatīties godalgoto 2020. gada bosniešu filmu “Quo Vadis, Aida?” , kas Srebreņicas slaktiņu apskata tieši no starptautisko organizāciju disfunkcijas puses.

[2]https://rebaltica.lv/2019/12/ka-na-biedri-draudzejas-ar-ukrainas-galeji-labejiem/

[3] Ukraiņu pētnieks Antons Šehovcovs atspēko dažādus ar “Azov” saistītos mītus: https://euromaidanpress.com/2022/04/02/how-the-west-enabled-genocide-in-mariupol-with-its-misguided-azov-obsession/ ; skat. arī https://neatkariga.nra.lv/izpete/378049-lieta-par-azov-nomelnosanu-vel-nav-pabeigta

[4] No latīņu valodas: “Maldiem nav tiesību.”

[5]https://civio.es/medicamentalia/2021/04/30/antidepressant-use-in-europe-continues-to-break-records/ ; https://www.statista.com/statistics/283072/antidepressant-consumption-in-selected-countries/

[6]https://www.nationalreview.com/magazine/2022/04/04/hungarys-demographic-failure/

[7]https://eurasianet.org/georgias-baby-boom-and-the-union-of-church-and-birthrate

[8]https://ifstudies.org/blog/in-georgia-a-religiously-inspired-baby-boom

Zeme un debesis, un otrādi. 3. daļa

Raksta pirmā un otrā daļa lasāmas: https://telos.lv/zeme-debesis-otradi-1 un https://telos.lv/zeme-debesis-otradi-2.

Imago Dei

Nav brīnums, ka seno israēļu attieksme pret zemes īpašumu lielās līnijās raksturota tāpat kā jebkur citur senajā pasaulē, Ēģiptē vai Divupē: visur tie, kam ir, atrodas hierarhiski augstākā pozīcijā nekā tie, kam nav. Visur vienā pusē ir valdnieki, augstmaņi, bagātie zemes īpašnieki un viņus apkalpojošā ierēdņu armija, bet otrā ir vergi, zemnieki un bezzemnieki, kam nepieder nekas. Pēdējiem atliek vien paļauties uz kungu žēlastību, jo tiesības rīkoties ar zemi un mantu ir tiem, kuriem pieder kaut kas vērtīgs. Taisnības labad gan jāsaka, ka par strādniekiem rūpējās, jo citādi nebūtu, kas laukus apstrādā. Šādi spēles noteikumi bija visos senajos Tuvajos Austrumos un ne tikai. Likumus rakstīja tie, kuriem bija īpašums un vara; likumiem bija jābūt tādiem, kas bagātos apkalpo un turpina uzturēt sistēmu. Savukārt vergi, nabagi un bezzemnieki tādā ainavā vienkārši “neeksistēja” un viņiem nebija ne mazāko iespēju mainīt savu stāvokli; vertikālā mobilitāte neeksistēja.

Taču viena lieta ir vides rekonstrukcija, ar ko nodarbojas Vecās derības sociālais lasījums, bet pavisam cita – teksts, kas ir mūsu rīcībā. Vecā derība nav rakstīta no kungu pozīcijām. Kungu pozīciju tā apraksta, bet neaizstāv. Šajā sakarībā jāmin viena nozīmīga Vecās derības teksta īpatnība, kas atklājas stāstā par cilvēka radīšanu (1. Mozus 1:26 un 2:7). No šodienas perspektīvas raugoties, šie pāris panti ir sākums Bībeles un vēlāk Baznīcas antropoloģijai jeb mācībai par cilvēku kā tādu un cilvēku viņa attiecībās ar Dievu. Bībeles valodā cilvēka rašanās ir Dieva veikta cilvēka radīšana “pēc Sava tēla un līdzības” (latīņu valodā: imago Dei). Te arī slēpjas Vecās derības teksta unikalitāte. Gan senajā Divupē, gan Ēģiptē par “dieva līdzību” varēja uzskatīt tikai valdnieku vai kādu augstmani, ķēniņu vai varoni, puscilvēku–pusdievu. Nevienā gadījumā nebija iespējams Dievlīdzību pierakstīt kaut kādam Nīlas grāvracim vai zikurāta ķieģeļu cepējam, kura dzīvība bija pīšļu vērtībā. Tātad, stāstot par cilvēka radīšanu, Vecā derība lieto “ķēnišķo valodu”: Dievlīdzības nesējs ir ikviens cilvēks neatkarīgi no sociālā stāvokļa un vietas hierarhijā, nevis tikai augstmanis vai valdnieks.[1]

Nostāšanās ikviena cilvēka Dievlīdzības pusē ir Vecās derības praviešu pozīcija, un šis koncepts iedibināja noturīgu tradīciju. Tas nav tikai mūsdienu ekseģētu atklājums, rokoties ķīļrakstu un papirusu kaudzēs; tā ir stabila tēze. Amerikāņu pētnieks V. Brugemans, kurš savos izteicienos ir ļoti uzmanīgs, apgalvo, ka šī pozīcija bija drosmīga – tik ļoti, ka to var saukt par destabilizējošu. Tā musina uz sociāliem nemieriem, uz dumpi pret pastāvošo kārtību; tā draud ar nepatikšanām. No Dievlīdzības tēzes izriet, ka nekāda tālaika sabiedriskā kārtība nav Dieva dota; tā ir iztēlota, safabricēta un uzspiesta vienas kārtas sazvērestība sava labuma vairošanai uz citu rēķina.[2]

Tomēr, lai gan bagātos un nabagos, augstāko un zemāko kārtu šķīra gluži kā bezdibenis, kuru Vecā derība skaidri fiksē, viņi bija saistīti kā vienas sistēmas elementi, kuri viens bez otra nevarēja pastāvēt. Ne tikai tāpēc, ka zemnieki hierarhijas apakšā ražoja pārtiku, kuru ēda kungi. Mozus likums, atšķirībā no pārējiem Tuvo Austrumu likumiem, ir rakstīts ar nolūku uzturēt godprātīgu attieksmi pret nabagiem. Te ir kāds noslēpums, kas nav atminams tās pašas sociāli ekonomiskās sistēmas ietvaros, kurā šī plaisa pastāv. Pagaidām, runājot par Veco derību, secināsim, ka Mozus likums centās līdz zināmai robežai savaldīt un iegrožot bagātnieku patvaļu.

Zīmīgi, ka šo senebreju Rakstiem būtiski atšķirīgo uzsvaru Eiropas juristi vēlāk lika pamatā t. s. dabīgo tiesību teorijai.[3] Tā katrā ziņā bija opozīcija, drosmīga sacelšanās pret valdošo konjunktūru, tā ir stāvēšana straumē.

Zīmīgi arī, ka Mozus bauslība uzsvēra likuma varas realizāciju tieši tajos morālās dzīves aspektos, kuros valsts pārvaldei nebija nekādu instrumentu, kā kungu mantkārību savaldīt (tāpēc t. s. Dekalogā ir likumi “tev nebūs zagt, iekārot, apmelot” utt.). Vēl skaļāk tas izskan, kad no morāles pārslēdzamies uz sociālo taisnīgumu: “Neviena atraitne un neviens bārenis lai netiek apspiests. Ja tu tos apspiedīsi, tad tie kliegdami kliegs uz Mani, un Es uzklausīšu viņu saucienus” (2. Moz. 22:22). Šeit jau redzamas Vecās derības morālā imperatīva konkrētās sekas. Tāpēc droši var teikt, ka Bībelei raksturīgajai attieksmei pret īpašumu galvenais ir kopīgā labuma, labklājības un ilgtspējas resurss – citiem vārdiem sakot, cilvēka vērtību nosaka nevis manta, kas viņam pieder (kā “pagāniem”), bet tas, kādu attieksmi cilvēks pret viņam piederošo mantu izrāda. Bibliskās likumdošanas pamats ir nevis mantas daudzums, bet turīgā īpašnieka attieksme gan pret to, kas viņam pieder (un to, ko viņš ar šo mantu dara), gan pret tiem, kuriem nekādas mantas nav. Tas ir sabiedrības locekļu līdzatbildības un solidaritātes kritērijs. Bagātnieku tiesības tiek definētas ciešā korelācijā ar tiem, kuriem nekā nav, jo ikvienam cilvēkam, kas nes sevī Dievlīdzību, viņa dabīgās tiesības nav atņemamas un tās aizsargā Visaugstākā Autoritāte.

Taisnības imperatīvs

Līdz ar to būtiski mainās bibliskā diskursa ass. Tā vairs negrozās ap to, kā vairot un pārvaldīt īpašumu, bet gan, kā modelēt sabiedrību, kuras locekļus vieno nevis kārtas sazvērestība, bet nepieciešamība savaldīt tos, kuriem īpašums ir galvenais viņu nozīmes un varas pamats. Kā savaldīt, Ē. Fromma vārdiem runājot, “pieaugušo, infantilo zīdaini, kuram visu laiku vajag knupi, ko zīst”. Bībeles naratīva centrā pieņemas spēkā jautājums par cieņu, atbildību un arī līdzcietību pret pazemoto un cietēju. Tas, kā jau teicu, noved pie ciniski augstprātīgo un netaisni ieņemto sabiedrisko institūciju kritikas.

Bībeles pamatteksts, kas raksturo kritisko attieksmi pret mantīgajiem, protams, ir Iziešana no Ēģiptes jeb Exodus (2.–5. Mozus). Šis teksts satur kopā Veco un Jauno derību kā mugurkauls cilvēka ķermeni. Ap šo sižetu kārtojas praktiski visi Vecās un Jaunās derības galvenie notikumi. Iziešana ir paradigmatisks notikums. Ne velti pie tā apelējuši gan visu krāsu un kārtu anarhisti, kuriem Bībeles piesaukšana likusies svarīga, gan tie sociālo utopiju sacerētāji, kurus varētu ietvert kopīgā jēdzienā “atbrīvošanas teoloģija”.[4] Šajā naratīvā Jahve ir vergu atbrīvotājs. Viņš nostājas to pusē, kuri atrodas sabiedrības hierarhijas pašā apakšā, – tie ir israēļu vergi Ēģiptē –, un noslīcina jūrā tos, kuriem šajā zemē, šķiet, piederēja viss: zeme, vergi, piramīdas, sfinksas, sievietes un zelts. Vakardienas vergi izgāja cauri Niedru jūrai sausām kājām, bet ēģiptiešu greznie kararati noslīka ar visiem bruņu zirgiem. Tas nebija etnisks konflikts (šādu vispārinājumu nevarētu izdarīt), tas bija sociāls konflikts, jo šajā stāstā pēc būtības tiek risināts jautājums par vareno attieksmi pret beztiesīgajiem vergiem. Dieva iejaukšanās notikumu gaitā ir dinamiska. Mūsu acu priekšā notiek apvērsums: tas, kurš bija bagāts, nokrita zemē un noslīka smirdīgās dūņās, bet tas, kurš bija nabags, ieguva brīvību un devās uz zemi, kur “piens un medus tek”. Kā rāda, piemēram, 82. psalms, šī ir Bībeles caurviju tēma: “Spriediet tiesu nabagam un bāriem, gādājiet taisnību vārgajiem un trūcīgajiem! Glābiet mazos ļaudis un nabagus, atsvabiniet viņus no bezdievju rokas!” (Ps. 82:3-4 u. c.)

Autora skatījumā Jahves būtība atklājas spējā iejaukties un mainīt vēsturi. Jahve ir Dievs, kurš valda pār vēsturi. Sociālā lasījuma valodā tas nozīmē, ka attieksme pret privātīpašumu tiek pārskatīta atšķirīgi no pagāniem Ēģiptē un Divupē. Israēļiem privātīpašums nav personas nozīmīguma kritērijs – tas nav viņu zīdāmais knupis. Eksaltēta sajūsma par mantu tiek nomainīta ar ironiju, pat sarkasmu (līdzīgi Ēdenes dārzā pirmie cilvēki, kuri gribēja būt “kā Dievs”, ieraudzīja savu apkaunojošo kailumu). Lasītājs tiek sagatavots atziņai, ka mantas sadale nedrīkst būt atkarīga no iesēšanās siltajā ķeizara krēslā, jo tajā noskatās visuredzošā Jahves acs. Viņš savukārt alkst pēc taisnības, jo Viņš “ir taisnīgs Dievs un Savu godu citam neatdod” (Joz. 24:19 u. c.). Viņš panāk savu gribu pat cilvēkiem nesaprotamā, brīnumainā veidā. Šāds naratīvs ikvienā sociāli aktīvā kontekstā skan intriģējoši un valdošajai kārtai pagalam neērti. Jebkurā gadījumā tajā ir kritiskas opozīcijas potenciāls.

Nav nejaušība, ka tas izlasāms arī Jaunās derības sākumā, Dieva Dēla Piedzimšanas pasludinājumā, kad eņģelis Gabriēls uzrunā Jaunavu Mariju. Jaunā derība nāk ar Kristus Apsolījuma piepildīšanos, jo tauta, kas “staigā tumsībā, ieraudzīs spožu gaismu” (Jes. 9:1). Tā, eņģelis saka: “Viņš darījis varenus darbus ar Savu elkoni un izklīdinājis tos, kas ir lieli savā sirdsprātā. Viņš varenos nogāzis no augstiem troņiem un paaugstinājis zemos. Izsalkušo Viņš pildījis ar labumiem, un bagātos Viņš atstājis tukšus.” (Lk. 1:51-53.) Alternatīvas tiek sakārtotas krasā kontrastā, ko kāpina darbības vārdi: “izklīdinājis”, “nogāzis”, “atstājis tukšus” – un “paaugstinājis”, “pildījis ar labumiem”. Šī alternatīva vijas cauri visai Kristus sludināšanai. Atcerēsimies kaut vai solidaritātes imperatīvu Mateja ev. 25:45: “Patiesi Es jums saku: ko jūs neesat darījuši vienam no šiem vismazākajiem, to jūs arīdzan Man neesat darījuši.”

Padzīšana un zemes meklēšana

Visām Vecās derības kaislībām ap zemi ir viens paradoksāls kopsaucējs. Zeme gan ir tā, kas “mums pieder” – bet arī “mēs piederam zemei”. It kā zeme ir inerts objekts, tomēr Vecās derības autora skatījumā zeme nepastāv pati par sevi; aiz zemes vēl ir tiesības to apdzīvot, un šīs tiesības piešķir Dievs. Svētajā karā, par ko stāstīju iepriekš, šīs tiesības tika izcīnītas ar zobenu, bet jautājums paliek: vai tiesības apdzīvot zemi kaut ko būtisku nozīmē arī dvēseles glābšanai? Tā ir asiņainā stāsta otrā puse. Jo var taču būt, ka dvēseles glābšana nemaz nav saistīta ar zemi, ar saimnieka apziņu, ar piederību “senču mantojumam”, ar atbildību, ar ekoteoloģiju un galu galā visas planētas ilgtspēju? Citējot Rakstus, kristieši provokatīvi mēdz teikt: “Mūsu piederība ir debesīs, jo ir teikts, ka zeme satīsies kā ritulis un sadegs, un ko tad?… Vai tad glābšana tiešām ir saistīta ar zemes lietām?” Un vēl: kur īsti meklēt sākumu morālei un ētikai, ja ne no attieksmes pret zemi? Varbūt zemes tiesības un debesu valstības tiesības ir cieši saistītas?

Lai man nepārmestu uzmācīgu moralizēšanu, vēlreiz atgādināšu par lūzumu Vecās derības naratīva attieksmē pret zemi. Vispirms līdz 1. Mozus grāmatas 11. nodaļai tiek stāstīts par cilvēka “ielikšanu” dārzā (zemē) un izdzīšanu no tās. Tur pirmie cilvēki Ādams un Ieva, pēc viņiem slepkava Kains un viņa upuris Ābels, Noa un pirmo cilvēku dzimta, visbeidzot arī Bābeles torņa celtnieki dīvainā kārtā darīja visu iespējamo, lai tiktu padzīti no savas zemes un izklīdināti pa pasauli kā “tekuļi un bēguļi” bez dzimtenes (1. Moz. 4:12). Bībeles stāsts ir centrēts ap to, kā cilvēku ļaunums, iedomība un savtīgums ierosina padzīšanu no zemes.[5] Pirmā slepkavas Kaina izmisums, šo lāstu dzirdot, bija tik liels, ka viņš lūdzās nāvi!

Otra šī naratīva daļa ir 1. Moz. 12.–50. nodaļu stāstā par pirmo patriarhu Abrahāmu un viņa dzimtu. Abrahāms, kuram arī nebija savas zemes, devās ceļā, lai savu zemi iegūtu. Viņš ir tas cilvēks, kurš neatlaidīgi centās pagriezt destruktīvo haosu pretējā virzienā. Vecās derības valodā tas ir stāsts par savas zemes meklēšanu, kuru “Dievs man parādīs”. Tādējādi šī naratīva divas puses ir padzīšana, kuras sekas ir Kaina (t. s. kainītu dzimtas) augsti tehnoloģiskās civilizācijas kosmopolītisms bez vēstures kompasa vienā pusē, un neatlaidīga savas zemes meklēšana, savas piederības zemei apliecināšana, otrā. Tāda ir Vecās derības “zemes teoloģijas” ass. Vecās derības tekstā šī ass kompakti aprakstīta 1. Moz. 4.–5. nodaļā, salīdzinot Ādama un Ievas dēlu Kaina un Seta dzimtas.

Patriarhs Abrahāms ir ne vien mūsu “ticības tēvs”, kā viņu nosauca apustulis Pāvils, bet arī Kaina lāsta izpircējs – cilvēks, kurš parādīja pasaulei, ka bez savas zemes cilvēks ir nožēlojams mankurts, cilvēks bez atmiņas. Vakardienas ekonomiskais migrants Abrahāms nonāca līdz apjautai, ka piederība savai zemei ir līdzvērtīga Dieva aicinājumam – un otrādi, tāpēc viņš devās ceļā, atsaucoties lielajam aicinājumam. Tāds skaidrojums atbilst Vecās derības stāstam par Abrahāma aicināšanu (viņu tajā laikā vēl sauca par Ābramu): “Tas Kungs sacīja uz Ābrāmu: “Izej no savas zemes, no savas cilts un no sava tēva nama uz zemi, kuru Es tev rādīšu. (..) Ābrāms izgāja, kā Tas Kungs to viņam bija sacījis. (..) Bet Ābrāms, izejot no Hāranas, bija septiņdesmit piecus gadus vecs” (1. Moz. 12:1-4). Paplašinot interpretāciju, cilvēka dzīve norit starp zemes zaudēšanu un cenšanos to atgūt, starp sakņu atciršanu un iesakņošanos vēlreiz. Šo dialektiku nav lieki uzsvērt arī mūsdienās. Tā atgādina par Sprīdīti, kurš devās meklēt laimi svešumā un atgriezās mājās – nevis kā dotās, bet paša atrastās un izprastās; starp pazaudēto dzimteni un neatlaidīgo ticības cīņu, lai varētu tajā atgriezties un dusēt pie tēviem. Atsaukšanās aicinājumam atspoguļo biblisko izpratni par personības tapšanas procesu, un vienlaikus tā ir radikāla attieksmes maiņa pret īpašumu un mantu, kas nav un nevar būt personības pamats.

Šāds Vecās derības naratīva izklāsts lasītāju, iespējams, noskaņo uz domām, ka dvēseles glābšana ir kas tāds, kam obligāti jābūt saistītam ar dzimtenes apziņu un ar senčiem; un lasītājs nebūs kļūdījies. Laika izteiksmē zeme, senči, vēsture var šķist pagātne, kas attur no virzīšanās uz priekšu, bet kavēkļi, kā zināms, draud ar stagnāciju un garīgu nāvi. Turpretī Jaunā derība māca, ka “ticība ir stipra paļaušanās uz to, kas cerams” (Ebr. 11:1), tātad uz nākotni, un ticība ir pestīšanas ķīla. Šī nākotne sauc un aicina, tā liek kritiski izturēties pret sasniegto un pārkāpt pāri savam nespēkam. To apzinoties, pazīstamais Vecās derības izpētes klasiķis Gerhards fon Rads raksta, ka Abrahāma aicināšana 1. Moz. 12:1 iezīmē radikālu intereses zaudēšanu par vēsturi: “Tas Kungs sacīja uz Ābrāmu: “Izej no savas zemes, no savas cilts un no sava tēva nama uz zemi, kuru Es tev rādīšu [nākotnes izteiksmē]”.[6] Dieva pavēle viennozīmīgi izrāva Abrahāmu no pagātnes un iecēla viņu jaunā vēsturē, kas fokusēta uz nezināmā iegūšanu nākotnē. Citiem vārdiem sakot, Abrahāma personības centrs tika pārcelts uz zemi, kurp viņš dodas.[7] Paradoksālā kārtā personības centrs ir ārpus cilvēka.

Tas, izrādās, ir gan grūtību, gan jaunrades un atklājumiem bagāts ceļš. Tā ir jauna vēstures izpratne – ne vairs tā, kas māca skatīties atpakaļ. Gluži kā Vēstulē ebrejiem: “Šeit mums nav paliekamas pilsētas, bet mēs meklējam nākamo” (Ebr. 13:14). Tā ir apgrieztā perspektīva, kas tālumā esošo rāda daudz lielāku par to, kas atrodas tepat deguna galā. Debesis ir augstākas un tīrākas par desu deguna galā. Atšķirībā no lineārās perspektīvas apgrieztajā perspektīvā visas taisnās līnijas, visi ceļojuma vektori krustojas nevis kaut kur tālumā, bet pašā cilvēkā. Šie jautājumi savukārt ir kristīgās askētiskās uzmanības lokā, bet ceļa metafora ir Zaudētās Paradīzes Atgūšana. Iespējams, pati spēcīgākā cilvēka garīgās dzīves metafora ir Redzējums, ko pierakstījis ap. Jānis: “Es redzēju jaunas debesis un jaunu zemi, jo pirmā debess un pirmā zeme bija zudusi, un jūras vairs nav” (Jņ. atkl. 21:1). Ar atziņu, ka “viss ir tapis jauns” (2. Kor. 5:17), sākas Debesu Valstības iegūšanas vēsture, un, atšķirībā no Bābeles torņa, šajā ceļā notiek nevis izkaisīšanās, bet savākšanās. Zemes naratīvs Jaunajā derībā kulminē ar atsaukšanos Dieva Aicinājumam.

Manta sirdī

Attieksme pret zemi, tāpat kā pret mantu vispār, strauji mainījās Baznīcas tradīcijā jau pirmajos gadsimtos. Vispirms manta tika uzskatīta par personas svarīguma rādītāju, bet līdz ar Kristus Evaņģēliju sākās mantas un īpašuma noraidījums. Noslēdzot šo eseju, piedāvāju nelielu ieskatu viena no patristikas agrīnajiem domātājiem sv. Aleksandrijas Klēmenta (apm. 150–apm. 215) homīlijā (sprediķī, uzrunā) “Kurš no bagātniekiem var tikt pestīts?”[8] Homīlijā analizēts Evaņģēlija stāsts par Jēzus sarunu ar bagāto jaunekli (Mk. 10:17:31, Mt. 19:16-30, Lk. 18:18-30). Bagātais jauneklis, izpildījis visus bauslības priekšrakstus, vērsās pie Jēzus ar jautājumu, kas viņam vēl būtu jādara, lai iemantotu debesu valstību (t. i., tādu zemi, kādu dzinās atrast Abrahāms). Acīmredzot pat pēc visu Mozus likumu izpildīšanas (pat pieņemot, ka tas ir iespējams) viņam nebija gandarījuma, ka viņš ieguvis apsolīto.

Šis teksts Evaņģēlijos ir viens no radikālākajiem, kas saistīts ar attieksmi pret mantu un tās vērtību. Jēzus, redzēdams viņa apmulsumu un nevēlēšanos atteikties, saka: “Vieglāk ir kamielim izlīst caur adatas aci, nekā bagātam ieiet debesu valstībā.” Klēmenta interpretācija tikusi apstrīdēta,[9] līdz pat viedoklim, ka viņš varētu būt izmainījis teksta nozīmi, jo: “Kas viņam lika novērsties un aiziet no Skolotāja, aizmirst savu lūgumu, atmest cerību, dzīvību, ko viņš vēl nupat tik dedzīgi meklēja? – Pārdod savu mantu! – Un ko tas nozīmē? [Jēzus] viņam neliek, kā daži domā, atteikties no visa, kas viņam pieder, bet izmēzt no savas dvēseles visu, kas liek pieķerties mantai, atteikties no sajūsmināšanās par to, atbrīvoties no patoloģiskas kaislības uz mantu, no raizēm, kas ir cilvēka esamības ērkšķi, kuri saēd dzīvības sēklas.” Askētiskais ideāls, atteikšanās no mantas uz zemes, “kur kodes un rūsa to maitā un zagļi zog un rok”, nav izpildāms burtiski. Bet kā mantu izmēzt no savas sirds? Ko tas īsti nozīmē? Manta, izrādās, ir tikai pusbēda – daudz grūtāk ir atteikties no pieķeršanās mantai. Tāpēc Klēments, iespējams, mīkstināja askētikas radikālo prasību, lai ar savu kategoriskumu neatbaidītu turīgos kristiešus, tomēr pavēršot askēta skatienu uz to, kas notiek cilvēka dvēseles dziļumos. Daudzi, lūk, atsakās no savas mantas bez kāda ieguvuma Dieva priekšā, ja viņu apziņā saglabājas kaislība uz mantu. Kāda jēga atteikties no mantas fiziski, ja pēc atteikšanās pats vēlāk nožēlosi? Tā nav nekāda askēze, cilvēkam Dieva priekšā no tā nav nekāda labuma. Viens no izcilākajiem Baznīcas tēviem sv. Jānis Zeltamute rakstīja, ka pat nabagi var tikt pazudināti, ja viņos ir ieperinājusies skaudība un pieķeršanās bagātībai. Tu vari būt pavisam nabags, bet vienalga palikt bagāts – un otrādi.

Epiloga vietā

Zemes piederības tēma Vecajā derībā ir plaša un sazarota. Vispirms tas ir jautājums par iztiku, par pieeju ūdens avotiem un leknām ganībām, galu galā par pieeju Vidusjūrai, kur izsenis atradušās ērtas ostas tirgotāju kuģiem, kuri devās uz Ēģipti, Mazāziju, Itāliju un Grieķiju. Izraēla kā smilšu grauds starp diviem dzirnakmeņiem, Divupi un Ēģipti, ir tikusi malta un drupināta, un karu cēlonis vienmēr ir bijis tas pats – zeme un tās izdevīgais novietojums.

Taču Vecā derība laika gaitā ir apaugusi ar teoloģiskiem uzslāņojumiem, un šie uzslāņojumi ir jāskata kā daļa no dinamiska procesa. Tieši to piedāvā senā teksta sociālais lasījums. Tas ir vēstures dokuments cauri gadsimtiem. Proti, zeme ir Dieva dāvana savai izredzētajai tautai. Tiesības apdzīvot doto zemi ir atkarīgas nevis no karaspēka un bruņošanās, kā sākumā likās, bet no kalpošanas Dievam “garā un patiesībā”. Tiesības apdzīvot zemi ir tā atspere, kas Vecās derības zemes naratīvu dzen uz priekšu. Kam pieder šīs tiesības? V. Brugemans nekļūdās, rakstīdams, ka zemes jautājums ir bibliskās teoloģijas centrālā tēma.

Lai šo zemes jautājumu atrisinātu atbilstoši Bībeles garam, ir jāpatur prātā galvenā ass, ap kuru viss griežas. Izmantojot Ē. Fromma noformulēto dilemmu “būt vai krāt mantu”, redzams, ka Vecā derība virzās prom no mantas daudzuma kā cilvēka vērtības rādītāja uz tikumisku attieksmi pret īpašumu. Šī atbilde sāka skanēt Vecās derības sākuma lappusēs vispirms kā šaubas par bagātības noturību, pēc tam kā kritiska attieksme pret likumiem, kuri tikuši rakstīti bagāto interesēs.

Tas liek lasītājam atgriezties pie cilvēka radīšanas stāsta, un visa centrā ievirzās bibliskās antropoloģijas imperatīvs. Ārpus tā nav atrisināms neviens teoloģijas, t. sk. zemes jautājums. Atšķirībā no citu Tuvo Austrumu tautu mītiem, Vecā derība stāsta, ka ikviens cilvēks ir radīts pēc Dieva tēla un līdzības. Pirmajā brīdī vienkāršā, šķiet, pat naivā tēze iegūst aizvien lielāku vērienu sociāli antropoloģiskajā perspektīvā. Ja jau pastāv augstmaņu kārtas sazvērestība, tad sabiedriskā iekārta ir cilvēkam kā Dievlīdzības nesējam naidīga. Tas ir Vecās derības praviešu sludināšanas fokuss un pamats.

Šo attieksmi pārmantoja Baznīcas Tradīcija, kuras sākums ir askētikas pirmajos gadsimtos izplatītā prasība Dieva meklētājiem atteikties no mantas: tieši tāpat kā Jēzum nebija nekā, tā arī askētiem nedrīkst piederēt nekas. Taču ne jau atteikšanās no mantas te ko atrisina, ja dvēselē saglabājas mantkārības kaislība. Meklējamā “paliekamā vieta” nav ģeogrāfisks punkts uz zemes zem saules, bet Dievlīdzība cilvēkā, kas tiek svētīta ar tiesībām apdzīvot namu. Šajā namā ir logi uz četrām debess pusēm – uz pagātni un nākotni, uz leknām ganībām un tuksnesi, un šī nama istabā ir Kristus Galds.

[1] V. P. Hamilton, The Book of Genesis, Chapters 1-11. Grand Rapids: William Eerdmans Publ. Co., 1990, pp. 135, 159.

[2] W. Brueggemann, A Social Reading of the Old Testament: Prophetic Approaches to Israel’s Communal Life. MN: Fortress Press, 1994, pp. 224–225.

[3] N. Vīksniņš, Apgaismotāji un agrārais jautājums Vidzemē. Rīga: Autora izd., 1937. Lasītājam jāatgādina, ka dabīgo tiesību teorija tika ciniski apspēlēta dzimtbūšanas atcelšanās likumā Vidzemē 1819. gadā, kad latvieši ieguva “personas brīvību”, bet tiesības uz zemi muižnieki paturēja sev. Šis jautājums ir plašāk aplūkojams, bet tas nav šī raksta uzdevums.

[4] G. A. Gutierrez, Theology of Liberation: History, Politics, and Salvation. NY: Orbis Books, 1988.

[5] G. Von Rad, Old Testament Theology, Vol. 1. NY: Harper and Brothers, 1962, pp. 154–156.

[6]Ibid., pp. 161–165.

[7] W. Brueggemann, The Land. Philadelphia: Fortress Press, 1977, p. 18.

[8] Citēts pēc izdevuma angļu valodā: Clemens of Alexandria, “Who is the Rich Man that shall be Saved?”, Ante-Nicene Fathers. MASS., Hendrickson Publ., Vol. 2, 1995, pp. 591–604.

[9] Fr. James Blomeley, “The Rich Young Ruler”: https://orthochristian.com/75838.html; D. M. King, “Widening the Eye of the Needle: The Peculiar Edition of Mark 10:17-31 in Clement of Alexandria’s Quis Dives Salvetur”, https://www.academia.edu/40130012/Widening_the_Eye_of_the_Needle_The_Peculiar_Edition_of_Mark_10_17_31_in_Clement_of_Alexandrias_Quis_Dives_Salvetur

Aborts un sievietes balss

“Romas Katoļu baznīcā sievietes balss, lai arī ieskanējusies 20. gadsimta vidū,
diemžēl joprojām netiek sadzirdēta. [..]
Sievietēm netiek dota balss, tādēļ ka vīrieši runā pārāk skaļi. [..]
Jēzus sludinātajai tuvākā mīlestībai
un kur nu vēl feminisma teoloģijai vai sievietes balsij šādā baznīcā vietas nav.”
Ilze Jansone, Rīgas Laiks, jūnijs 2022[1]

Aprīlī plašu rezonansi izraisīja Romas katoļu baznīcas arhibīskapa Zbigņeva Stankeviča teiktais kādā raidījumā, ka ikviens ieņemts bērns ir pelnījis tiesības dzīvot. Viņš to sacīja Ukrainas kara kontekstā, aizstāvot tiesības uz dzīvību arī karā notikušas izvarošanas rezultātā ieņemtiem bērniem. Savas pārdomas šajā sakarā es toreiz izklāstīju rakstā “Karš un aborts jeb krieva bērns”, kas tika publicēts šajā portālā.[2] Žurnāla Rīgas laiks jūnija numurā Ilze Jansone, Dr. theol., uz šiem pašiem arhibīskapa vārdiem reaģēja ar savu komentāru rakstā “Zbigņeva veseris”.

Atzīšos, ka šis komentārs mani ļoti samulsināja. Saprotu, ka tas bija īss un īsā tekstā ir ļoti grūti sniegt izvērstu argumentāciju saviem apgalvojumiem. Tomēr es nekādi nespēju saprast, kāpēc Ilzei Jansonei šķiet, ka: (a) nav tādu sieviešu, kas protestētu pret abortiem; (b) pret abortiem iebilst tikai Romas katoļu baznīca.

Ņemot vērā to, ka Ilze nepārprotami aizstāv mākslīgos abortus, un pieļaujot, ka savā vidē viņa komunicē tikai ar līdzīgi domājošām sievietēm, kā arī apzinoties, ka Latvijā īsti nepastāv publiska un skaļa “par dzīvību” un “par izvēli” viedokļu pretstāve (atšķirībā no ASV, latvieši ar abām pārliecībām savus viedokļus pauž diezgan atturīgi), pieņemu, ka abortu aizstāvji par protestiem, kas nenāk no katoļu baznīcas klēra, var labākajā gadījumā pat nenojaust, bet sliktākajā – neuzskatīt tos par nozīmīgiem.

Lai kā arī nebūtu, ja kāda sieviete, atsaucoties uz “rūpju ētiku”, apgalvo, ka baltie vīrieši par daudz “bāžas” sievietes ķermeniskajos procesos un neklausās sieviešu balsī, es kā sieviete aicinu nerunāt manā vārdā un nerunāt visu sieviešu vārdā. Ka tādas sievietes balsi kā Ilzes Jansones nesadzird ne tikai katoļu baznīcā, bet arī ārpus tās, šaubu nav. Taču šāda nostāja nebūt nav visu sieviešu nostāja, tāpēc runāt par sievietes balss nedzirdēšanu ir pilnīgi aplami. Es esmu sieviete, es esmu par to, ka ir jāizglīto sabiedrība, kā tiek veikti aborti un kā attīstās dzīvība sievietes klēpī. Ir jāmaina cilvēku domāšana, lai aborts sabiedrības vairākumam nešķistu pieņemams risinājums.

Kamēr Latvijā par šiem jautājumiem runā tikai ziņu portālu komentētāji, jūnijā ASV Augstākā tiesa nolēma atcelt Roe vs. Wade spriedumu,[3] kas tiesības uz abortu bija definējis kā konstitucionālas tiesības. 1973. gadā Augstākās tiesas tiesnešu sastāvā bija deviņi vīrieši, no kuriem septiņi balsoja par, bet divi – pret. 2022. gadā Augstākās tiesas sastāvā bija seši vīrieši un trīs sievietes, no kuriem par sprieduma atcelšanu balsoja pieci vīrieši un viena sieviete; pret bija divas sievietes un viens vīrietis. Turpmāk aborta juridiskais regulējums būs katras pavalsts ziņā, būtiski samazinot iespēju veikt abortu tām sievietēm, kuras dzīvo pavalstīs ar ļoti striktiem aborta ierobežojumiem.

Šis lēmums izraisīja milzīgu sabiedrības viļņošanos un atbalsojās arī Eiropā. Par šo lēmumu rakstīja ne tikai plašsaziņas līdzekļi. Eiropas Parlaments nekavējoties izstrādāja rezolūciju B-9-2022-0365, kas pieprasīja, lai Eiropas Pamattiesību hartas 7. pants tiktu papildināts ar jaunu apakšpunktu 7a: “Tiesības uz abortu. Ikvienam ir tiesības uz drošu un legālu abortu.”[4] Eiropas Parlamentā kopumā ir 705 deputāti, no kuriem apmēram viena trešdaļa izvēlējās par šo rezolūciju vispār nebalsot. Tomēr tā tika pieņemta ar 355 balsīm “par” un 155 balsīm “pret”. 38 deputāti atturējās.[5] Vienkāršojot varētu teikt, ka pēc tam, kad ASV bija nolēmusi, ka tās juridiskais ietvars būs tāds pats kā Eiropas Savienībai, Eiropas Parlaments šādu lēmumu nosodīja un pieprasīja, lai Eiropas Savienībā tiktu ieviests tāds pats juridiskais regulējums, kādu ASV tikko atcēla. Eiropas Savienība nekad iepriekš nebija atzinusi, ka aborts pieder pie pamattiesībām, kuras pienākas garantēt ikvienai dalībvalstij, ieskaitot tās, kur pieeja abortam ir ļoti ierobežota.[6]

Lasot balsošanas sarakstu, mani pārsteidza, ka iedalījums konservatīvajos un liberāļos ir diezgan neskaidrs un izplūdis. Es, protams, sagaidīju, ka kreisi noskaņotās politiskās partijas balsos “par”, bet labēji noskaņotās “pret”. Taču izrādījās, ka šajā lietā daļa labējo nobalsoja “par”, bet virkne kreiso – “pret”. Un tas ir ļoti interesants novērojums. Varētu teikt, ka jūnija mēnesī aborta jautājums bija nokaitēts līdz baltkvēlei kā ASV, tā ES. Bet Latvijā pa to laiku… Jā, Latvijā viss bija mierīgi. Tikai ziņu portāli uzbāzīgi bieži sāka publicēt dažādus abortu tēmai veltītus stāstus (vai arī es tos agrāk nebiju ievērojusi?).

Manuprāt, no notikušā var secināt vairākas lietas: (1) abortu nevar skatīt kā reliģisku jautājumu, kaut arī cilvēki, kuriem ir reliģiska pārliecība, kopumā, visticamāk, būs mazāk toleranti pret abortu nekā neticīgie; vienlaikus ir arī pretēja tendence: ir gan ticīgie, kuri iestājas “par izvēli”, un neticīgie, kuri iestājas pret, turklāt – nevis kā indivīdi, bet kā organizētas apvienības; (2) ja vīrietis izsakās pret abortu, tas nenozīmē, ka viņš izsaka kādu īpašu vīrieša viedokli, jo spilgtākās dažādu nozīmīgu “par dzīvību” kustību dibinātājas un vadītājas ir sievietes, kuras ap sevi pulcina citas sievietes;[7] (3) mūsdienu feminisms nav viendabīga kustība, kuras centrā kā pamatpīlārs būtu tiesības uz mākslīgo abortu, un ir gana daudz feministu, kas iestājās “par dzīvību”.

Tagad iztirzāšu šīs tēzes sīkāk, ņemot par piemēru dažādas organizācijas ASV, jo, kā jau sacīju, Latvijā debates par šo jautājumu notiek reti.

Pieņēmums, ka cilvēka dzīvības neaizskaramību kopš ieņemšanas brīža aizstāv tikai baznīca, ir ļoti tālu no patiesības. Cilvēks un cilvēka dzīvības vērtība nav reliģiskas dogmas. Ne visas lietas, ko sludina baznīca, ir reliģiskas. Piemēram, bauslis “Tev nebūs zagt” savā izteiksmē cēlies no reliģiska aizlieguma, bet nevienam nenāk prātā apgalvot, ka zagšanas ļaunums būtu reliģiska dogma un tāpēc to nedrīkstētu uztiept visai (neticīgajai) sabiedrībai. Tā ir norma, bez kuras ievērošanas sabiedrības normāla funkcionēšana būtu apdraudēta. Arī aborta jautājums pēc būtības ir tāds, jo tas ietekmē sabiedrību, kurā dzīvojam, tāpat kā zagšana.

Nepavisam nav tā, ka pret abortu iestātos tikai kristīgi noskaņoti cilvēki (es saku – kristīgi, jo ir reliģijas, kuras abortā nesaskata nekādu problēmu, tāpēc atkārtošos – visu diskusiju par abortiem reducēt uz reliģiskiem uzskatiem ir visai tuvredzīgi).[8] Arī ateisti, agnostiķi vai vienkārši neticīgie var iestāties pret abortiem diezgan radikālā veidā. Ir ļoti maldīgi iedomāties, ka tādu cilvēku nav.

Viena no vadošajām “par dzīvību” organizācijām ASV saucas “Sekulārā kustība par dzīvību”.[9] To dibināja Kelsija Hazarda. Mājaslapas ievadā nejaušo tīmekļa viesi sagaida teksts: “Tev nav jābūt ticīgam, lai cilvēku nogalināšanu atzītu par problēmu. Mēs priecājamies satikt aktīvistus “par dzīvību”, slepeni “par dzīvību” noskaņotus cilvēkus, cilvēkus, kuri svārstās, un ikvienu, kuru interesē sekulāri argumenti pret abortu.” Par reliģisko pārliecību viņi raksta šādi: “Lai iestātos par dzīvību, reliģija nav vajadzīga vairāk, kā iestājoties par jebkurām citām cilvēktiesībām.”

Britu publicists un ateists Kristofers Hičenss, kas par Dievu ir teicis tādas lietas, kuras es labāk neatkārtošu, pārsteidzošā kārtā arī bija pret abortu. Kad Hičensam jautāja, vai viņš atbalstītu federālu abortu aizliegumu, izņemot izvarošanas un incesta gadījumos, viņš atbildēja: “Jā, bet es gribētu redzēt kaut ko daudz plašāku – lielāka mēroga vīziju. Mums nepieciešams jauns līgums starp sabiedrību un sievieti. Progresīvs līgums, jo tas ir paredzēts nākamajai paaudzei. Es ierobežotu abortus lielākajā daļā gadījumu. Es zinu, ka vairumam sieviešu nepatīk taisnoties citam cilvēkam par savas dzīves apstākļiem. Dažas no viņam jautātu: “Kā tu iedrošinies mani kam tādam pakļaut?” Taču piedodiet, kundze, tas ir ārkārtīgi nopietns sociāls jautājums. Tas attiecas uz visiem.”[10]

Mīklaini, kāpēc ikreiz, kad kāds ieminas, ka aborts nav risinājums un ka ikviens nedzimušais bērns ir pelnījis tiesības dzīvot, pirmā atbilde, kas atskan, ir šāda: “Es nevēlos nevienu nosodīt.” Bet runāt par kaut ko nenozīmē kādu nosodīt. Hičenss ļoti pareizi norāda, ka pārmaiņas nepieciešamas visā sabiedrībā. Aborts nav sievietes privāta lieta. Aborts skar mūs visus, arī tos, kuri šādu lēmumu nekad nav pieņēmuši. Protams, ka sievietes ir ļoti atšķirīgas, viņas domā un reaģē dažādi, tāpēc negaidīta grūtniecība var izraisīt ļoti plašu reakciju spektru. Par to nav nekādu šaubu. Hičenss un Stankevičs (un es, lai nebūtu atkal tikai vīrieši) vienīgi apgalvo, ka mūsu sabiedrības attieksmi pret abortu nevar balstīt šajās individuālajās sieviešu reakcijās. Pretējā gadījumā mēs riskējam bērnu tiesību jomā atgriezties antīkās Romas vergturu sabiedrībā, kur pēc bērna piedzimšanas tēvs izlēma, ko ar bērnu darīt – pieņemt vai ne.[11] Mūsdienu progress tad nu būtu tas, ka šo lēmumu pieņem bērna māte. Fakts, ka aborts notiek grūtniecības laikā, bet romieši bērnus nogalināja pēc piedzimšanas, mani nepārliecina par šo pieeju atšķirīgumu. Romiešiem nebija medicīnisku un ķirurģisku iespēju atbrīvoties no bērna pirms tā dzimšanas.

Man patika Hičensa piemērs par jaunu līgumu starp sabiedrību un sievieti. Es šajā līgumā redzu sabiedrības apņemšanos palīdzēt sievietei uzaudzināt bērnu. Ne velti angļu valodā ir teiciens, ka nepieciešams vesels ciems, lai uzaudzinātu bērnu. Arī gribētu un gaidītu bērnu sievietei audzināt vienai nav viegls uzdevums. Kad pirms pāris gadiem Liepājā notika traģiskais gadījums ar mazo Ivanu, kurš viens pats bija braucis ar autobusu, izkāpis no tā, apmaldījies mežā un tur gājis bojā, sākās kampaņa “Svešu bērnu nav”. Tolaik pārsteidza, ka neviens pieaugušais visā šajā 5 gadus vecā zēna ceļā nebija painteresējies, kurp viņš dodas. Bet pieaugušo apkārt bija daudz: uz ielas, pieturā un autobusā.

Daudzi bērni tiek sadalīti gabalos un no metāla šālītēm izsviesti medicīniskajos atkritumos tikai tāpēc, ka pieaugušajiem, uz kuriem tas tieši neattiecas, ir vienalga. Nē, izteikties aborta jautājumā nenozīmē uzspiest savu viedokli citiem. Paust savu viedokli, paust traucējošu viedokli vēl nenozīmē to uzspiest. Arī aicināt uz pārmaiņām sabiedrībā vai pārmaiņām ierastajā uzvedībā nenozīmē uzspiest savu viedokli. Tas ir mēģinājums pārliecināt pietiekami lielu skaitu cilvēku, lai šīs pārmaiņas varētu notikt.

Runājot par pārmaiņām sabiedrībā, gribētu pieminēt arī organizāciju “Jaunā viļņa feministes”, kuru dibinājusi Destinija Herndona-Delarosa. Par savas organizācijas misiju viņa raksta: “Mēs pastāvam, lai pieprasītu tādu nākotni, kurā sievietes spētu piedalīties sabiedrībā, neupurējot savus bērnus uz “vienlīdzības” altāra. Mēs spējam kaut ko, ko nespēj vīrieši, – dāvāt šai pasaulei jaunu dzīvību. Patriarhāts sagrāba varu, pielietojot vardarbību pret vājākajiem, un mēs atsakāmies atkārtot šādu modeli. Tādam modelim nav vietas patiesi vienlīdzīgā nākotnē ikvienam cilvēku saimes loceklim.” Nezinu, vai varu pilnībā piekrist viedoklim, ka sievietes ir bijušas vīriešu apspiestas, taču man ļoti patīk šī jaunā feminisma piesargāšanās, lai no apspiestajām nekļūtu par apspiedējām.

New Wave Feminists jeb “Jaunā viļņa feministu” Facebook lapas logo.

Turklāt šīs feministes savos izteikumos ir vēl radikālākas par vairumu kristiešu, jo viņas vēlas pilnīgu abortu aizliegumu bez izņēmumiem. Viņas lieto ļoti interesantu argumentāciju, kā šāds aizliegums varētu uzlabot, nevis pasliktināt sieviešu stāvokli. Šeit piedāvāju izvilkumus no izklāsta, kā šīs grupas feministes saredz nepieciešamos uzlabojumus sabiedrībā.[12] “Aborta kā vieglākā ceļa atcelšana garantē, ka cilvēki skaļi pieprasīs labākus apstākļus sievietēm. Kāpēc lai viņi piepūlētos un skaļi protestētu, tā radot lielas galvassāpes, kamēr pastāv vienkāršs risinājums – legāls aborts? Sievietes un viņu atbalstītāji kāpinās spriedzi, lai radītu sabiedrību, kurā tiek izrādīts lielāks atbalsts un gods grūtniecēm un mātēm. Tādu sabiedrību, kura uzņemas galīgo atbildību par bērnu kvalitatīvu audzināšanu. Legālais aborts vairs nemazinās šo spriedzi gluži kā evakuācijas vārsts. Nebūs vieglāka ceļa. Šāda sociālā spriedze, visticamāk, sasniegs tādus apmērus, ka dos rezultātu. Tādu īstermiņa risinājumu kā aborts pieņemšana tikai kavē īsteno reformu veikšanu – tādu reformu kā pienācīgs maternitātes un paternitātes atvaļinājums, darba vietas saglabāšana, kvalitatīva bērnu pieskatīšana, sabiedrības atbildība par visu vecumu cilvēkiem, kā arī bērnu pieskatītāju ekonomiskais pienesums. Kamēr vien aborts būs pieņemams, sabiedrība nekad neķersies pie patiesajiem dzimumu nevienlīdzības cēloņiem.” Feministes, kuras iestājas par dzīvību, ir apvienojušās daudzās un dažādās organizācijās, bet “Jaunā viļņa feministes” man šķiet pati simpātiskākā apvienība.

New Wave Feminists dibinātāja un vadītāja Destinija Herndona-Delarosa. Uz plakāta uzraksts: “Aborts ir sieviešu apspiešanas simptoms, nevis risinājums.”

Biju plānojusi ar šo arī beigt savu apskatu par aktīvistiem, kuri nav kristieši, taču kāda publikācija mani pamudināja pieminēt arī tādus “par dzīvību” aktīvistus, kuru noraida baznīcas seksuālās morāles normas. Pastāv arī tā sauktās LGBTQ+ grupas un organizācijas, kuras iestājas “par dzīvību”, uzskatot abortu par cilvēktiesību pārkāpumu.[13] Kāds vīrietis, kurš sevi sauc par geju, vārdā Keldens Formosa, dalījās pārdomās, kāpēc viņš ir pret abortu. Šīs pārdomas būtu vērts izlasīt pilnībā,[14] taču šeit padalīšos tikai ar vienu citātu. Formosa plaši izsakās par to, kādi ir jauniešu plāni dzīvei – izglītība, karjera un, protams, izklaides. Runājot par šiem dzīves plāniem, viņš saka: “Kaut arī šāda pieeja dzīvei ir mazliet ierobežojoša, tajā ir daudz laba. [..] Tāpēc nav nekāds brīnums, ja tad, kad notiek kaut kas negaidīts, kas izjauc šos plānus, cilvēkiem ir viena un tā pati instinktīvā un baiļpilnā reakcija: tikt vaļā no traucēkļa. Atbrīvoties no tā. Izlikties, ka tā nekad nav bijis. Daudziem aborts ir veids, kā paturēt savu dzīvi ierastajās sliedēs, pieturēties pie šaurā un specifiskā priekšstata par dzīvi, pat ja tas nozīmē pārtraukt kāda cita dzīvību. Esmu gatavs atzīt par pamatotām bailes, ko rada negaidīts un negribēts aicinājums atteikties no saviem plāniem, tos būtiski mainīt. Neatkarīgi no tā, cik taisnīga būs mūsu sabiedrība, laist pasaulē bērnu, kuru negaidīji, nekad nenozīmē tikai sīkas pārmaiņas. Taču atteikšanās no saviem plāniem var būt arī dzīvības avots.”

Visbiežāk, kad piemin aborta morālo ļaunumu, tie, kas iebilst, piesauc izvarošanas, incestu, mazgadīgas grūtnieces, smagas veselības problēmas, nabadzību un invaliditāti. Kā sacīja kāds amerikāņu komentētājs, tas ir “pilns komplekts no romāna Nožēlojamie”. Lai gan šie gadījumi tiek izvirzīti priekšplānā, debatējot par abortu atļaušanu vai aizliegšanu, paliek nepamanīts, ka tā ir tikai ļoti maza daļiņa no visiem veiktajiem abortiem. Lielākā daļa notiek tikai tāpēc, ka, kā raksta Keldens Formosa, – bērns neietilpa plānos.

Bieži domāju par to, cik cilvēks ir pretrunīgs. Mums Latvijā ir pasen izveidojusies tradīcija gada nogalē īpaši godināt cilvēkus, kuri ir paveikuši citu labā kaut ko nozīmīgu. Ceremoniju sauc par “Latvijas lepnumu”. Tajā parasti var uzzināt ārkārtīgi saviļņojošus stāstus par nesavtību, uzupurēšanos, pašaizliedzību un mīlestību. Kad redzu ceremonijas apmeklētājus zālē, ļoti bieži, notiekošo vērojot, viņiem acīs ir asaras. Mēs taču gribam dzīvot sabiedrībā, kurā cilvēki ir iejūtīgi un labi cits pret citu, pat ja tas prasa pārskatīt savas dienas, gada un pat visas dzīves plānus. Ir ļoti labi nospraust dzīvē mērķus un tiekties uz tiem, bet to nevar darīt par kāda cita dzīvības cenu.

Atgriežoties pie sievietes balss nesadzirdēšanas, baidos, ka Ilzei Jansonei ir taisnība, tikai no diametrāli pretējās puses. Ja sieviete principiāli iestājas pret grūtniecības pārtraukšanu, viņai ir ļoti grūti kaut kur šo viedokli izteikt. To vienkārši nepublicē. Tas, protams, var radīt maldinošu priekšstatu, ka tādu sieviešu nav un ka arhibīskaps pauž tikai savas katoļu vīrieša domas, nevis viedokli, kuru aizstāv gan katolietes, gan ateistes, gan feministes, gan lezbietes. Mani pašu personīgi ir pārsteidzis, cik ārkārtīgi dažādi un pretišķīgi uzskati var būt sievietēm, ar kurām es varu būt vienisprātis tikai šajā vienā jautājumā: ka aborts nav risinājums nevienam un ka mēs ne savus, ne svešus bērnus neesam gatavas izmest medicīniskajos atkritumos. Varbūt sievietes, kam rūp nedzimuši bērni, runā par maz un pārāk klusi.

Meitenes, runāsim skaļāk!

P. S. Rakstā tas nekur neiederējās, bet es gribētu pievienot attēlu ar lapiņu, kuru “Jaunā viļņa feministes” dala grūtniecēm.

TEV VISS IZDOSIES.
Daudzi cilvēki tev droši vien tagad stāsta, ko tu tagad nevarēsi.
Lai viņi aizveras!
Mūsu uzdevums ir tev pateikt, ko tu spēsi.
Tu spēsi dzemdēt šo bērnu un pabeigt mācības.
Tu vari turpināt grūtniecību un būt veiksmīga.
Tu esi pietiekami stipra, lai to paveiktu.
Tu esi pietiekami stipra, lai tiktu galā arī viena pati, ja vajadzēs.
Jo tu neesi lūzere, draudzenīt.
Tev šobrīd tiek piedāvāta brīnišķīga iespēja. Tev ir iespēja kļūt par kāda varoni.
Tev ir iespēja izglābt kādam dzīvību.
Tu esi stipra. Tev nevajag abortu.
Mēs tev nerādīsim skumjus attēlus ar bēdīgām meitenēm,
kas lūkojas lietū pa logu.
Jo tā neesi tu.
Ieslēdz savu lauvenes režīmu!
Ir notikuši negaidīti s*di, un vai zini, ko tu dari?
Tu tiec ar tiem galā kā pavēlniece.
Drosme nenozīmē, ka tev nav bail.
Drosme nozīmē, ka tev ir bail, bet tu izvēlies nepadoties šīm bailēm.
Šobrīd tevī ir jauna dzīvība.
Tikai tu vari to izglābt.
Tu to varēsi, un mēs būsim ar tevi, lai palīdzētu.
ESI VARONE.
Izglāb sava bērna dzīvību.

[1] Pilns raksts pieejams https://www.rigaslaiks.lv/zurnals/komentari/zbigneva-veseris-20990

[2] Kristīne Ceļmillere, “Karš un aborts jeb krieva bērns”: https://telos.lv/kars-un-aborts-jeb-krieva-berns

[3] Šī sprieduma juridisku analīzi var lasīt Jura Rudevska rakstā divās daļās: https://telos.lv/spriedums-abortu-lieta-1 un https://telos.lv/spriedums-abortu-lieta-2.

[4] Rezolūcijas priekšlikums pilnā apjomā atrodams: https://www.europarl.europa.eu/doceo/document/B-9-2022-0365_EN.html.

[5] Ar balsojuma rezultātiem var iepazīties: https://www.europarl.europa.eu/doceo/document/PV-9-2022-07-07-RCV_FR.pdf. Balsojums par minēto rezolūciju sākas no 109. lappuses. No Latvijas “par” šo rezolūciju nobalsoja Andris Ameriks, Nils Ušakovs, Inese Vaidere, Ivars Ījabs. Pārējos mūsu deputātus sarakstā neieraudzīju, bet, iespējams, kādu palaidu garām. Jāņem vērā arī tas, ka nebalsojušo deputātu skaits bija liels.

[6] Tiesa, šī nav gluži jauna ideja. Par nepieciešamību ierakstīt tiesības uz abortu Pamattiesību hartā Francijas prezidentūras uzsākšanas runā tajā pašā Eiropas Parlamentā jau izteicās Francijas prezidents Emanuels Makrons.

[7] Turklāt vīrietim aborts var būt izdevīgāks nekā sievietei, jo tad viņam par bērnu nav jāuzņemas atbildība. Šobrīd Civilprocesa likuma 249.1 pants paredz, ka prasību par paternitātes noteikšanu var iesniegt tiesā; pakalpojums ir bez maksas, un, ja vīrietis ir bērna tēvs, viņam būs jāmaksā alimenti līdz bērna pilngadībai. Savukārt, ja uzskata, ka pret abortiem iestājas vienīgi garīdznieki, kuriem pašiem nav bērnu, tad šo viedokli varētu nemaz neņemt vērā, jo no visa vīriešu skaita pasaulē katoļu klērs veido tikai pavisam nenozīmīgu daļiņu.

[8] Tieši lasot sekulāro dzīvības aizstāvju rakstus, es uzzināju, ka jūdaismā un islāmā aborts ir pieļaujams vai netiek asi nosodīts līdz grūtniecības 40. dienai, jo šajās reliģijās uzskata, ka tik ilgi embrijam nav dvēseles. Bija visai neierasti lasīt, kā sieviete, kura sevi dēvē par ateisti un iestājās par dzīvības aizsardzību kopš ieņemšanas brīža, atspēko visādas “reliģiskas muļķības” abortu sakarā.

[9] Ar viņas lapu var iepazīties šeit: https://secularprolife.org/

[10] Šo un vēl citus Hičensa izteikumus par abortu var atrast šeit: https://www.nationalreview.com/corner/christopher-hitchens-on-abortion/ Būtu bijis interesanti dzirdēt viņa komentāru par “Ro pret Veidu” atcelšanu, taču diemžēl Hičenss devās mūžībā jau 2011. gadā.

[11] “Tēvs, paceļot bērnu rokās, apstiprināja savu lēmumu pieņemt viņu ģimenē, tad upurēja dieviem un mazulim deva vārdu. [..] Ja tēvs jaundzimušo ģimenē neuzņēma, to pameta. Tas vai nu gāja bojā, vai to uzaudzināja kāds cits. Jau “XII tabulu likumi” paredzēja nonāvēt jaunpiedzimušos, kuri piedzima vāji vai nepilnvērtīgi, turklāt tēvam bija tiesības nepieņemt ģimenē, atteikties arī no vesela bērna. Nopietni cīnīties pret bērnu nogalināšanu sāka tikai kristietība.” Andris Rubenis, Senās Romas dzīve un kultūra, Rīga: Zvaigzne ABC, 1995, 160. lpp.

[12] https://secularprolife.org/2022/07/dobbs-is-bearing-out-a-45-year-old-pro-life-feminist-theory/

[13] Pieļauju, ka Latvijā par to vispār ir zināms tik maz, ka ir vērts ieskatīties publikācijā, kuru ko pēc “Ro pret Veidu” atcelšanas šai grupai veltīja NBCNews: https://www.nbcnews.com/nbc-out/out-news/anti-abortion-lgbtq-groups-roes-reversal-human-rights-victory-rcna35716

[14]https://www.americamagazine.org/faith/2021/01/29/pro-life-homosexuality-lgbt-march-life-239844

Ir, demagogs vajag?

Ir bijusi karsta diena, un Atēnu akmeņus nesaudzīgi ir dedzinājusi saule. Tā vairs nav pārāk augstu, un Tūkidida skolnieks Zefirīns dodas uzrunāt pūli, lai iekvēlinātu tā maņas. Nevienam nezinot, viņš kaismīgi aizstāv ideju, ka demokrātijai nepieciešama elite – domātāji, kuri pateiks priekšā un vadīs. Zefirīns visai nievājoši izsakās par pūli. Tas viņam derdzas ar savu neelitārismu. Daudzus vakarus vīna kauss ir bijis rokās, daudzus vakarus žults ir vārīta. Viņš zina patiesību. Nepieciešama revolūcija, kuru vada elite. Ir tikai jāiestāsta pūlim, ka tā ir pūļa interesēs. Pūlis būs pateicīgs, nēsās Zefirīnu uz rokām, dos tam pienācīgo godu, atzīs un pieņems.

Aivars Ozoliņš 2022. gada 3. augustā publicēja rakstu,[1] kas sākas ar neviltotu prieku par parakstu vākšanas, lai rosinātu izmaiņas Satversmē, izgāšanos. Parakstu vākšanas iniciatīvu rosināja “Latvijas vīru biedrība”.[2] Iniciatīva paredzēja Satversmē precīzāk definēt, ko konkrēti sabiedrība uzskata par ģimeni un ir gatava atbalstīt kā ģimeni. Centrālā vēlēšanu komisija parakstu vākšanu atļāva, nesaskatot juridiskus šķēršļus. Parakstu vākšana sākās 2021. gada 30. jūlijā un noslēdzās 2022. gada 29. jūlijā, savācot 58 222 pilsoņu parakstus.

Tā bija bēdīga diena Latvijas demokrātijai, un par referenduma neierosināšanu nevajadzētu priecāties. Pirmkārt, referendums ir augstākā demokrātijas forma, kas ļauj par kādu jautājumu izteikties ikvienam pilsonim, paužot savu personīgo nostāju. Demokrātijai būtu tikai veselīgi, ja pilsoņi katru gadu vai katru otro gadu varētu izteikties par kādu jautājumu. Otrkārt, ne mazāk skumji ir tas, ka par iniciatīvu parakstījās vien 58 tūkstoši cilvēku. Tas liecina, ka cilvēki nav gatavi paši izlemt svarīgus jautājumus un ir gatavi tos nodot kādai šaurai elites grupai, atsakoties tiešā veidā ietekmēt valsts attīstību. Treškārt, jautājuma risināšana ir atlikta uz nezināmu laiku nākotnē, kas ļaus cilvēkiem ar pretējām nostājām vēl ilgi šo jautājumu viļāt šurpu turpu. Tāds stāvoklis tērēs sabiedrības resursus neizlemta jautājuma apspriešanai, cīņai par sabiedrisko domu. Ceturtkārt, referendums zināmā mērā atrisinātu konstitucionālo krīzi, kas ir izveidojusies starp parlamentu un Satversmes tiesu pēc sprieduma,[3] kurš radīja ierosmi iniciatīvai rīkot referendumu.

Aivars Ozoliņš raksta: “Prokremliskās internacionāles pazīšanās kods Latvijā ne tuvu nav tik aktuāls, cik to mēģina iztēlot “tradicionālo vērtību” signalizētāji.” Ģimene, kuru veido sieviete un vīrietis, un viņu bērni, nav nekāds pazīšanās kods. Tas ir normāls cilvēka stāvoklis, pilnīgi tipiska uzvedība lielākajai daļai cilvēku. Ģimene, kuras pamats ir vīrieša un sievietes laulība, ir vismaz 5 000 gadus sena, labi dokumentēta parādība.[4] Jā, reizēm pāri šķiras un viņiem neizdodas tipisko uzvedības modeli turpināt, bet tas nenozīmē, ka pāris jau sākotnēji paredzēja, ka šķirsies, vai ka šāds tipisks un normatīvs uzvedības modelis neeksistētu. Tipisku cilvēka uzvedību padarīt par Kremļa politikas objektu ir klaja demagoģija un populistiska izpatikšana homoseksuālu attiecību reģistrācijas atbalstītajiem. Vāja ideja, kas neiztur pārbaudi ar tuvāku aplūkošanu, un virspusīga saistību analīze. Tā liktu secināt, ka lielākā daļa pasaules iedzīvotāju atbalsta Kremļa politiku, novedot pie realitātei neatbilstoša, absurda sprieduma.

Aivars Ozoliņš savā rakstā apgalvo, ka konservatīvās vērtības aizstāvot niecīgs tautas mazākums. Ir taisnība, ka par iniciatīvu rīkot referendumu parakstījās aptuveni 3,77% balsstiesīgo vēlētāju (vēlētāju kopskaits ir 1 541 279, pēc Centrālās vēlēšanu komisijas datiem 2022. gada 31. maijā).[5] Aivars Ozoliņš noklusē, ka līdzīga iniciatīva, kas bija iesniegta vietnē manabalss.lv un aicināja ļaut reģistrēt homoseksuālas attiecības, savāca 23 531 parakstu jeb 1,52% balsstiesīgo vēlētāju balsu.[6] Abas šīs parakstu vākšanas kampaņas parāda aktivitāti pretēji domājošu cilvēku grupās, bet neko nepasaka par atlikušo 94,71% balsstiesīgo vēlētāju uzskatiem šajā jautājumā. Tātad tas ir tikai Aivara Ozoliņa pieņēmums, ka cilvēki, kas ir parakstījušies, pārstāv “niecīgu Latvijas tautas mazākumu”. Šādu secinājumu nevar izdarīt no parakstu vākšanas aktivitātes. Vienīgais iespējamais un godīgais secinājums ir, ka aktīvu cilvēku ir maz.

Ieskatu Latvijas iedzīvotāju viedoklī varētu sniegt reprezentatīva socioloģiskā aptauja.[7] Vienas šādas aptaujas jautājums bija: “Vai Satversmē būtu jānostiprina papildu aizsardzība un atbalsts tradicionālajai jeb dabiskai ģimenei, kuras pamatu veido māte (sieviete) un tēvs (vīrietis)”? Respondentu atbildes: jā – 56%, nē – 37%, grūti pateikt – 7%. Respondentu skaits – 645, aptaujāto iedzīvotāju vecums – no 18 līdz 74 gadiem. Aptauja veikta no 26. līdz 30. aprīlim 2021. gadā. Tātad dati ir pietiekami svaigi, un iedzīvotājiem ir skaidrs viedoklis. Vairākums neatbalstītu Aivara Ozoliņa uzskatus. Respondenti vecumā no 18–29 gadiem visvairāk nevēlas, lai Satversmē tiktu nostiprināts ģimenes jēdziens. Šī parādība būtu papildus pētāma, bet, iespējams, šo varētu skaidrot ar to, ka jaunieši vēl nav nodibinājuši savas ģimenes un īsti nesaprot, kas tas ir. Dīvaini, ka sabiedrībā zināms žurnālists nav iedziļinājies vai arī izvēlējies noklusēt šos faktus.

Aptauja prognozē, ka 56% iedzīvotāju atbalstītu ģimenes jēdziena definēšanu skaidrāk un tradicionālā izpratnē, un to nekādi nevar uzskatīt par marginālu viedokli. Tas nevar būt arī Aivara Ozoliņa iztēlotais “prokremliskās internacionāles pazīšanās kods Latvijā”, jo tad tas nozīmētu, ka jau rīt šie paši cilvēki prasītu Latvijas pievienošanu Krievijas Federācijai. Šādas tendences sabiedrībā nav novērojamas. Vienādot ģimenes jēdziena precīzākas definīcijas atbalstītājus ar Krievijas totalitārā režīma atbalstītājiem ir ļaunprātība un tīra Aivara Ozoliņa demagoģija.

Citāts no Aivara Ozoliņa raksta: “Jāuzsver, ka šai iniciatīvai maz sakara ar laulības institūtu, kas jau ir definēts Satversmē. Tās mērķis bija nevis sargāt “tradicionālu” izpratni par laulību, bet gan liegt daļai pilsoņu Satversmē garantētās tiesības.” Šeit redzama ļoti interesanta izpratne par to, kas ir margināls. 3,77 % cilvēku parakstus sauc par marginālu viedokli, “niecīgu Latvijas tautas mazākumu”. Vienlaicīgi homoseksuālas personas raksta autors uzskata par gana lielu sabiedrības daļu, kurai tiekot liegtas Satversmē garantētas tiesības. Homoseksuāli cilvēki ir 3,5–5,6 % no sabiedrības,[8]kā liecina ASV veikta aptauja. Jāatgādina, ka par partiju Jaunā Vienotība 13. Saeimas vēlēšanās nobalsoja 56 542 vēlētāju. Šī partija vada valdību. Ja ticam Aivara Ozoliņa interpretācijai par to, kas ir margināls, nākas secināt, ka marginālu vēlētāju ievēlēta partija vada mūsu valsti.

Liegt var tikai to, kas reiz bijis atļauts. Nav skaidrs, kad tieši homoseksuālu pāru reģistrācijas institūts, tiesiska pielīdzināšana ģimenei vai kaut kas “laulībai” līdzīgs Latvijas valsts pastāvēšanas laikā ir bijis juridiski atzīts. Sabiedrībai ir tiesības kaut ko atbalstīt vai neatbalstīt. Sabiedrības tiesības noteikt un uzturēt spēkā noteiktas normas loģiski izriet no tā, ka cilvēks nav pilnībā autonoma būtne; cilvēks dzīvo sabiedrībā. Jā, cilvēkiem ir individuālas tiesības un tiesības uz privāto dzīvi, taču tas nenozīmē, ka jebkurš dzīvesveids būtu legāli atzīstams, reģistrējams un aizstāvams.

Pastāv kārtība un normas, kuras sabiedrība pieprasa ievērot ikvienam indivīdam. Par dažu sabiedrības normu neievērošanu pat ir visai bargi sodi. Piemēram, noziegumus pastrādājušiem cilvēkiem tiek liegtas daudzas Satversmē garantētās tiesības. Pastāv arī normas, par kuru pārkāpumiem nesoda tik bargi – parasti iztiek ar naudas sodu vai sabiedrības nosodījumu. Tātad, lai dzīvotu sabiedrībā, cilvēkam ir jārēķinās ar kaut kādām normām, kuras parasti sauc par likumiem, bet normas var būt arī nerakstītas un var nebūt fiksētas dokumentos. Līdz šim šāda norma ir bijusi izpratne par to, kas ir ģimene. Jēdziena nerakstītā, tradicionālā izpratne sabiedrībā šobrīd tiek apšaubīta, radot vajadzību to rakstiski formulēt vai vismaz noskaidrot sabiedrības viedokli. Nevar pastāvēt divas normas vai divi dažādi, pretrunīgi likumi par vienu un to pašu jautājumu, jo šāds stāvoklis rada tiesisku haosu.

Sabiedrībai ir tiesības noteikt, ko tā uzskata par ģimeni, – sevišķi, ja tiek prasīts personu individuālās izpratnes par ģimeni reģistrēt un finansiāli atbalstīt ar dažādām nodokļu atlaidēm un pabalstiem. Tā vairs nav iesaistīto indivīdu privāta lieta, ja tiek piesaistīta sabiedrība, kas pilda uzrauga, atbalstītāja un taisnīguma nodrošinātāja funkcijas. Attiecības kļūst zināmā mērā publiskas, nonākot sabiedrības interešu lokā. Tiklīdz tās tur ir nonākušas, sabiedrībai ir tiesības piemērot savas normas vai izpratni par to, kas ir vēlams. Kad attiecības ir kļuvušas publiskas, nevar vairs teikt, ka tās nekādi neietekmē sabiedrību vai uz to neattiecas, jo viss, kas ir publisks, lielākā vai mazākā mērā attiecas uz ikvienu sabiedrības locekli. Tieši referendums, par kura neizsludināšanu priecājas Aivars Ozoliņš, palīdzētu noteikt, ko sabiedrība domā un ko tā ir gatava atbalstīt un uzskatīt par ģimeni.

Aivars Ozoliņš domā: “Lai ko iniciatīvas autori stāstītu par savu “nepolitiskumu”, viņu pasākums nevainojami iederas rietumvalstu sabiedrību šķelšanas Kremļa programmā. Savu izgāšanos viņi mēģina aizbildināt ar sabiedrības lielo uzmanību Krievijas karam pret Ukrainu, taču viņu iniciatīva gribēti vai negribēti bija daļa no šī kara.”

Pirmkārt, uzskats, ka mērķis ir nešķelta sabiedrība, ir tīri kreisa, marksistiska utopija par vēlamu sabiedrības gala stāvokli. Praktiska neiespējamība. Mūsdienu liberāļi šo stāvokli sauc par iekļaujošu sabiedrību. Lai sabiedrība kļūtu pilnīgi iekļaujoša, tas praktiski nozīmētu daudzu un dažādu viedokļu likvidēšanu, vienveidīgu grupveida domāšanu, kā arī jebkādu cilvēku un viņu rīcības pieņemšanu. Tas nozīmētu arī atšķirīgu cilvēku domu pārveidi par tādām, kas atbilst šādam grupveida konsensam. Tas ir iespējams tikai ar totalitāras valsts metodēm, apspiežot pretēju viedokli, līdz cilvēki pārtrauc protestēt un ļaujas iekļaušanai. Nav saprotams, kā notiktu Krievijas agresijas atbalstītāju iekļaušana, piemēram. Tāpat nav skaidrs, kāpēc par sabiedrības šķēlējiem tiek automātiski uzskatīti tie cilvēki, kas pretojas izmaiņām sabiedrībā, nevis cilvēki, kas pieprasa veikt šīs izmaiņas.

Tipiski kreisu politiku atbalstītāji pārmet labējiem, ka tie koķetē ar autoritārisma idejām. Realizējot kreiso ideju par iekļaujošu sabiedrību, gan tieši sanāktu totalitāra valsts. Jā, homoseksuālismu atbalstoša, bet totalitāra valsts, kas apspiež visus, kas novirzās no pamata straumes. Labējā alternatīva būtu pašaizsargājoša sabiedrība. Tāda sabiedrība, kas pārstāv kopējas vērtības, ar brīvprātīgu iestāšanos un izstāšanos. Bet tā noteikti neparedzētu sabiedrībai naidīgu cilvēku iekļaušanu vai vērtību uzspiešanu tiem, kuriem nav šādu vērtību. Pašam cilvēkam būtu svarīgi saprast, vai viņa vērtības atbilst sabiedrības, kurā viņš dzīvo, vērtībām. Nenotiktu citu sabiedrību vērtību nekritiska pieņemšana. Vērtību maiņa notiktu, sabiedrībai demokrātiski balsojot, ar balsu vairākumu. Katrā ziņā būtu daudz labāk kaut ko dibināt, izmantojot kopēju izpratni un vienādas vērtības vai ļoti līdzīgas vērtības, nevis piespiežot cilvēkus pakļauties elites diktētiem, no citām sabiedrībām nākošiem sabiedrisko normu modeļiem, kas turklāt ir visai jauni. Saukt homoseksuālu personu “laulības” par Rietumu vērtību ir visai skaļš apgalvojums, jo šādas attiecības var reģistrēt ne senāk kā 10–15 gadus dažās Rietumu valstīs. Rietumeiropas vēsture ir vairāk nekā 10–15 gadus sena. Ja kaut ko definē kā Rietumu vērtību, vēsturiski tā, visdrīzāk, būtu kristīgā baznīca.

Otrkārt, absolūti nelietīgs ir Aivara Ozoliņa apgalvojums, ka parakstu vākšana kaut kādā veidā ir saistīta ar Krievijas brutālo agresijas karu Ukrainā. Parakstu vākšana tika sākta 2021. gada 30. jūlijā, bet Krievija uzbruka Ukrainai 2022. gada 24. februārī. Ja parakstu vākšana ir saistīta ar karu, tas nozīmētu, ka iniciatīvas iesniedzēji zināja, ka šāds karš sāksies. Aivara Ozoliņa apgalvojums šeit iegūst sazvērestības teorijas nokrāsas. Vēl tikai atliktu piedomāt, ka 2020. gada 12. novembrī Satversmes tiesa, pasludinot spriedumu, jau paredzēja šādu iniciatīvu un karu. Šādas saites veidošana ir žurnālista vārda necienīgs un intelektuāli negodīgs paņēmiens, jo tas, ka pasaulē pastāv vienlaicīgi divas parādības, nekādi nenozīmē, ka tām automātiski ir saistība. Nav arī saprotams, kādēļ Krievijai būtu ekskluzīvas tiesības uz izpratni, ka ģimene sastāv no sievietes un vīrieša, un viņu bērniem.

Citāts no Aivara Ozoliņa raksta: “Krievijas dome pašlaik gatavojas padarīt vēl skarbāku “netradicionālu seksuālu attiecību propagandas” likumu, bet Kremļa propagandas televīzija aizgūtnēm jūsmo par “mūsu Donalda” Trampa atgriešanos ASV politikā ar cīņu pret “genderismu” kā vienu no viņa politiskās programmas atslēgas punktiem. Savukārt Putina galvenais sabiedrotais Eiropā Viktors Orbāns jau tradicionāli izmanto homofobiju savas autoritārās valdīšanas nostiprināšanai Ungārijā.” Nav saprotams, kā Krievijas domes darbība īsti attiecas uz Latviju. Varbūt šīs ir paša Aivara Ozoliņa personiskas, iracionālas bailes. Ar “genderismu” laikam ir domāta starpdisciplināra socioloģijas apakšnozare “dzimtes studijas” (gender studies). Kādēļ šai “zinātnes” nozarei pretoties būtu apkaunojoši? Šī “zinātnes” nozare nav pārliecinoši pierādījusi, ka eksistē “dzimtes”, kas būtu atšķirīgas no cilvēka bioloģiskā dzimuma. Tas, ka sievietei patīk braukt ar motociklu, nerada nepieciešamību pēc jaunas “dzimtes”. Cilvēki, kas apgalvo, ka ir citas “dzimtes” personas, nodarbojas ar pašidentifikāciju, kurai bieži seko arī prasība nodarboties ar pašārstniecību. Sabiedrības skepse ir labi saprotama, jo nav nekāda veida, kā noteikt šīs “dzimtes” neatkarīgi no pašas personas apgalvojumiem, sevišķi gadījumos, ja persona neapgalvo, ka viņai ir dzimuma disforija, bet vienkārši netipiskāk ģērbjas vai uzvedas.

“Homofobija” – tas ir apšaubāms termins. Slimību klasifikatorā šādas fobijas nav. Piedēvēt politiskajiem pretiniekiem šādu fobiju ir lēts retorikas paņēmiens – mēģinājums uzvarēt viedokļu cīņā, neizmantojot nevienu argumentu. Kādas personas nostāja, ka nav nepieciešams reģistrēt homoseksuālas attiecības, nekādā veidā nevar tikt uzskatīta par fobiju. Drīzāk tā ir morāla un politiska pozīcija.

Citāts no raksta: “Bet mūsmāju “nacionālisti” vairs nelielās ar Orbāna pateicības vēstuli pērn jūnijā personīgi Raivim Dzintaram par atbalstu cīņā pret homoseksuāļiem, kas stiprinot Orbāna pārliecību, ka “Ungārija ir pareizajā pusē”.” Vai nebūtu godīgi pateikt, ka Nacionālā Apvienība atbalstīja Viktoru Orbānu, kad tas bija pret LGBT materiālu izplatīšanu skolās, nevis cīnījās pret homoseksuālām personām. Iespējams, ir arī kāds cits mērķis. Taču ir viens mērķis, kas ir svarīgāks par visiem pārējiem mērķiem, arī par homoseksuāļu interesēm. Šis mērķis ir bērnu labklājība, bērnu audzināšana un bērnu tiesības. Vecākiem ir tiesības tikt informētiem un izvēlēties savu bērnu izglītības saturu, līdz tie sasniedz pilngadību. Šādas tiesības garantē ANO cilvēktiesību deklarācijas 26. pants.[9] Ļoti iespējams, ka šādu vecāku varu izglītības jautājumā Aivars Ozoliņš uzskatītu par tumsonību, taču tas nemaina faktu, ka pants pastāv un garantē vecākiem tiesības izvēlēties bērna izglītības saturu. Tieši vecākiem ir šādas tiesības, nevis Eiropas Savienības birokrātiem Briselē. Šī vecāku cīņa ir taisnīga. Tāpat Nacionālās Apvienības atbalsts šajā jautājumā ir taisnīgs. Pavisam savādāk būtu, ja Nacionālā Apvienība atbalstītu Viktoru Orbānu politikā, kuru viņš šobrīd veido attiecībā pret Ukrainu un Krieviju. Ir ļoti primitīvi neapskatīt katru jautājumu individuāli un to neizvērtēt, bet samalt visu vienā putrā.

Aivars Ozoliņš noslēdz: “Šleseram, NA un ZZS politiķiem “ģimenes vērtības” ir eifēmisms ilgām pēc autoritāras un korumpētas valdīšanas. Tagad redzam, ka 96% pilsoņu viņu sapnīši nešķiet esam paraksta vērti.” Ne Šlesers, ne Nacionālā Apvienība, ne Zaļo un Zemnieku savienība nav autori “ģimenes vērtībām”. Ir pat iespējams, ka kāds no viņu biedriem sapņo par autoritāru vadonību, taču šāda cilvēka Latvijas politikā šobrīd nav. Nav tāda cilvēka, kuram sekotu liels skaits vēlētāju, atbalstot autoritāra režīma iedibināšanu. Aivars Ozoliņš jauc nacionālismu ar autoritārismu. Iespējams, apzināti. Nacionālisms ir pašpietiekams, tas var pastāvēt bez vadoņa, bez autoritārisma. Tas var būt demokrātisks šī vārda klasiskā nozīmē. Tieši šāda nacionālisma apstākļos radās Latvijas valsts. Vēl vairāk, Latvija bez nacionālisma veselīgos apmēros nepastāvēs. Kāda gan cita ideja varētu uzturēt latviešu valsti? Vai ideja, ka visi ir pelnījuši vienādu iznākumu, ir pietiekama, lai latviešiem būtu sava valsts? Vai ideja, ka ikviens var ierasties Latvijā vai darīt jebko, kas ienāk prātā? Nē, šīs idejas nav pietiekamas, lai pastāvētu Latvijas valsts.

Aivars Ozoliņš savā rakstā nodemonstrēja modernā liberālisma liekulības paraugstundu. Mēs, liberāļi, vēlamies ikvienam tādas brīvības, kādas viņš vēlas, lai vai ko tas maksātu sabiedrībai. Mēs, liberāļi, esam īpaši gatavi nerēķināties ar pašiem mazākajiem un neaizsargātākajiem sabiedrības locekļiem un esam gatavi eksperimentiem ar bērniem. Vienlaikus dažu indivīdu vēlmes pēc tiesībām pie mums ir pārākas par citu, jo ģimenes aizstāvju brīvības un pilsoniskā stāja īstenībā esot nebrīve un pat “autoritārisms”. Latvijas sabiedrības liberālā daļa skrien pakaļ ne vairāk kā 10–15 gadus vecām modēm un kopē LGBT vēlmju sarakstu, it kā tās būtu vispāratzītas tiesības ANO cilvēktiesību deklarācijā. Liberāļi vēlas ieviest izmaiņas, primitīvi veicot pārnesi no citām sabiedrībām, bez tautas mandāta un pilnīgi nedomājot par ilgtermiņa sekām.

[1]https://ir.lv/2022/08/03/izgasanas/

[2]https://pargimeni.lv/lvb/

[3]https://www.satv.tiesa.gov.lv/cases/?search%5Bnumber%5D=2019-33-01

[4]https://www.worldhistory.org/article/16/the-family-in-ancient-mesopotamia/

[5]https://www.cvk.lv/lv/velesanas/veletaju-skaits

[6]https://manabalss.lv/par-visu-gimenu-tiesisko-aizsardzibu/show

[7]https://reitingi.factum.lv/sabdoma/

[8]https://news.gallup.com/poll/329708/lgbt-identification-rises-latest-estimate.aspx

[9]https://www.un.org/en/about-us/universal-declaration-of-human-rights

Karš un tikumība

Ģenerālis Pēteris Radziņš (1880–1930)bija Krievijas armijas virsnieks, Latvijas armijas ģenerālis un komandieris, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris, vairāku vēstures un militāro grāmatu autors un kara zinību pasniedzējs. Šīs trīs esejas par karu un tikumību, rakstītas starpkaru periodā, pārpublicētas no grāmatas Ģenerāļa Pētera Valdemāra Radziņa rakstu krājums, sast. Agris Purviņš, Valmiera, 2016. Latvijā darbojas Ģenerāļa Pētera Radziņa biedrība, kura šo grāmatu arī izdevusi un kurai pateicamies par sadarbību. Radziņa esejas par Ukrainu var lasīt šeit:https://telos.lv/ukraina-baltija

Cilvēka dabiskās un nepieciešamās dziņas un viņu nozīme karā
Latvijas kareivis, Nr. 223 (2. oktobris); Nr. 225 (4. oktobris), 1929.

I

Katram normālam, fiziski un morāli veselam cilvēkam ir iedzimtas zemapziņas tieksmes uz pavairošanos (savas dzimtas turpināšanu), tāpat kā mēs to redzam dzīvnieku un stādu valstīs. Citādi tas arī nevarētu būt: ja nebūtu dziņas uz pavairošanos, tad nebūtu arī pavairošanās – nebūtu arī dzimtas turpināšanas. Ar vienu vārdu sakot – iesāktos izmiršana. Varbūt, ka ir arī bijuši tādi dzīvnieki, kuriem nav bijis pavairošanās dziņas, vai šī dziņa bijusi ļoti vāja, bet tādas dzīvnieku sugas tad arī ir izmirušas – pilnīgi nozudušas no zemes virsas. Mēs to varam redzēt kā vēsturē, tā arī tagad pie dažādām tautām. Senā Romas valsts nozuda kopā ar visu tautu, jo romieši vairs nepavairojās, un jaunas, svaigas tautas ņēma virsroku, pēc kam no jauno tautu maisījuma ar senajiem romiešiem izauga tagadējā itāļu tauta. Senajiem romiešiem no izlutinātās dzīves pakāpeniski bija samazinājusies pavairošanās dziņa. No vēstures mēs zinām, ka ļoti daudzas tautas ir nozudušas. Daļa no tām gan nozudušas tamdēļ, ka tās iekarotas un asimilētas no citām tautām, bet daudzas ir nozudušas un arī nozūd mūsu acu priekšā caur aizmirstību (Ziemeļamerikas indiāņi, Austrālijas iedzimtie). Mēs redzam, ka pie dažām Eiropas tautām nepavairojas iedzīvotāju skaits, bet pie dažām tas pieaug strauji. Tas pierāda tautas spēku vai nespēku.

Ja cilvēkā ir pavairošanās dziņa, tad, dabiski, ir arī jābūt dziņai apsargāt savu ģimeni, sevišķi savus bērnus. Šo dziņu mēs ļoti spilgti redzam visā dzīvnieku valstī. Niecīgs putniņš uzbrūk lielam sunim vai cilvēkam, ja tas tuvojas viņa ligzdai. Visi zvēri aizstāv savus bērnus pat pret daudz stiprāku zvēru. Neapšaubāmi un dabiski tas jādara arī cilvēkam. Tā kā cilvēks nedzīvo viens atsevišķi un patstāvīgi un arī nekad tā nav dzīvojis, bet vienmēr uzturas un dzīvo mazākā vai lielākā grupā (ģimene, cilts, tauta, valsts). Tā kā cilvēkam darbojas prāts, tad tam bija dabiski jāpaplašina jēdziens par bērnu aizsardzību, pārnesot šo jēdzienu uz plašu ģimeni (visiem radiniekiem), cilti, tautu un beidzot uz valsti; ja šo principu nebūs vai tie būs vāji – tad tautai un valstij jāiznīkst.

Cilvēks kā prātīgs radījums nevar ierobežoties tikai ar to, ka viņa ģimene, cilts, tauta un valsts pavairojas skaitliski: veselīga cilvēka prāts un jūtas tiecas arī uz savas ģimenes, cilts, tautas un valsts labklājības nodibināšanu un nodrošināšanu. Tā ir pilnīgi dabiska dziņa: ja cilvēka pēcnācēji un vispār ģimene dzīvos labvēlīgos apstākļos, tad tā varēs attīstīties fiziski un garīgi, varēs būt stiprāka un nodrošināt savu labklājību uz tālāko nākotni – viņas tālāka pavairošanās un vispār eksistence būs droša.

Tāpat kā vienam veselīgam cilvēkam, ciltij un tautai ir dziņa uz pavairošanos, savējo aizsardzību un viņu labklājības nodrošināšanu, tāpat šī dziņa piemīt arī citiem veselīgiem cilvēkiem, ciltīm un tautām. No šī apstākļa ir izrietējušas savstarpējās sadursmes jau aizvēsturiskos laikos – starp atsevišķiem cilvēkiem, ģimenēm, ciltīm utt. Viens grib paturēt sev izdevīgāku un plašāku medību vai zvejas rajonu, bet otrs arī pretendē uz šo pašu rajonu vai daļu no tā. Šo jautājumu pirmcilvēki izšķīra ar savstarpēju cīņu. Apvienojoties ciltīs, tautās un valstīs, šī cīņa vairs reti notika starp atsevišķiem cilvēkiem, bet tika pārnesta uz cilšu, tautu un valstu savstarpējo cīņu. Še nu varētu iebilst: Ja, pateicoties cilvēku apvienošanai lielākās savienībās, pakāpeniski nozuda cīņa starp atsevišķiem cilvēkiem un tad starp ciltīm, bet tagad ir atlikusi cīņa starp valstīm, vai arī šī cīņa starp valstīm tāpat nenozudīs, ja apvienosies valstis, ko Tautu līga tagad cer panākt? – Ar cilvēces attīstību un tehnikas progresu savstarpējā cīņa tiek pārnesta uz lielākām apvienībām, bet tam, ka savstarpējā cīņa varētu pavisam nozust, runā pretim daudzi dabas likumi.

II

Cīņa notiek visā dabā, sākot no stādu valsts. Ja mēs apskatām jaunu mežu, tad redzam, ka tas ir ļoti biezs, turpretim vecā mežā koki viens no otra atrodas uz lielāku attālumu. Kur tad ir palikuši pārējie koki? Tie ir cīņā krituši – stiprākie ir palikuši un vājākie ir nobeigušies. Ja mēs apskatām cilvēku dzīvi, tad redzam nepārtrauktu savstarpēju cīņu, kura gan netiek vesta ar ieročiem, bet ar visiem citiem slepeniem un atklātiem līdzekļiem, un šī cīņa nebūt nav mazāk šausmīga, kā atklātā cīņa ar ieročiem rokās. Jau lasot laikrakstus, mēs redzam, cik daudz cilvēki tiek ruinēti gan miesīgi, gan garīgi, gan materiāli. Neapšaubāmi pareizs ir izteiciens, ka viena cilvēka laime dibinās uz otra cilvēka nelaimi. Visur notiek sacensība, kurā viens uzvar, otrs krīt.

Pēc pasaules kara mēs redzam vēl vienu parādību – nacionālisma izcelšanu: katra tauta, kas sasniegusi attiecīgu kultūras pakāpi, cenšas nodibināt savu neatkarīgu valsti, kamdēļ pēc pasaules kara Eiropā ir vairāk neatkarīgu valstu, nekā bija pirms tam. Tautu līga gan cenšas apvienot šīs daudzās valstis, kas arī notiek, bet tikai tik tālu, cik tas saietas ar zināmas valsts (viņas nācijas) interesēm. Neviena tauta – valsts labprātīgi neiestāsies apvienībā, kura kaitē tautas interesēm.

Visus starptautiskos jautājumus izšķiršot Tautu līga miera ceļā, bet ja tas neizdotos, tad spaidu kārtā. Rodas jautājums, uz kādiem pamatiem Tautu līga izšķirs šos jautājumus. Var būt divējādi pamati. Pirmkārt, varētu pieņemt par pamatu, ka visam jāpaliek tā, kā tagad ir – neviens nedrīkst grozīt savas valsts robežas spaidu kārtā. Tas būtu viskonservatīvākais un reakcionārākais uzdevums, kāds zemeslodes vēsturē nav bijis. Tādā gadījumā izmirstošā, dzīves un attīstības nespējīgā tauta ar plašu teritoriju un lielām zemes bagātībām turpinātu turēt savās rokās ir teritoriju, ir zemes bagātības, neizmantojot tās, kamēr otra, zaļojoša, dzīves un attīstības spējīga tauta paliktu ieslēgta šaurās robežās un teritorijās un zemes bagātību trūkuma dēļ nevarētu attīstīt savas kultūras attīstības spējas. Tas nozīmētu zemes lodes tālākas attīstības aizturēšanu.

Otrs Tautu līgas izlemšanas pamats var būt tas, ka Tautu līga izlemj attīstības likuma garā, tas ir: izšķir konfliktus par labu tam, kas ir vairāk attīstības spējīgs un stāv uz augstākas kultūras pakāpes. Bet no kā Tautu līga var zināt, kāda tauta ir vairāk attīstīties spējīga? Kas varēja priekš krievu-japāņu kara pateikt, kura no abām valstīm ir vairāk attīstības spējīga un stāv uz augstākas kultūras un morāles pakāpes? Kas priekš 1912. g. varēja noteikt Turcijas iekšējo sagruvumu un priekš 1915. g. viņas atveseļošanos caur jaunturku kustību? Kas varēja noteikt priekš 1914. g. Austroungārijas patieso iekšējo vājumu un Vācijas patieso iekšējo spēku? Visi šie jautājumi pilnīgi patiesi noskaidrojās tikai karos – cīņā; tikai cīņa pierādīja, kam ir lielākas spējas uz tālāku attīstību.

Līdz šim Tautu līgai nav līdzekļu piespiest spaidu kārtā kādu nebūt valsti izpildīt Tautu līgas lēmumus. Ja arī ar laiku tādi līdzekļi rastos, tad tomēr tie būs pietiekoši tikai pret vienu nelielu valsti, bet pret valstu apvienību (pasaules karā visa Eiropa) šie līdzekļi nevar tikt pielietoti, jo viņi taču sastāvēs no abu naidīgo apvienību karaspēka. Pieņemsim, ka vienā naidīgā apvienībā atrastos Francija, Itālija un Polija, bet otrā – Anglija, Vācija un Dienvidslāvija. Kāds bruņots spēks piespiedīs naidīgās puses pieņemt Tautu līgas lēmumu, ja tas šīm valstīm ir neizdevīgs?

Cīņa ir dabas likums, cīņa ir arī cilvēka dabā, sākot no pirmcilvēka. Ja izdosies izskaust visas pirmcilvēka dziņas, tad varēs novērst arī cīņu, bet tad būs liekas arī tiesas, policija un lielākā daļa citu administrācijas orgānu, jo cilvēks vadīsies tikai no morāliskiem un ētiskiem principiem.

Morālo spēku nozīme karā
Latvijas Kareivis, Nr. 212, 213, 1929.

I

Pēc tagadējiem lielajiem sasniegumiem kara un kaujas vešanas līdzekļos, bieži vien ne tikai sabiedrībā, bet karavīru starpā ir dzirdami izteicieni, ka tagadējā karā galvenā loma piekrīt tehniskiem līdzekļiem, bet cilvēkam – karavīram piekrīt tikai otrās šķiras loma; uzvarēšot tas, kam labāki vai lielākā daudzumā tehniskie kara vešanas līdzekļi. Tāds ieskats ir pilnīgi nepareizs: kā agrāk, tā arī tagad cilvēks ir galvenais kara un kaujas elements. Ne ieroči (tehniskie līdzekļi) izšķir kaujas, bet gan šo ieroču lietotājs – cilvēks.

Agrākos karos ar vienkāršiem ieročiem karavīram vajadzēja tikai sajūsmu vai priekšnieku un biedru priekšzīmi, un tas sekmīgi varēja vest kauju, kura vilkās ļoti neilgu laiku; tagadējam karavīram bez sajūsmas ir vēl jāprot grūtos briesmu apstākļos rīkoties arī ar ļoti komplicētiem ieročiem. Pie tam kauja velkas ļoti ilgi, kamdēļ sajūsma, kura bija kaujas sākumā, pilnīgi izgaist, un karavīrs var turpināt kauju tikai tad, ja tam ir pastāvīgi morālie spēki. Ja mēs apskatīsim tehnisko līdzekļu pielietošanu, tad redzēsim, ka tā prasa vēl lielākus morālos spēkus. Aviācijas darbība jau miera laikā ir savienota ar briesmām, bet kara laikā tā prasa ārkārtīgus morālus spēkus: lidot un gaisā cīnīties ar pretinieku: neveiksme – līdzīga nāvei. Mēs zinām, ka vislielākais procents kritušo karā no visām ieroču šķirām bija aviācijā. Tālāk, ja mēs apskatām tanku darbību, tad redzam gandrīz to pašu: sēdēt tankā vai bruņumašīnā, kura no tālienes pievelk pretinieka uguni, ir daudz grūtāk, nekā atrasties uz klaja lauka, kur atsevišķais cilvēks maz redzams un kur tas var atrast paslēptuvi katrā bedrītē. [Ernsts] Jingers, redzot uz kaujas lauka tankus, izsaucās, ka tajās dzelzs kastēs viņš gan nevēlētos sēdēt. Otrādi: visi tehniskie līdzekļi no pretinieka puses nav nemaz tik briesmīgi, ja tik ir pietiekoši morālie spēki. Aviācija ar savām bumbām un ložmetējiem var maz ko panākt, ja attiecīgās ierindas piemērojas apvidum; tanki ved ļoti sliktu uguni, atrodoties kustībā, bez tam tiem grūti orientēties un tos grūti vadīt; ķīmiskie kaujas līdzekļi arī nav tik briesmīgi kā izliekas: lai tie būtu nāvīgi, tad viņu vajadzīgs ārkārtīgi daudz – vairāk nekā sprāgstvielu.

Ko līdzēs vislabākais ložmetējs, lidmašīna, lielgabals, tanks un ķīmiskie līdzekļi, ja tam cilvēkam, kas ar viņiem darbojas, pietrūks kareiviskas drošsirdības un grūtā kaujas brīdī viņš pametīs savus ieročus un lūkos paslēpties vai izvairīties no sastapšanās ar pretinieku. Lotharingus (pēc ieroču šķiras artilērists) raksta: “…kas mums visvairāk izpalīdzēja un vienmēr galu galā deva izšķiršanos mums par labu – tas bija mūsu kājnieku stiprums tuvkaujā. Un tas tā būs vienmēr. Ja arī nākotnes karš novestu tik tālu, ka katras granātu bedres ieņemšana tiktu sagatavota ar 42 cm viesuļuguni, ka šaušanas tālumi palielinātos desmitkārt un šaušanas ātrums tikpat daudz, – tomēr kauju izšķirs kājnieks tuvkaujā.” Tātad kaujas izšķiršana galu galā vienmēr atkarājas no morāliskiem spēkiem.

Ja mēs apskatam taktikas grāmatas, tad redzam, ka viss grozās ap materiālo un fizisko kara vešanas pusi, turpretim par morāliem faktoriem taktikās tiek samērā maz runāts. Tāpat arī reglamentos tikai sākumā tiek uzsvērta morālo faktoru lielā nozīme, bet tālāk tiek apskatīta materiālā un fiziskā darbības puse. Notiek tas aiz tā iemesla, ka pie miera laika apmācībām (karaspēka apmācības) nav iespējams aprēķināt morālo faktoru lielumu: kā teorētiski uz kartēm, tā arī uz lauka apmācībām ir jāpieņem, ka morālie faktori abās pusēs vienādi: morālo spēku aprēķināšana līdzinātos pilnīgi brīvai fantāzijai.

II

Arī karalaika priekšnieks un sevišķi lielākas vienības priekšnieks nav spējīgs palielināt morālos spēkus, vismaz īsā laikā un arī kara laikā morālie spēki nepadodas nekādam aprēķinam. Vadonis var īsā laikā pārgrupēt tikai skaitliskos spēkus un materiālos līdzekļus: tamdēļ, lūk, taktika apskata galvenā kārtā materiālo un fizisko kara vešanas pusi.

Kara laikā morālo spēku lielums ir padots svārstībām: tos palielina sekmes un pamazina nesekmes; tomēr vidusmērs var tikt pārgrozīts tikai ļoti lēnām un pēc ilgāka laika. Krievu korpusi, kuri 1914. g. augustā un septembrī ņēma dalību austriešu sakaušanā, bija stipri palielinājuši savus morālos spēkus, bet kad novembrī tos pārsvieda pret vāciešiem pie Lodzas, tad pēc pirmajiem vācu sitieniem viņu morālo spēku līmenis ātri noslīdēja uz leju. Morālie spēki ir ieaudzināmi miera laikā, pie kam ieaudzināšana vienīgi armijā ir nepietiekoša: morālie spēki ir jāieaudzina visā tautā.

Tagad ļoti daudz runā un raksta par morālo spēku ieaudzināšanu – par karavīru audzināšanu. Priekš pasaule kara un vēl agrāk audzināšanas jautājumi tika maz apspriesti un karaspēka dzīvē tiem netika piegriezta vērība nevienā valstī, un tomēr arī agrākajos karos karaspēks cīnījās drošsirdīgi un pašaizliedzīgi. Par iemeslu tam, ka agrāk varēja iztikt bez sevišķiem audzināšanas paņēmieniem, bet tagad nē, ir divi apstākļi. Pirmkārt, agrāk bija ilgs obligatoriskais dienesta laika, kamdēļ caur ilgo dzīvi karadienestā kareiviskās īpašības ieauga pašas no sevis; tagad dienesta laiks ļoti īss, kamdēļ ir vajadzīgi audzināšanas paņēmieni. Otrkārt – agrākos laikos nebija izplatīta antimilitāristiskā propaganda. Turpretim tagad visā tautā plašos apmēros pastāvīgi sludina antimilitārismu un šķiru naidu. Tagad bieži vien kareivis atnāk dienestā ar ieskatu, ka pret ārējo ienaidnieku nevajag karot, bet karot vajag pret “buržujiem”. Tie ir tie faktori, kamdēļ tagad ir jāpiegriež sevišķa vērība morālo spēku pacelšanai caur audzināšanu miera laikā. Es minēju, ka morālie spēki ir jāieaudzina visā tautā; armija var audzināšanu izvest tikai armijā. Bet ja audzināšana armijā iet sekmīgi, tad pamazām tā var izplatīties uz visu tautu, caur izgājušiem armijas skolu un atvaļinātiem no obligatoriskā dienesta karavīriem.

Karš un tikumība
Jaunākās ziņas, Nr. 109, 14. maijs; Nr. 110, 15. maijs; Nr. 111, 17. maijs, 1920.

Apspriežot jautājumu par karu no tikumības viedokļa, mums šis jautājums jāšķir divās daļās: par valstisko un personīgo tikumību.

Kas attiecas uz valstisko tikumību, tad še mēdz norādīt, ka karš kā tāds esot noziedzība un tātad nelikumīgs. Pacifisti (pasaules miera idejas aizstāvji) te jautā: kādēļ tad, ja viens cilvēks miera laikā nosit otru, viņš tiek nosodīts, bet kad valdība sūta tūkstošiem cilvēku, lai tie apkautu tūkstošus otras valsts piederīgos, tad tāda kaušana tiek saukta par varonību? Šādas runas ir tikai tukšas frāzes bez kādiem pamatiem. Kad viens cilvēks uzbrūk un nosit otru, tad šī slepkavība ir gluži kas cits nekā karš. Šāda slepkavība ir ne tikai viena atsevišķa cilvēka gribas izpildīšana, bet līdz ar to tāda izpildīšana, kas ir šķirta, izolēta no citu cilvēku gribas, pretīga visu citu cilvēku gribai, ieskatiem un tikumībai un pilnīgi pretīga visām organiskām un garīgām jūtām. Arī pie viena cilvēka nosišanas var būt apstākļi, kad šī nosišana nav slepkavība, bet tāda nosišanas, kuru attaisno tiesa un arī visi citi cilvēki. Šādi gadījumi miera laikā diezgan bieži notikuši. Tāpēc ne katru nosišanu var pielīdzināt slepkavībai. Karā ir pavisam citāda savstarpēja cilvēku nogalināšana, kuru izdara tautas. Karš nav atsevišķa cilvēka, bet visas tautas gribas izpildījums. Vispārēja, kopēja griba ir jau kas augstāks – visaugstākais organiskais dzineklis, organiskas attīstības dzineklis, pamatots uz to, ka tautai kā pasaules organismam ir tiesība prasīt sev iespēju dzīvot un kā tādai pastāvēt. Bet prasību dzīvot un pastāvēt nekādā ziņā nevar nosaukt par netikumību. Zināms, var jau būt gadījumi, kad tauta vai valsts ved nelikumīgu karu. Vēsturē šādi gadījumi ir bijuši: laupītāju kari un kari speciāli bagātības iegūšanai. Bet tagadējos laikos Eiropā tādi kari vairs nenotiek un arī nevar notikt. Kā visa karu vēsture mums pierāda, tad šādos karos trīs ceturtdaļu gadījumos karu pazaudējusi tā puse, kas to netaisni uzsākusi, un ja arī nav zaudējusi, tad uzvara iznākusi pārāk dārga.

Izskaidrojams tas ar to, ka šo laiku karos uzvarēt var tikai tā valsts, kurā visa tauta kā viens vīrs iet karā, kad visi ir apgaroti no vienām jūtām – uzvarēt vai mirt. Karu ievadot, valdība ar savu presi gan mācēs tautai pierādīt, ka viņa ved taisnu karu, bet tauta, lai gan noticēs, tomēr nejutīs šā kara vajadzības. Tā tas bija krievu-japāņu karā un pa daļai arī pēdējā lielajā karā no Krievijas puses: tas bija Krievijas armijas neveiksmju galvenais iemesls. Šīs jūtas, ka karš no Krievijas puses ir netaisns, pakāpeniski izgāja caur visu armiju no augšas līdz apakšai, un tikai ar to var izskaidrot to milzīgo skaitu gūstekņu, kuri nonāca Vācijas pusē.

Otrs punkts, uz kura pamata karš kā tāds tiek saukts par netikumīgu, ir apgalvojums, ka kara vešana nesaejoties ar kristīgās ticības mācībām, jo Jēzus Kristus karu esot noliedzis. Patiesībā tas tā nemaz nav, jo Jaunajā Derībā nekur nav tiešas kara noliegšanas, bet Vecajā Derībā karš dažos gadījumos tieši pavēlēts, un Jēzus Kristus saka, ka Viņš nav nācis Veco Derību atcelt, bet to izpildīt. Bieži var arī dzirdēt pārmetumus kara dienestam, norādot uz to, ka Kristus krustā sišana esot izpildīta no kareivjiem. Arī šis pārmetums ir pilnīgi nepamatots un pierāda tikai vēstures nezināšanu. Vecajā Romas valstī kara dienests bija ļoti augsts goda dienests. Visi karavīri šo godu augsti cienīja un Romas valdība tā uzturēšanu pabalstīja. Tāpēc Romas kareivji nekad un nekur netika izlietoti kādiem citiem nolūkiem, kā vienīgi valsts aizsardzībai, cīņai ar ārēju vai iekšēju apbruņotu ienaidnieku, bet ne nāves sodu izpildīšanai. Kristus krustā sišana tika izpildīta no Romas policistiem, kuri bija apbruņoti un tādēļ arī nosaukti par karavīriem, tāpat kā pie mums Latvijā vēl nesen atpakaļ visi Krievijas apriņķu priekšnieki tika saukti par oficieriem.

Tātad karš kā tāds nekādā ziņā par netikumīgu nav saucams, bet gan no valsts puses var būt gadījumi, kad tiek vests netikumīgs karš.

Par kara iespaidu uz personīgo tikumību bieži var dzirdēt ieskatus, ka karš šo tikumību stipri pavājinot. Šādi ieskati nav pareizi. Patiesībā kara laikā tikumība parādās atklātāk, kad cilvēkam bieži vien draud nāve, kad tas ne vienreiz vien ir skatījies nāvei acīs, tad, zināms, viņš ļoti bieži atklāti parāda visus savus instinktus. Viņš netur par vajadzīgu slēpt to, kas miera laikā tika skaitīts par netikumību, ļaunumu. Arī miera laikā šie instinkti piemita cilvēkā, bet viņš tos nedrīkstēja atklāti izrādīt. Dažus no tiem viņš apspieda, bet dažus apmierināja dzīvē tā, ka lai neviens to nezinātu. Tāpēc, ja kara laikā daudz biežāk parādās dažādi netikumīgi darbi, kā mānīšana, zagšana, laupīšana, utt., tad tas pierāda, ka šīs netikumības ir tautā pastāvīgi stipri izplatītas, bet ka miera laikā, pastāvot likumīgai un kārtīgai dzīvei, šīs netikumības no valdības tika stingri apspiestas, bet kara laikā tās nāk gaismā. Armijas nāk no tautas, tādēļ armijā var būt tikai tas, kas ir tautā. Kad miera laikā ģenerālštābiem bija jāievāc ziņas par kaimiņu armijām, tad šīs ziņas tika vāktas ne tikai par armiju, bet par visu tautu. Tautas dzīve pilnīgi raksturo armijas kara darbību. Ja armijā ir izplatītas netikumības, tad tas pierāda, ka tautā morāle ir sadrupējusi – tādas tautas armija nekad nesasniegs spožas uzvaras. Ja kādas tautas armija kara laukā cieš lielas neveiksmes, tad tā jau ir ārsta diagnoze, ka tautas organismā notiek pūšanas process. Ar neveiksmēm kara laukā augstākā pasaules vara dod tautai brīdinājumu. Ja viņa šim brīdinājumam klausa, tad viņa var laboties un viņai būs nākotne. Tā tas notika ar Franciju, kura dabūja brīdinājumu 1870.–1871. g. un pēc brīdinājuma uzlaboja savu morāli. Nelaime tautai, kura šo brīdinājumu aizmirst. Priekš Krievijas šāds brīdinājums bija 1904.–1906. g., viņa neuzklausīja to un tagad – kādā stāvoklī tā atrodas?

Bieži tiek runāts, ka kara dzīve padarot cilvēku rupju kā ārēji, tā iekšējā sajūtā. Kad cilvēks mēnešiem dzīvo ne istabās, bet ierakumos, vairākas nedēļas nepārmaina veļu, nemazgājas, ēd ko dabū rokā un kad dabū; kad tam runāt un domāt nākas tikai par karu, kad tam nav ne grāmatu, ne laikrakstu, ko lasīt, tad, zināms, ja tāds cilvēks tieši no ierakumiem ienāks lielpilsētā, viņš ārēji izliksies par rupju, nekulturālu. Bet ja varētu ieskatīties tāda cilvēka sirdī, tad viņa tīrība un smalkjūtība būtu redzama. Kas patiesi ir bijis tikumīgs un godīgs, tas arī kara laukā šīs savas īpašības tikai palielinās, jo tas, kam bieži nākas skatīties nāvei acīs, neskatīsies ar kaismīgām acīm uz pasaules mantām, būs līdzjūtīgs pret saviem biedriem, dalīs ar tiem savu pēdējo kumosu un nekad neatstās savus biedrus kritiskā stāvoklī. Kas nedēļām stāv zem ienaidnieka uguns un kam katru dienu gan vienā, gan otrā pusē krīt varoņu nāvē kāds no biedriem, tas griezīs savas acis uz augšu un meklēs to stiprāko varu, kura valda pār visām šīs zemes varām. Ne par velti saka, ka franču tauta šinī karā atradusi Dievu, kuru tā bija pazaudējusi, sākot no lielās franču revolūcijas laikiem.

Kad rodas jauna valsts un viņas armija, kad kā vispārējā valsts, tā arī armijas dzīve vēl neiet pa pilnīgi noteiktu likumīgu ceļu, tad visiem cilvēka instinktiem ir plašs darba lauks. Tautas labās īpašības ved cīņu ar tautas sliktajām īpašībām. Ja uzvarēs labās īpašības, tad tauta uzcels savu patstāvību – radošie spēki pārspēs ārdošos un nostiprinās tautas organismu. Ja stiprākas izrādīsies sliktās īpašības – tad ārdošie spēki iznīcinās visu, kas tiks celts no ražotājiem, un valsts, tikko iesākusi dzīvot, ātri nobeigs savu patstāvīgo dzīvi. Tādēļ, ja mēs gribam būt patstāvīga tauta un valsts, tad mums ir jāpabalsta viss radošais, tikumīgais un likumīgais. Tas ir jādara, ne tikai valstsvīriem un ierēdņiem, bet arī katram, kam ir mīļa sava neatkarīga tēvija. Likumībai un tikumībai ir jābūt visā tautā un katram tā ir jāaizstāv un jāpabalsta, tad likumība, tikumība un visas labās īpašības būs arī armijā.

Māte nr. 1

Teodors Makkariks (1930) bija Ņujorkas arhidiecēzes palīgbīskaps, Metahenas bīskaps, Ņūverkas arhibīskaps un Vašingtonas arhibīskaps (2001–2006), kā arī Romas katoļu baznīcas kardināls kopš 2001. gada. Makkariks kalpoja zem trīs pāvestiem – Jāņa Pāvila II, Benedikta XVI un Franciska. Viņu uzskatīja par ļoti strādīgu garīdznieku, ļoti veiksmīgu evaņģelizētāju, lielisku organizatoru un ziedojumu vācēju, kā arī grūti aizstājamu neoficiālu diplomātu starpvalstu un starpreliģiju attiecībās. Vienlaikus, jau sākot no vismaz 1970. gadu beigām, viņu diezgan regulāri un dažādos baznīcas hierarhijas līmeņos apsūdzēja mēģinājumos uzsākt seksuālas attiecības ar jauniem vīriešiem (lielākoties semināristiem), vēlāk – stipri pēc 2000. gada – izplatījās arī nostāsti par nepilngadīgu zēnu seksuālu izmantošanu. Tiešajām un netiešajām liecībām pret Makkariku izdevās sasniegt savu “rasas punktu”, apturēt viņa karjeru, likt viņam zaudēt kardināla amatu un galu galā arī tikt laicizētam (t. i., saņemt garīdznieka darba aizliegumu) tikai 2019. gadā daudz plašāka pedofilijas un pedofilu piesegšanas skandāla ietvaros. Diezgan lielu lomu šajā Makkarika krišanā nospēlēja publikācija sekulārajā laikrakstā The New York Times 2018. gadā. Makkariks kļuva par pirmo kardinālu Baznīcas vēsturē, kurš pazaudējis amatu pēc apsūdzībām seksuālos pārkāpumos un noziegumos. Šobrīd ir ierosinātas arī vairākas tiesas prāvas.

2020. gadā pēc pāvesta Franciska rīkojuma Svētais Krēsls veica padziļinātu izpēti, lai noskaidrotu, vai un kura no atbildīgajām personām ir zinājusi par Makkarikam izvirzītajām apsūdzībām un kādā veidā rīkojusies. Šīs izpētes rezultāts ar nosaukumu Ziņojums par Svētā Krēsla institucionālām zināšanām un pieņemtiem lēmumiem attiecībā uz bijušo kardinālu Teodoru Edgaru Makkariku (1930–2017) ir 449 lappuses garš dokuments ar 1410 atsaucēm.[1] Tā ir vērtīga, pamācoša un pārdomas rosinoša lasāmviela, saistoša arī ar to, ka sastāv vienīgi no dokumentiem (sūtītām un saņemtām vēstulēm, kuru kopijas noglabātas dažādos Baznīcas arhīvos) un intervijām ar lieciniekiem; ziņojumā nav nekādu plašāku secinājumu, komentāru, notikušā skaidrojumu vai konkrētu personu kritikas, atstājot to lasītāju ziņā.

Izlasot visu ziņojumu, vispārējā atbilde uz jautājumu: “Kurš ir atbildīgs par to, ka Makkariks netika aizvākts vai iesēdināts ātrāk?”, šķiet, būtu: “Tas ir sarežģīti.” Daļa apsūdzētāju atteicās oficiāli liecināt; vairāku apsūdzētāju liecības to pieņēmējiem tobrīd nešķita pārliecinošas, jo šiem apsūdzētājiem bija psihiskas vai cita veida nopietnas problēmas; daļa atbildīgo amatpersonu, vairākus gadu desmitus tuvu pazīstot Makkariku, vienkārši nespēja šiem stāstiem ticēt; citām tie izraisīja tādu pretīgumu, ka tās nevēlējās iedziļināties; vēl citas, iespējams cieta no netiešās un neapzinātās vai daļēji neapzinātās korupcijas, jo Makkariks bija ārkārtīgi vērtīgs un grūti aizstājams kadrs; vēl citas cieta no bailēm (vai gļēvulības) Makkarika lielās ietekmes dēļ; pāvests Jānis Pāvils II, kuram Makkariks meloja, burtiski acīs skatoties, šķiet, nespēja atrisināt dilemmu starp “viņš ir izcils garīdznieks, tāpēc skauģi viņu apmelo” un “viņš nevar būt izcils garīdznieks, ja par viņu baumo šādas lietas”; un vispārīgi – līdz vismaz šī gadu tūkstoša sākumam vairumam cilvēku, ieskaitot garīdzniekus, trūka izpratnes gan par psihoseksuāla brieduma trūkuma spēju izraisīt obsesīvi kompulsīvus impulsus, kurus nevar nomākt vienkārši ar apņemšanos vai apsolīšanu tiem neļauties, gan par ļaunprātīgu varas izmantošanu un amata pilnvaru pārsniegšanu un tās samaitājošajām sekām. Tas, kas šajā Ziņojumā, mūsuprāt, nav redzams, būtu: (1) notika mērķtiecīga un apzināta amorālas un noziedzīgas personas amorālu un noziedzīgu darbību piesegšana un slēpšana ; (2) “visa ASV katoļu klēra augstākie ešeloni ir viena vienīga caurcaurēm sapuvusi homoseksuālu pedofilu mafija”.

Ieskatam piedāvājam vienu no pirmajām liecībām pret Makkariku, kas diemžēl tika saņemta un reģistrēta tikai šajā dokumentā, tas ir, gandrīz 40 gadus pēc aprakstītajiem notikumiem. Piezīmēs lapas apakšā, kuras ir svarīgi izlasīt, ir izņemtas tehniskās atsauces uz dokumentiem, atstāti tikai citāti un skaidrojošais teksts.

Aizsteidzoties tekstam pa priekšu, varētu uzdot divus jautājumus: (1) Kāpēc nevienā arhīvā nebija saglabājušās šīs vēstules? (2) Ko intervētā persona (Māte nr. 1) būtu varējusi darīt pareizāk? Uz šiem jautājumiem, skatot tos ar šodienas acīm, atļaujamies atbildēt šādi: (1) Vēstules, visdrīzāk, vispār nenonāca līdz kardināliem un apustuliskajam nuncijam, tās vienkārši tika izmestas, jo (a) bija anonīmas; (b) nesaturēja vai tikpat kā nesaturēja konkrētas apsūdzības, bet būtībā tikai aizdomas, ka Makkarikam varētu būt pedofiliskas vai efebofiliskas (seksuāla tieksme uz pusaudžiem) tendences un ka viņš mēģina iefiltrēties ģimenēs, lai tiktu pie zēniem. (2) Nerakstīt anonīmi, rakstīt konkrēti un rakstīt atkārtoti – tik ilgi, līdz saņem atbildi, kā arī sākt no hierarhijas apakšas un tad virzīties uz augšu; saglabāt vēstuļu kopijas; aprunāties ar citiem cilvēkiem, meklēt palīdzību; nepadoties un nepagurt.

Turpmāk vēl.

Anonīma apsūdzība Metahenas bīskapa kalpojuma laikā (1980. gadu vidus)

Izpētot Svētā Krēsla dokumentu arhīvu, netika atklātas nekādas apsūdzības pret Makkariku laikā, kad viņš bija Metahenas bīskaps. Tomēr kādas Ņujorkas apkaimē dzīvojošas katoļu ģimenes māte (Māte nr. 1), kura sniedza trīs intervijas, atcerējās, ka kādā brīdī 1980. gadu vidū, kad Makkariks bija Metahenas bīskaps, viņa uzrakstīja un nosūtīja anonīmas vēstules baznīcas hierarhijas locekļiem, paužot satraukumu par Makkarika attiecībām ar nepilngadīgajiem. Šajā nodaļā izklāstītā informācija galvenokārt balstās uz Mātes nr. 1 stāstīto.

Intervijās Māte nr. 1 stāstīja, ka viņas vīrs (Tēvs nr. 1) bija īru imigrants, kurš “godāja priesterus”; kāds viņa tuvs radinieks bija bijis priesteris Īrijā. Māte nr. 1 skaidroja, ka viņas ģimene bija dziļi reliģioza un ļoti iesaistīta savā Ņujorkas draudzē. Visi laulātā pāra bērni mācījās katoļu skolās un pamatskolā katru dienu apmeklēja Misi. Tēvs nr. 1 strādāja divos darbos garas stundas, lai uzturētu savu lielo ģimeni. Māte nr. 1 strādāja mājās un rūpējās par bērniem.

Tēvs nr. 1 pirmo reizi satika monsiņoru Makkariku 1970. gadu sākumā vietējā baznīcas pasākumā, uz kuru Makkariks bija nosūtīts kā Ņujorkas arhidiecēzes pārstāvis. Ģimenes draudzes priesteris Tēvu nr. 1 ar viņu iepazīstināja. Māte nr. 1 tajā dienā bija palikusi mājās, lai rūpētos par savu jaundzimušo bērnu. Turpmākajās nedēļās pēc Tēva nr. 1 uzaicinājuma Makkariks ieradās ģimenes mājā uz vakariņām. Māte nr. 1 atcerējās, ka Makkariks “bija sajūsmā, redzot, ka man ir tik daudz zēnu” un ka “viņš visu vakaru sēdēja un izklaidēja mūs ar saviem stāstiem”, “gluži kā pasākuma vadītājs”. Vēlāk Makkariks kļuva par biežu viesi ģimenes mājās. Māte nr. 1 stāstīja, ka “bija ilgs periods, kad viņš nāca gandrīz katru nedēļu, jo mēs bijām kļuvuši par viņa “ģimeni”. Proti, viņš mums teica, ka “mēs esam ģimene”, un izturējās tā, it kā mēs viņam būtu ļoti īpaši”.

Ģimene uzzināja par Makkarika nozīmi Ņujorkas arhidiecēzē un par viņa sadarbību ar kardinālu Kūki. Sākumā gan Tēvs nr. 1, gan Māte nr. 1 bija sajūsmā par iespēju kopt attiecības ar Makkariku, jo tie, kas par tām uzzināja, bija “iespaidoti”.[2] Savu vizīšu laikā Makkariks stāstīja ģimenei par savu darbību un īpašos gadījumos klubkrēslā “noturēja pieņemšanas”, pa vienam pieaicinot bērnus, lai pasniegtu viņiem mazas dāvaniņas no saviem ceļojumiem. Pēc viņa pamudinājuma (un dažkārt arī prasības) bērni sāka dēvēt Makkariku par “Onku”.[3] Pieaugušie cits citu uzrunāja vārdā, un bērnu vecāki viņu dēvēja par “Tēvu Tedu”. Laiku pa laikam Makkariks ģimenes mājās celebrēja Misi. Makkariks arī sāka vest ciemos citus katoļu zēnus, un šie zēni aizrautīgi stāstīja par saviem jautrajiem piedzīvojumiem, dodoties ar viņu vairāku dienu pārgājienos.

Kad Makkariks bija tuvāk iepazinies ar ģimeni, viņš sāka ņemt līdzi Mātes nr. 1 vecākos, jau pubertāti sasniegušos dēlus ceļojumos vai divu dienu braucienos uz dažādiem kapelānu namiem, “kur viņš viņus stādīja priekšā kā savus “brāļadēlus””. Mātes nr. 1 dēli ar prieku devās šajos braucienos, jo bija par tiem daudz laba dzirdējuši no citiem zēniem, kurus Makkariks bija vedis ciemos. Lai gan Tēvs nr. 1 no sajūsmas par ģimenes aizvien ciešākajām saitēm ar Makkariku bija “kā septītajās debesīs” un “nekad neizturējās tā, it kā viņam Tedā vai Teda uzvedībā kaut kas liktos nepareizs”, Māte nr. 1 sāka just, ka Makkariks “izrāda dīvainu interesi par zēniem” un “pilnīgi nekādu interesi par meitenēm”. Māte nr. 1 arī novēroja, ka Makkariks pieskārās zēniem vai noglāstīja tos tādā veidā, kas viņai šķita nepieņemams. Māte nr. 1 aprakstīja kādu agrīnu incidentu, kad Makkariks tik tikko bija iepazinies ar ģimeni; incidents viņai radīja aizdomas, ka Makkariks apdraud viņas dēlus:

“Es jums izstāstīšu kādu stāstu. Kādā dienā, kad Teds pie mums ciemojās, es biju virtuvē un gatavoju vakariņas. Es izgāju no virtuves, un tur uz dīvāna sēdēja Teds. Viņam katrā pusē bija pa vienam no maniem dēlam, un abiem viņš bija uzlicis roku. Uz iekšējiem augšstilbiem. Viņš masēja viņu iekšējos augšstilbus. Viena roka uz viena augšstilba un otra roka – uz otra. Tas bija vairāk nekā dīvaini. Tas bija nenormāli. Es gandrīz nometu zemē katlu ar ēdienu, ko turēju rokās. Un mans vīrs sēdēja tieši viņam pretī krēslā un, šķiet, Teda uzvedību vispār neievēroja. Kad es no virtuves nonācu līdz durvīm un ieraudzīju, kas notiek, es gandrīz noģību. Es biju šokēta un tiešām jutos tā, ka nokritīšu zemē no redzētā.

Tas bija tik apstulbinoši. Un pēc tam, kad Teds bija aizgājis, es teicu [savam vīram]: “Mums viņš ir jādabū ārā no mūsu dzīves.” [Mans vīrs] vienkārši atteicās to saprast.”[4]

Māte nr. 1 novēroja arī citu Makkarika uzvedību, kuru uzskatīja par nepieņemamu. Viņa stāstīja: “Teds mēdza nostāties aiz mana vecākā dēla, kurš bija pusaudzis, un no aizmugures berzēja viņa krūtis, turot viņu cieši piespiestu.”[5] Turklāt Māte nr. 1, kura nelietoja alkoholu un kuras ģimene ievēroja stingrus noteikumus attiecībā uz alkohola lietošanu, no saviem dēliem uzzināja, ka Makkariks viņu braucienu ar nakšņošanu laikā deva viņiem alu. Māte nr. 1 atcerējās:

“Kāda ceļojuma laikā Teds iepazīstināja divus no maniem dēliem ar alkoholu. Tas bija satraucoši. Un es zināju, ko tas nozīmē, – ka viņš mēģina vājināt viņu paškontroles spējas. Kad viņi man pastāstīja, ka dzēruši alkoholu, es nodomāju: šis cilvēks apdraud manus dēlus. Mēs nebijām ģimene, kurā lieto alkoholu. Un, cik man zināms, zēni pirms tam nekad to nebija dzēruši. Viņš ceļojumā bija paņēmis līdzi alu. No tā es sapratu, ka viņš ir bīstams cilvēks. Un, ka alkohola iegādāšanās piederēja pie iepriekš nosprausta plāna.”

Pirmajā gadā, kurā ģimenei bija attiecības ar Makkariku, Māte nr. 1 pārmeta viņam uzstājību, ar kādu viņš mēģināja panākt, lai vecākais dēls dotos līdzi ceļojumā. Šo sarunu Māte nr. 1 aprakstīja intervijā:

“Pirmais konflikts man ar viņu radās tad, kad viens no maniem dēliem gribēja iet uz žetonu vakaru pēdējā vidusskolas klasē. Teds negribēja, lai viņš ietu uz šo balli, un uzstāja, ka mans dēls viņam “ir parādā” un ka viņam jādodas nedēļas nogales ceļojumā kopā ar Tedu. Teds mēģināja viņu iebiedēt un panākt, lai viņš deju vakara vietā dotos uz kādu vietu, kuru sauca par Eldredu. Viņš uz manu dēlu izdarīja tādu spiedienu, ka dēls atnāca pie manis un raudāja. Man tas nepatika. Tāpēc es viņam piezvanīju un teicu, ka mans dēls viņam neko nav “parādā” un ka viņš nedrīkst iebiedēt ne viņu, ne arī kādu no pārējiem bērniem. Sarunā es pateicu vēl dažas lietas. (..) Tā bija mana pirmā saķeršanās ar viņu. Pēc tās viņš pret mani kļuva vēss. Viss šarms viņa saskarsmē pazuda. Domāju, ka no šīs sarunas viņš saprata, ka man viņš nepatīk un ka es turu viņu aizdomās.”

Lai gan Māte nr. 1 bija pārliecināta, ka Makkariks ir bīstams, viņa skaidroja, ka “nebija viegli” spert konkrētus soļus, jo Makkariks “izturējās tik jauki, bija tik nozīmīgs manam vīram un bija apbūris bērnus”. Viņa zināja, ka Makkariks piesaista bērnus ar īpašiem uzmanības apliecinājumiem: “Būšana pazīstamam ar Tedu sniedza noteiktas “priekšrocības”, un Teds to zināja un izmantoja.” Māte nr. 1 jutās vientuļa savās bažās un baidījās, ka viņas lēmums iesniegt sūdzību varētu izraisīt kaut kādu atriebšanos viņas bērniem.

Māte nr. 1 arī nebija droša, par ko tieši viņa varētu ziņot. Viņa bija redzējusi izturēšanos, kas viņai lika justies neērti, jo šķita seksuāla rakstura, taču Māte nr. 1 arī paskaidroja, ka viņai “trūka īsto vārdu un izpratnes, lai būtu pilnīgi pārliecināta, lai gan [viņa] labi zināja, ka viņš dara kaut ko ļoti sliktu”.

1980. gadu vidū, lai gan viņas bērni jau bija paaugušies un viņiem vairs nebija nepieciešama tik liela aizsardzība, Mātē nr. 1 bija “nobriedusi” pārliecība, ka viņai jārīkojas. Galu galā viņa nolēma brīdināt noteiktas personas, jo uzskatīja, ka Makkarika uzvedība, visdrīzāk, turpinās un kaitē gan viņas bērniem, gan citiem.[6]

Nezinot, kur un pie kā vērsties, Māte nr. 1 nolēma uzrakstīt vēstuli, lai brīdinātu Baznīcas hierarhiju par Makkarika uzvedību. Viņa stāstīja: “Es jutu, ka viņa “brāļi”, ar kuriem es domāju citus priesterus, iespējams, viņu nepazina un nezināja, ko viņš dara. Varbūt daži zināja, bet citi nezināja. Man nebija ne jausmas. Bet es gribēju viņus visus Amerikas Savienotajās Valstīs brīdināt par to, kas notiek.”

Māte nr. 1 savās mājās “uzrakstīja uzmetumu tam, ko rakstīs”, un sagādāja aploksnes, pastmarkas, papīru un pildspalvu.[7] Izvēlētajā rītā – viņa to atcerējās kā “skaistu dienu”, kad “spīdēja saule”, – Māte nr. 1 ar sagatavotajiem materiāliem iekāpa ģimenes automašīnā un devās uz Metahenu Ņūdžersijā, kuras bīskaps bija Makkariks. Māte nr. 1 stāstīja, ka visu bija rūpīgi izplānojusi un “izbrīvējusi dienu”, bet “nevienam neteica, kur brauc”. Māte nr. 1 devās uz Metahenas bibliotēku netālu no Makkarika rezidences. Tur viņa piegāja pie uzziņu literatūras plaukta un no tā paņēma biezu ikgadēju Katoļu draudžu rādītāju tumši sarkanos vākos. Viņa apsēdās bibliotēkas stūrī, lai būtu vienatnē, un, izmantojot no mājām atvestos piederumus, pabeidza rakstīt vēstuli. Tad viņa ar roku uzrakstīja vairākas kopijas, lai nosūtītu visiem kardināliem Amerikas Savienotajās Valstīs, kā arī pāvesta nuncijam.[8] Katram adresātam viņa uzrakstīja vēstuli ar roku, jo “uzskatīja, ka tas atstās lielāku iespaidu nekā tikai kopijas nosūtīšana”.[9] Tad viņa sagatavoja aploksnes ar adresēm, kuras atrada katoļu draudžu direktorijā.

Māte nr. 1 atcerējās, ka viņa “visu dienu pavadīja bibliotēkā”, lai pabeigtu savu uzdevumu. Viņa stāstīja: “Es rakstīju šīs vēstules, jūtot niknumu tīrā formā. Es vārījos dusmās. Tieši tā es jutos.” Māte Nr. 1 sacīja, ka vēstules bija anonīmas un nebija garākas “par trīs rindkopām”. Viņa paskaidroja, ka “baidījās, ka tiks identificēta” un ka “[vēstulēs] nebija rakstīts, ka ir runa par viņas ģimeni vai ka [viņa ir] māte”. Viņa skaidroja: “Es negribēju tur iekļaut norādes, kas es esmu”.

No vēstulēm nekļuva skaidrs, vai autors ir vīrietis vai sieviete, tajās nebija norādīts neviens konkrēts upuris, tajās nebija minēta neviena cita katoļu ģimene un tajās nebija apgalvots, ka citi zinātu par Makkarika rīcību. Intervijā Māte nr. 1 sacīja: “Es negribēju nevienu citu iesaistīt vai [iesaistīt] kādu, kurš negribētu tikt iesaistīts.” Lai gan viņai bija grūti atcerēties precīzu vēstuļu saturu, viņa minēja dažus vārdus, kurus lietoja. Viņa atcerējās, ka “lietoja vārdu “bērni”” un “pieminēja 13 vai 14 gadus vecus zēnus”. Māte nr. 1 liecināja, ka “mēģināja paskaidrot, ka Makkarikam interesē zēni”. Atsaucoties uz redzēto gadījumu, kad Makkariks, sēžot dīvānā, “berzēja [viņas dēlu] augšstilbu iekšpusi”, Māte nr. 1 rakstīja, ka viņa personīgi redzējusi, kā Makkariks “nepiedienīgi pieskaras” zēniem.

Māte nr. 1 norādīja, ka vēstulēs nav izmantojusi jēdzienus “vajātājs” vai “pedofils”. Viņa atcerējās: “Man trūka atbilstošu vārdu, lai to izskaidrotu. Vēstulēs, kuras rakstīju, es izmantoju vienkāršu valodu. Tur nebija nekādu īpašu terminu.” Viņa “parakstīja” vēstules ar “tādu kā parakstu, ko nebija iespējams izšķirt. Viena apaļa līnija un tad otra apaļa līnija, tāds kā ķeksis”.

Pēc vēstuļu sagatavošanas Māte nr. 1 devās pie “zaļas pastkastītes, kas atradās tieši pie [Makkarika] rezidences durvīm” – “ļoti tuvu” bibliotēkai. Viņa uz Metahenu bija paņēmusi līdzi rektorāta adresi. Viņa atcerējās: “Es gribēju to izdarīt tieši pie viņa durvīm. Es gribēju nosūtīt vēstuli tieši no viņa mājām. Gribēju, lai viņš redz pasta zīmogu.” Atceroties brīdi, kad viņa iemeta vēstules, Māte nr. 1 stāstīja: “Kad piegāju pie pastkastītes, sirds dauzījās tik spēcīgi, ka šķita, tā izleks no krūtīm. Es baidījos, ka kāds mani Metahenā atpazīs vai Teds iznāks un mani ieraudzīs. Mana sirds bija burtiski iespiedusies kaklā, kad gāju iemest vēstules. Bet es to izdarīju.”

Tad Māte nr. 1 devās mājup. Viņa nevienam neteica, kur bijusi un ko darījusi.[10] Māte nr. 1 arī nepaglabāja vēstuļu kopijas, “lai kāds no ģimenes locekļiem tās neatklātu”. Viņa stāstīja, ka jutusies “atvieglota”, ka viss beidzies, bet joprojām bijusi “noraizējusies, jo baidīj[usies] no sekām”.[11]

Māte nr. 1 gaidīja un cerēja redzēt kādu liecību tam, ka pret Makkariku pieņemti noteikti mēri. Bet, tā kā laiks ritēja un nekas nemainījās, Māte nr. 1 kļuva neapmierināta ar to, ka viņas vēstulēm, šķiet, neviens nebija pievērsis uzmanību: “Es jutu, ka nekas netiek darīts un ka manas vēstules ir ignorētas. Es par to biju dusmīga un [jutu], ka šī cilvēka uzvedība turpināsies un nekas netiks darīts. Es biju domājusi, ka, rakstot pāvesta nuncijam, par šo lietu uzzinās pāvests un kaut ko darīs. Bet, laikam ejot, man sāka likties, ka tas ir tāds vīriešu klubs, kurā visi par šo lietu zināja un nepievērsa tai uzmanību. Un tad es sāku domāt vai baidīties, ka viņi varbūt īstenībā tur ir iesaistīti. Un es sāku šaubīties, vai vispār kāds jebkad kaut ko darīs.”

Nav atrasti ne šo vēstuļu oriģināli, ne kopijas. Tie nav atrasti ne Svētā Krēsla, ne apustuliskās nunciatūras, ne Ņujorkas arhidiecēzes arhīvos.[12] Turklāt, atšķirībā no citām anonīmām vēstulēm [par Makkariku], kas tika saņemtas vēlāk, 1990. gados (skatīt tālāk X A sadaļu), nevienā no dokumentiem, kas tika izskatīti šī Ziņojuma sagatavošanai, netika atrasta neviena atsauce uz anonīmām apsūdzībām 1980. gados.[13]

Sagatavoja un no angļu valodas tulkoja Agnese Irbe. Pašā Ziņojumā sniegtās vadlīnijas atļauj teksta daļu pārpublicēšanu bez īpašas atļaujas, ja pārpublicēšana veikta informatīvos nolūkos.

[1]https://www.vatican.va/resources/resources_rapporto-card-mccarrick_20201110_en.pdf

[2] Piemēram, Māte nr. 1 skaidroja, ka reiz Makkariks no kāda cita Baznīcas pasākuma ieradies uz viņas dēla iesvētībām ar helikopteru un homīlijas laikā paziņojis, ka iesvētāmais zēns ir viņa “brāļadēls”. Māte nr. 1 sacīja: “Protams, šīs tuvās attiecības ar mūsu ģimeni uz citiem cilvēkiem atstāja lielu iespaidu.”

[3] Māte nr. 1 sacīja, ka Makkariks “laboja” bērnus, kad viņi viņu nesauca par “Onku”. Viņas dēls apstiprināja: “[Tā bija] 100% taisnība, ka viņš būtībā piespieda sevi saukt par “tēvoci Tedu” vai “Onku” – un viņš noteikti mūs izlabotu, ja mēs viņu tā nenosauktu”.

[4] Viens no Mātes nr. 1 dēliem norādīja, ka Makkarika dīvainās uzvedības “neredzēšana” no tēva puses bija saistīta ar viņa “nespēju pat iedomāties, ka priesteris varētu darīt kaut ko nepiedienīgu; priesteris ir “svaidīts”; viņš nevarēja iedomāties, ka cilvēks, kurš šķita veltām tik daudz pozitīvas uzmanības viņa ģimenei, darītu ko tādu, kas varētu kaitēt viņa bērniem”. Kā sacīja cits Mātes nr. 1 dēls: “Mans tēvs zināja trīs lietas: ticību, ģimeni un darbu. Manuprāt, viņš pat nespēja iedomāties, ka Teds varētu darīt pāri viņa bērniem.”

[5] (“Es redzēju vēl kaut ko: bija tā, ka viņš vairākkārt nostājās manam dēlam aiz muguras un ļoti cieši aptvēra viņa krūtis ar rokām. Viņš apskāva manu dēlu un masēja viņa krūtis un vēderu. Tā nebija normāla uzvedība.”). Viens no Mātes nr. 1 dēliem apstiprināja viņas stāstīto: “Viņš to darīja bieži, un ne tikai ar manu vecāko brāli. (..) Mēs visi stāvējām apkārt, un es atceros, ka viņš kādu no mums cieši apskāva no aizmugures, gandrīz kā māte, kas pieskaras savam dēlam… (..) Viņš to darīja visu pārējo acu priekšā, it kā tajā nebūtu nekā slikta. Bet tā bija ļoti dīvaina sajūta.”

[6] Māte nr. 1, kura apgalvoja, ka “katru dienu” nožēlo, ka iepriekš nav rīkojusies daudz apņēmīgāk, savu spēju spert konkrētus soļus daļēji skaidroja ar divus gadu ilgušo Kalpošanas draudzē apmācības programmu, pēc kuras viņa vēl divus gadus strādāja par draudzes koordinatori. Māte nr. 1 paskaidroja: “Mums bija šis viens priesteris, kurš bija psihiatrs un vairākas reizes lasīja lekcijas par seksualitāti. Lai gan es ar viņu nekad tieši nepārrunāju situāciju ar Tedu, viņa lekcijas man palīdzēja labāk saprast, kas notiek.”

[7] Māte nr. 1 stāstīja: “Es nezināju, cik cilvēkiem rakstīšu, tāpēc vienkārši biju paņēmusi līdzi daudz pastmarku, daudz aplokšņu un daudz rakstāmpapīra.”

[8] (“Un es dabūju grāmatu, apsēdos un rakstīju.”); (“Es to nosūtīju kardināliem, kuri bija minēti grāmatā. Un pāvesta nuncijam. Bet nevienam citam.”). Pāvesta nuncijs tolaik bija arhibīskaps Pio Lagi. Māte nr. 1 bija pārliecināta, ka vienu no vēstulēm adresējusi Čikāgas arhibīskapam kardinālam Bernardīnam, taču nevarēja atcerēties citu kardinālu vārdus, kuriem rakstīja. Māte nr. 1 stāstīja: “Es zināju, ka [kardināli] bija daļa no Katoļu bīskapu konferences. To es zināju. Un es zināju, ka arī viņš pie tās piederēja, tāpēc es domāju, ka, ja rakstīšu kardināliem, viņi varēs kaut ko darīt, jo viņi visi piederēja pie šīs vienas “konferences”.” Tomēr Māte nr. 1 neatcerējās un nedomāja, ka būtu rakstījusi tieši ASV Nacionālās katoļu bīskapu konferences (NCCB) amatpersonām vai darbiniekiem.

[9] Māte nr. 1 stāstīja, ka rakstījusi gan ar drukātiem burtiem, gan saistītā tekstā un nav mēģinājusi slēpt savu rokrakstu.

[10] Kā minēts iepriekš, Māte nr. 1 stāstīja, ka 1990. gadu sākumā un vidū pavēstījusi diviem no saviem dēliem par vēstulēm. Intervijas laikā viens no viņas dēliem teica: “Viņa man to pateica 1990. gados. Viņa pastāstīja, kā atradusi vārdus grāmatā un iemetusi [vēstules] pastkastītē.” Tas pats dēls atcerējās, ka viņa māte “vienmēr teica, ka to izdarījusi Metahenā”.

[11] Konkrēti, Māte nr. 1 pauda bažas, ka Makkariks “varētu sabojāt [viņas] bērniem dzīvi”.

[12] Mēģinot aptaujāt arhidiecēzes, kuras 1980. gadu vidū vadīja kardināls arhibīskaps, neizdevās atrast nevienu reģistrētu vēstuli vai tās kopiju. Kādā intervijā Māte nr. 1 izteica pieņēmumu, ka vēstules, “iespējams, tika atmestas malā”, jo viņa bija rakstījusi anonīmi.

[13] Intervijā un vēstulē viens no Mātes nr. 1 dēliem, kurš Makkarikam bija tuvs un tolaik ar viņu pavadīja daudz laika, stāstīja, ka māte ar viņu runājusi par savu vēlmi ziņot par Makkarika uzvedību Baznīcas hierarhijai 1980. gadu beigās, kad viņš vēl bija jaunietis. Dēls atcerējās: “Mana māte pauda bažas par to, vai mana draudzība ar Tedu ir veselīga. Viņa norādīja, ka Teda emocionālā pieķeršanās varētu būt vai nu bīstama, vai tāda, kas var novest pie kaitējuma. Sākumā es biju pārsteigts, jo neviens [man] šādu jautājumu nekad nebija uzdevis. Taču, no mana skatījuma, viņas motīvi bija nevainojami.” Pēc Mātes nr. 1 dēla stāstītā, viņš mātei atbildējis, ka Makkariks viņam vienīgi bijis “pielipis”, bet ka viņam “pašam nebija zināms nekas, kas dotu pamatu par to “ziņot””. Konkrēti, dēls sacīja, ka Makkarika izturēšanās nav bijusi “ne seksuāla, ne emocionāli izmantojoša”. Atsevišķā intervijā Māte nr. 1 atcerējās to pašu sarunu, norādot, ka tā notikusi “dažus gadus” pēc vēstuļu nosūtīšanas. Viņa stāstīja, ka pārrunājusi šo jautājumu ar dēlu, “kad mēs pastaigājāmies pludmalē, un viņš teica, ka ar Tedu nekad nekas tāds nenotika”. Cits Mātes nr. 1 dēls intervijā liecināja, ka 1990. gadu sākumā māte viņam pa telefonu sacījusi, ka “grasās publiskot” savu pārliecību, ka Makkariks nepiedienīgi izturējies pret viņu un vienu no viņa brāļiem. Dēls precizēja, ka šis telefona zvans bija pirmā reize, kad māte pauda bažas saistībā ar Makkarika un viņa saskarsmi. Tolaik dēls kādreizējo Makkarika uzvedību “vērtēja kā “glumu” (creepy) un “neomulīgu”, bet “neuztvēra to kā seksuālu izmantošanu”. Dēls mātei sacīja, ka labprātāk vēlētos, lai viņa par to publiski nerunātu “tagad, kad mēs esam pieauguši un jau sen garām tam laikam, kad viņš varētu mūs ļaunprātīgi izmantot”. Dēls skaidroja: “Ja mana māte bija izlēmusi par kaut ko runāt, nebija iespējams viņu no tā atturēt. Man tolaik šķita, ka nebūtu pareizi izmantot manu un vecākā brāļa pieredzi kā pamatojumu publiskam paziņojumam. Tā kā bija pagājuši tik daudzi gadi un es neuzskatīju notikušo par seksuālu uzmākšanos, es apšaubīju viņas publiskā paziņojuma lietderību. Man bija trīsdesmit gadi, visi mani brāļi bija pieauguši, un man šķita, ka laiks, kad to būtu vajadzējis risināt, jau sen ir pagājis.” Lai gan Māte nr. 1 neatkāpās no pārliecības, ka Makkariks nepiedienīgi izturējies pret viņas tagad jau pieaugušajiem vīriešu kārtas bērniem tad, kad viņi bija nepilngadīgi, un intervijā apgalvoja, ka “nekad neesmu pārstājusi par to domāt”, viņa tolaik pieņēma lēmumu nenākt klajā ar publisku apsūdzību Makkarikam.

Mīli savu ķermeni

Fragments no Nensijas R. Pīrsijas grāmatas Mīli savu ķermeni (Love Thy Body), kuru latviešu valodā 2021. gadā izdeva Baltijas Reformātu teoloģijas semināra izdevniecība Portāla grāmatas.

Šonam Doertijam seksuāli pievilcīgi šķiet citi vīrieši. Viņš ir kristīgās ētikas pasniedzējs. Viņš ir laimīgi precējies ar sievieti, un viņiem ir trīs bērni.

Kā tas ir iespējams?

“Es kļuvu par kristieti savos pusaudža gados,” stāsta Doertijs. “Mani interesēja tikai un vienīgi vīrieši. Es nolēmu, ka mana vienīgā iespēja ir dzīve šķīstībā. Es pieņēmu biblisko mācību, ka Dievs ir iedibinājis laulību starp vīrieti un sievieti, tāpēc man kā gejam vienīgā ētiskā iespēja bija samierināties ar neprecēta cilvēka dzīvi.”

Kā izmainījās Doertija perspektīva? Viņš skaidro, ka sācis dziļāk pārdomāt savu “seksuālo identitāti, kuru Dievs man ir devis”, proti, “pārbaudāmo faktu, ka es esmu vīrietis… Dieva sākotnējais nodoms man kā vīrietim paredzēja to, ka man vajadzētu būt spējīgam veidot seksuālas attiecības ar sievieti.” Ēdenes dārzā vīrietis un sieviete tika radīti, lai būtu viens otram par biedru vai palīgu. Bībeles angļu tulkojuma karaļa Džeimsa versijā lasāms, ka sieviete ir “viņam atbilstīgs palīgs” (an help meet for him). Īpašības vārds meet šeit ir sens vārds, kas nozīmē, ka sieviete ir derīga vai atbilstoša (1. Moz 2:18, 20).

Īsumā – Doertijs koncentrējās uz faktu, ka bioloģiski, ģenētiski, fizioloģiski un hromosomu ziņā viņš ir vīrietis, kuram ir dabiski būt orientētam uz attiecībām ar sievieti neatkarīgi no viņa sajūtām vai vēlmēm. “Patiesi, es sāku saprast, ka attiecībā pret manu fizisko identitāti manas sajūtas bija visnotaļ virspusējas.” Savu identitāti viņš sāka balstīt tajā, kāds ir viņa ķermenis.

Laikam ejot, Doertijs pamanīja nelielas izmaiņas. “Es neaizliedzu un neignorēju savas seksuālās izjūtas, bet es pārstāju tajās balstīties tā, it kā tās mani seksuāli definētu. Es sāku uz sevi raudzīties, vadoties pēc sava fiziskā ķermeņa.” Viņam par pārsteigumu, sāka mainīties arī viņa seksuālās vēlmes. “Tā vietā, lai censtos izmainīt savas izjūtas un varētu sev piešķirt citu apzīmējumu, es izmainīju skatījumu uz to, kas es esmu, un manas izjūtas sekoja šīm izmaiņām.” Viņa izjūtas izmainījās tik ļoti, ka viņš ar laiku iemīlējās kādā sievietē un viņu apprecēja.

Doertijs secināja: lai gan mūsu sajūtas ir svarīgas, tās nenosaka mūsu identitāti. Tāpat sajūtas nav uzticams pavadonis, lai saprastu Dieva nodomus. Mēs esam krituši un grēcīgi, mūsu sajūtas ar laiku mainās. Visuzticamākā norāde uz to, kas mēs esam, ir mūsu fiziskais ķermenis – Dieva dotā sievietes vai vīrieša identitāte.

Vai tas nozīmē, ka Doertijs bija atbrīvojies no seksuālas vilkmes uz vīriešiem? Nē. Gluži kā visi pārējie kritušie un grēcīgie cilvēki, arī viņš reizēm jūt simpātijas pret kādu, kurš nav viņa laulātais draugs. Un, kad tas notiek, parasti šis cits ir vīrietis. “Es droši vien teiktu, ka, vispārīgi ņemot, mani joprojām vairāk interesē mana dzimuma pārstāvji,” viņš raksta. Bet, runājot par laulību: “Nekādā ziņā nav svarīgi, vai kādam pārsvarā interesē vīrieši vai sievietes. Nozīme ir tam, vai cilvēkam simpatizē viens konkrēts cilvēks, ar kuru viņš ir laulāts.”

Svētie Raksti māca, ka radītā atšķirība starp vīrieti un sievieti ir laba. Mūsu savstarpēji papildinošā daba atklāj mūsu ilgas pēc vienotības, kas savukārt atspoguļo dievišķo dabu – Dievu, kurš ir Trīsvienība, trīs nošķiramas Personas, kuras ir savstarpējās attiecībās.

Jautājums ir, vai mēs pieņemam šo radīto kārtību vai ne? Vai mēs atzīstam vai noliedzam, ka radība ir laba? Vai mēs ķermeni uzlūkojam kā bagātības krātuvi, kurā noglabāta nozīme, kā morālo patiesību avotu? Vai pastāv tāda ķermeņa teleoloģija jeb tiekšanās uz mērķi, kuru mēs esam aicināti godāt? Vai arī mēs ķermeni uztveram vienīgi kā matēriju bez jebkāda morāla vēstījuma? Šie ir tie pasaules skatījuma jautājumi, kas cieši saistīti ar homoseksualitātes problēmu.

Kad pieņemam ar seksualitāti saistītus lēmumus, mūsu izvēle ir daudz plašāka – tā nav izvēle tikai par to, vai ievērot dažus konkrētus noteikumus. Mēs paužam savu skatījumu attiecībā uz Visumu un cilvēka dabu. Kā tālāk redzēsim, argumenti, ar kuriem tiek atbalstīts homoseksuāls dzīvesveids, netieši pieņem to pašu divdaļīgo pasaules skatījumu, kuru jau aplūkojām iepriekšējās nodaļās – proti, skatījumu, kas noliedz radības labumu un ķermeņa teleoloģiju.

Mans nolūks nav pamatot kādu konkrētu teoriju par to, kas tieši izraisa vilkmi uz sava dzimuma pārstāvjiem, ne arī to, vai cilvēki var mainīties. Daži cilvēki mainās, gluži kā Doertijs, bet daudzi to nespēj, un tie, kas spēj, šīs izmaiņas piedzīvo lēni un pakāpeniski. Mans mērķis drīzāk ir iestāties pret šo automātisko reakciju: ka kristieši tiek saukti par naidpilniem un diskriminējošiem. Lielākais šķērslis, kas mūsdienās neļauj pat apsvērt domu par kristietību, ir tās morālie standarti. Cilvēki vairs nejautā: vai kristietība ir patiesa? Viņi jautā: kāpēc kristieši ir tik fanātiski? Mūsu uzdevums ir atklāt, ka patiesībā bibliskā morāle radību un ķermeni aplūko augstākā līmenī, nekā spēj sekulārā morāle. Kristīgā morāle cilvēkam izrāda lielāku cieņu un piešķir lielāku vērtību, beigu beigās viņam sniedzot arī daudz lielāku piepildījumu. (..)

Lai kādi neizrādītos seksuālo orientāciju noteicošie faktori, ir skaidrs, ka homoseksuāla orientācija nesakrīt ar bioloģisko vīrieša vai sievietes dzimuma funkciju. Šis fakts ir postmoderno dzimuma teoriju sākumpunkts.

Ietekmīgo filozofi Džūditu Batleri cildina kā vienu no homoseksualitātes teorijas pamatlicējām. Šo teoriju definē “fokusēšanās uz neatbilstību starp dzimumu, dzimti un tieksmi”.[1] Mēs dabiski tiecamies pēc iekšējas saskaņotības vai pieredzes vienotības starp visiem trim mūsu esamības aspektiem, Batlere piebilst.[2] Bet, tā kā viņa sevi identificē kā lesbieti, viņa pati šim integrētajam ideālam neatbilst. Viņa uzskata, ka mums ir jāatmet tiekšanās pēc iekšējas vienotības. Patiesībā, viņasprāt, mūs apspiež pat vārda “dabisks” lietojums. Homoseksualitātes teorijā viņas mērķis ir saraut saiti, kas saista bioloģisko dzimumu ar sociāli konstruēto dzimumu (jeb dzimti) un tieksmi. Attiecīgi viņa mēģina aizstāvēt tādu cilvēka dabu skaidrojošu teoriju, kas vedina uz saites saraušanu un fragmentāciju.

Iztēlojieties vienu no tām bērnu rotaļlietām, kuras sastāv no trim savstarpēji savietojamiem klucīšiem. Augšējais klucītis attēlo dzīvnieka galvu, vidējais dzīvnieka ķermeni, savukārt apakšējais – dzīvnieka kājas. Bērni šos klucīšus var brīvi mainīt vietām, tādējādi radot dažnedažādus izdomātus dzīvniekus, piemēram, ar ziloņa galvu, žirafes ķermeni un flamingo kājām. Tieši tas man nāk prātā, lasot Batleres mēģinājumu mūs pārliecināt, ka cilvēki ir pēc brīvas izvēles saliekami komplekti, kas sastāv no dzimuma, dzimtes un seksuālās tieksmes. Pārliecība, ka iekšējā saskaņa ir labāka vai dabiskāka, esot izdomājums. Mainiet klucīšus, kā vien jums tīk!

Homoseksuālisma teorija aizstāv viendzimuma seksuālo uzvedību, cilvēku saskaldot nesaistītās daļās, kuras tiek uzskatītas par savstarpēji neatkarīgām. (..) Neviens nenoliedz, ka bioloģijas, fizioloģijas, anatomijas un bioķīmijas līmenī vīrieši un sievietes atbilst viens otram. Šī binaritāte atspoguļojas cilvēku seksuālajā un vairošanās sistēmā. Tāpēc, pieņemot neheteroseksuālu identitāti, notiek iekšēja “sadalīšana”. Rodas pretrunas ar cilvēka bioloģisko uzbūvi.

Cilvēks, kurš to pieņem, netieši saka: “Kādēļ man ņemt vērā sava ķermeņa uzbūvi? Kādēļ man jāļauj tai ietekmēt manu identitāti? Kādēļ manam ķermenim ar noteiktu dzimumu ir noteikšana pār manām morālajām izvēlēm?” Ķermenis tiek nošķirts no tā, kas mēs esam kā persona, it kā tam pašam nepiemistu ne cieņa, ne nozīme, kuru mēs esam morāli aicināti godāt.

Tas ir ļoti piezemēts skatījums uz ķermeni. Padomāsim par to šādi: mūsdienās ir izplatīts uzskats, ka, ja cilvēkam liekas, ka starp viņa bioloģisko dzimumu un seksuālo tieksmi pastāv nesakritība, vienīgais pareizais solis ir pieņemt psiholoģisko statusu par savu īsto un patieso identitāti. Bet kāpēc? Kāpēc mēs pieņemam, ka izjūtas ir daudz svarīgākas par ķermeni?

Cilvēks ar homoseksuālu uzvedību, iespējams, nemaz nevēlas apzināti noniecināt ķermeni. Taču mūsu rīcībai var būt loģiskas sekas, par kurām mēs tā īsti neesam padomājuši. Mūsu izvēles norāda uz veselu metafiziku – šajā gadījumā divstāvīgo pasaules skatījumu, par kuru runājām iepriekšējās nodaļās un kurš negatīvi vērtē iemiesoto eksistenci. Kāds tur brīnums, ka Jaunajā Derībā par viendzimuma attiecībām sacīts, ka tās negodā ķermeni: “Dievs viņus viņu sirds kārībās nodevis izvirtībai, kurā viņi paši sākuši sagandēt savas miesas” (Rom 1:24).

Daudzi cilvēki biblisko ētiku nosoda kā skarbu un aizspriedumainu. Bet patiesībā tā ir balstīta cieņā pret mūsu bioloģiju kā neatņemamu daļu no tā, kas mēs esam. Tā piedāvā bagātīgu, daudzšķautņainu skatījumu uz to, ko nozīmē būt par cilvēku.

Galvenais jautājums ir: kā mēs definējam savu identitāti? Mūsdienās ir plaši pieņemts uzskatīt, ka cilvēkus primāri nosaka viņu vēlmes, sajūtas un tieksmes – ka mūsu seksuālās izjūtas definē mūsu identitāti.

Turpretī Šons Doertijs raksta, ka Bībelē ir atrodama “daudz fiziskāka un ķermeniskāka seksualitātes definīcija: “vīrieti un sievieti Viņš radīja” (1. Moz 1:27).” Kristīgā seksualitātes ētika ir balstīta cilvēka sākotnējās radīšanas kārtībā. Pašā grāmatas sākumā mēs uzzinām, kas mēs esam, kā Dievs mūs ir radījis un ko nozīmē būt par cilvēku.

Dažādu veidu terapijas un kristīgās palīdzības centri cenšas cilvēkiem palīdzēt mainīt viņu seksuālās izjūtas. Taču mēģinājumi tiešā veidā mainīt izjūtas reti kad ir iedarbīgi.

Doertijs raksta: “Daudz atbrīvojošāks un noderīgāks man bija atklājums, ka mana seksuālā identitāte – vīrietis – ir jau noteikta un droša, jo seksualitāte (seksuālās atšķirības starp vīrieti un sievieti) ir Dieva dāvana, ko Viņš, radot cilvēci, ir dāvājis.” Tā vietā, lai koncentrētos uz jūtām, daudz labāka stratēģija ir “pieņemt un atzīt to, kas es jau esmu (vīrieša ķermenis), kā labu Dieva dāvanu”. Doertijs iemācījās uzticēties tam, ka bioloģiskā identitāte, ko Dievs viņam ir devis, ir pati labākā.

Viegli rediģēts un pielāgots Andas Martinsones tulkojums. Paldies izdevniecībai par sadarbību.

[1] “Šī teorija fokusējas uz neatbilstību starp dzimumu, dzimti un tieksmi. Uzskatot, ka normāla seksualitāte nemaz nav iespējama, tā aicina apšaubīt pat tādus vārdus kā “vīrietis” un “sieviete”.” Annamarie Jagose, Queer Theory: An Introduction, New York: New York University Press, 1996, p. 3.

[2] Judith Butler, Gender Trouble, New York: Routledge, 1990, pp. 30–31.

Dievs vībotņu krūmā

Haralds Teodors Biezais (1909–1995) bija luterāņu mācītājs un teologs, teoloģijas (1939) un filozofijas zinātņu doktors (1955), reliģiju vēstures pasniedzējs Upsalas Universitātē. Biezais uzskatāms par vienu no nozīmīgākajiem latviešu mitoloģijas pētniekiem un vēsturniekiem. Viņa pētījums Die Gottesgestalt der Lettischen Volksreligion, Stockholm: Almquist & Wiksell, 1961 latviski izdots ar nosaukumu Dieva tēls latviešu tautas reliģijā, Rīga: Zinātne, 2008. Citu fragmentu no grāmatas var lasīt:https://telos.lv/dievs-zemnieku-svetkos

Blakus līdz šim minētajiem [Dieva] epifānijas veidiem ir tādi, kuru pareiza saprašana sagādā lielas grūtības. Šai grupai pieder teksti, kas runā vai nu par mūslaiku cilvēkam nepieņemamu Dieva uzturēšanās vietu, vai arī par tādu viņa izskatu, kas lāgā neiekļaujas priekšstatos par Dieva tēlu.

1. Vispirms te minams tāds teksts kā:

Atminiet, sveši ļaud’s,
Kur Dieviņš nakti gul?
– Liela ceļa maliņā,
Ceļmalīša krūmiņā.
[LD 26060]

Dažādi pētnieki to ir sapratuši dažādi. Bērziņš, klusu ciezdams, tam ir pagājis garām. Šmits atzīmējis to bez komentāriem.[1] Maldonis to izmanto kā pierādījumu, ka Dievs ir bijis velis.[2] Adamovičs ir noraidījis šos uzskatus un, kā to savā laikā jau darījis Barons, atzinis to par mīklu,[3] kas izmantota par laika kavēkli. Taču ar to jautājums nav izsmelts. Dainai ir variants, kurā divas pēdējās rindas skan šādi:

– Viņpus kalnu, viņpus kalnu,
Zam pelēka akmentiņa.
[LD 26060, 1]

Šajās rindās Adamovičs tomēr atrod senus reliģiskus priekšstatus, kas attiecoties uz auglības dievību Jumi, bet vēlāk pārnesti uz Dievu un deģenerētā veidā sastopami priekšstatā par Dieva gulēšanu ceļmalīšu krūmiņā.[4] Zināms, tā ir tikai tīri spekulatīva kombinācija. Adamovičs nav nemaz mēģinājis ieskatīties dziļāk dvēseles kustībās, kas eventuāli varētu stāvēt aiz mīklas priekšstatiem par šādu Dieva uzturēšanās vietu. Viņam pietiek ar pašu konstatējumu, ka tā ir mīkla, lai ar tā palīdzību izskaidrotu dažus citus grūti saprotamus tekstus, kuros arī ir runa par Dieva atrašanos krūmiņā.

Adamovičs min divas šādas grūti saprotamas dziesmas:

Kur, Dieviņ(i) tu stāvēji,
Kad es gāju maltuvē?
– Es stāvēju pagalmā
Vībotnīšu krūmiņā.
[LD 8050]

Citas meitas Dievu lūdza,
Es par Dievu nebēdāju;
Man Dieviņš pagalmā
Vībotnīšu krūmiņā.
[LD 13232]

Abās dziesmās sastopamu vārdu “Dievs” viņš atzīst kā liekamu pēdiņās, līdzīgi kā iepriekšminētajā mīklu dziesmā, jo tas zīmējoties nevis uz Dievu, bet gan uz puisi, kas gaida meitu ejam uz maltuvi.[5] Vai šīs domas ir pareizas? To var pārbaudīt, ja kaut cik dziļāk ieskatās pieejamajā materiālā. 8050. dziesma ir sastopama 16 variantos, no tiem kā Dieva paslēpšanās vieta ir minēta krūmiņš (arī ceriņš), ko veido šādi augi: vībotne (11), vērmele (3), paparde (1), vītols (1) un vīgrieze (1). Šie augi atrodas vai nu pagalmā (sētsvidū) (14), vai maltuves pakaļā (2). Dievs šais augos vai nu stāv (13), vai arī guļ (3). Turklāt jāpiezīmē, ka varianti uzrakstīti dažādās Latvijas vietās, un tādēļ tie nav tikai kāda lokāla īpatnība. Tekstos nav nekādu ziņu ne par aktivitāti no Dieva puses, ka viņš slēptos, ne arī par malēju, ka viņa vairītos vai vismaz kādā veidā justos nedroši vai neparasti. Šie teksti neatļauj secināt neko citu, kā vienīgi to, ka Dievs ir tuvumā, taču nav redzams. Viņš atrodas minēto augu krūmos.

Blakus minētajiem sastopami vēl citi teksti ar līdzīgiem priekšstatiem, kas pavisam noteikti runā par vērmeļu (tāpat vīgriežu, paparžu u. c.) krūmiem kā slēpšanās vietu. Tā, tautasdziesmu dziedātāja metaforiski saka, ka viņas dziesmu vācele (krājums) ir paslēpta vērmelīšu krūmiņā (30, 3), talcinieces linu plūcējas aicina saimnieci nākt pretī un neslēpties vērmelīšu krūmā (28469) vai arī, pretēji tam, tieši aicina slēpties vērmelīšu krūmiņā, lai nebūtu jādod plūcējām degvīns (28488). Arī šie teksti ļauj konstatēt tikai pašu paslēpšanās faktu, bez kāda sakara ar reliģiskām parādībām.

Motīvs ar paslēpšanos vērmeļu resp. vībotņu krūmā parādās citā dziesmu grupā, proti, Jāņu dziesmās, kur runāts par pazudušo Jāņa sievu, ko Pētera dienā atrod paslēpušos vērmelīšu krūmiņā:

Jānīšam sieva zuda
Pašā Jāņu vakarā;
Pēterdienu dabūjām
Vērmelīšu krūmiņā.
[LD 32984, 4]

(Dziesmas daudzajos variantos blakus ir minēti arī citi augi, tostarp paparde, līdzīgi arī 32986, 32990, u. c.) Arī Jānis pats ir paslēpies paparžu, vērmeļu vai vībotņu krūmā (32964). Šajos tekstos minēto pazudušo sievu, kas saistīta ar kristīgās baznīcas Jāni un Pēteri, lielā mērā varētu uzskatīt par brīvu fantāzijas rotaļu.[6] Taču šīs sievas dievišķais auglības un bagātības nesējas raksturs kļūst redzams daudzos citos tekstos:

Kas tur mirdz, kas vizēja,
Vīdreksnīšu krūmiņā?
Jāņu māte sagšas auda
Deviņiem dzīpariem.
[LD 33011]

Šajā darbā piedalās arī Jānis:

Kas rībēja, kas čabēja
Vīdrēksnīšu krūmiņāji?
Jāņu māte sagšas auda
Pats Jānītis saivas tina.
[LD 32976, 2]

Līdzīgi arī 32997 un 32976. Šīs Jāņa sievas mītisko raksturu apliecina 32978, 2. Te minētās krāšņās metaforas mums pazīstamas sakarā ar iztirzāto Dieva piedalīšanos Jāņu svētkos. To numinozais raksturs nav noliedzams.

Pēc šā ieskatījuma varam atgriezties pie 8050 dziesmas 16 variantiem ar vībotnīšu krūma paslēpušos Dievu. Tajā atspoguļotais priekšstats nekādā ziņā nav izolēta parādība. Tas ir viens no daudzajiem un dažādajiem priekšstatiem, ar kuriem reliģiskais cilvēks grib izteikt, ka Dievs vienlaikus ir klāt un tomēr nav redzams. Tas ir viens no dažādās reliģijās pazīstamo epifāniju veidiem.[7] Nevar palikt neievērots, ka 8050. dziesmas variantos, tāpat arī citos minētajos tekstos sevišķi izceltas vībotnes, kas gan variantos mainās ar vērmelēm un citiem augiem. Taču, trūkstot jebkādiem pētījumiem par šo augu sakaru ar reliģiskiem priekšstatiem latviešu tautas tradīcijās, nav iespējams noteikt, vai vībotnēm ir bijusi kāda sevišķa loma auglības kultā, eventuāli savas lielās cerošanas spējas dēļ. Uz šo parādību tomēr gaismu met ieskats kaimiņu tautu tradīcijās, kas sasaitās ar minētajiem dažādajiem augiem. Nekādā ziņā tas tā nav tikai latviešu tautas tradīcijā, ka tajā nav stingri nošķirti tādi augi kā vībotne, Arthemisia vulgaris; vērmele, Arthemisia absinthium; dievkociņš, Arthemisia abrotanum; vīgrieze, Filipendula ulmaria max.[8]Tādu pašu parādību sastopam kā pie zviedriem,[9] tā vāciešiem.[10] Un tas ir saprotams, jo trīs no pieminētajiem augiem arī patiesi pieder vienai un tai pašai Arthemisia ģintij. Neatkarīgi no tā, vai šo augu nosaukumu saista ar grieķu dievieti Artemīdu,[11] kurai bijušas arī sevišķas spējas ārstniecībā, vai nē, gan latviešu (T. 33419-22; T. 33424-31), gan arī citu tautu tradīcijās šiem augiem piedēvētas sevišķas spējas, galvenokārt dziednieciskas.[12] Pats fakts, ka jau senajiem romiešiem Arthemisia abrotanum bija Diānai kā dzemdētāju aizgādnei veltīts augs,[13] runā skaidru valodu. Taču vībotne stāv sakarā arī ar mīlestības veicināšanu[14] un sievieti vispār.[15]

Sava nozīme jautājuma skaidrošanā var būt arī šo augu nosaukumiem. Visi Arthemisia ģintij piederīgie augu nosaukumi latviešu valodā ir aizgūti. Vērmele[16], A. absynthium, unvībotne,[17] A. vulgaris, ir aizgūti no vācu valodas. Turpretī abrotanum baltu valodās: latv. dievkociņš, liet. diẽvmedis ir tulkojums no slāvu valodām.[18] Dievkociņš un vērmele nepieder pie savvaļā augošiem Latvijas augiem.[19] – Pa kristīgo mūku dārznieku pēdām tie ienākuši Latvijā kā no Rietumiem, tā no Austrumiem. Turpretī vībotne, tautā saukta par vērmeli, neatkarīgi no aizgūtā vārda pieder pie Latvijas savvaļas augiem. Tādēļ tradīcijām, kas saistās ar šo augu terapeitisko un apotropeisko nozīmi, ir sekundāra loma. Šajā sakarā nav svarīgi arī izsekot, ciktāl te ir darīšana ar sākotnēju priekškristīgu tradīciju un ciktāl tā ir kristīgā sinkrētisma veidojums,[20] jo kristiānisms pats bija senāku auglības kultu tradīciju pārņēmējs.[21]

Šie ieskatījumi tradīcijā, kas saistītas ar Arthemisia ģintij piederīgajiem augiem, palīdz labāk saprast, ka teksti, kuros tie minēti sakarā ar Dievu, pilnīgi iekļaujas tautas sinkrētiskajos reliģiski maģiskajos priekšstatos. Tādēļ 8050. dziesmu grupa nav skatāma Adamoviča pieminētās 26060. mīklu dziesmas gaismā. To neprasa šo dziesmu saturs. Bez izņēmuma visi šo dziesmu grupas teksti uzbūvē un formā būtiski atšķiras no mīklu dziesmu teksta, ko parasti ievada vārdi: “atminiet…”.

Adamovičs ir izvirzījis vēl otru motīvu, kādēļ viņš domā, ka ar “dieviņš” te ir domāts puisis. Viņš norāda uz 5 dažādām dziesmām (8086-7; 8249, 7996, 8005).

Malējiņa, malt iedama,
Satiek Dievu celiņā.
Ej, ar Dievu, malējiņa,
Nāc ar Dievu, samalusi.
[LD 8086]

(Dziesma pazīstama 5 variantos.) No šā teksta Adamovičs secina, ka Dievs nemaz neslēpjas, bet malēja to sastop atklāti ceļā uz maltuvi. To pašu apliecinot arī 7996, kas pazīstama 24 variantos:

Es iegāju maltuvē
Labu rītu nedevuse;
Sēž Dieviņš, stāv Laimiņa,
Labu rītu gaidīdami.
[LD 7996, 3]

Līdzīgi 7997. dziesmā. No 8086. dziesmas patiesi var secināt, ka malēja Dievu sastop atklāti pagalmā, kaut arī tekstā nav tieši sacīts, ka viņa to redzētu. Bet turpat līdzās ir teksti, kas rāda pretējo. Malēja uz maltuvi iet tumsā, arī maltuve, kur tā maļ, ir tumša (8250-53). Tādēļ viņa Dievu un Laimu gan zina klāt esam, kā arī to, ka tie palīdz, taču ne viens, ne otrs atklāti nav redzami:

Tumsā gāju māļa malt
Tumsā Laime palīdzēja;
Tumsā sēd Laimes māte
Dzirnav’ galda galiņā.
[LD 8249]

Ar to atkrīt Adamoviča aizrādījums, ka Dievs resp. Laima parādās pavisam citādi, proti, atklāti un nevis vībotnīšu krūmos. Katrā ziņā var secināt, ka, neatkarīgi no 8050. dziesmas par Dievu vībotnīšu krūmā, teksti pazīst gan atklātu, gan apslēptu Dieva klātieni.

Vēl atliek ieskatīties pēdējā Adamoviča minētajā tekstā:
Es samalu rīta māli,
Ne krustiņa nemetusi.
Met, Dieviņ, zelta krustu
Beidzamā saujiņā.
[LD 8005]

Šis teksts nepārprotami rāda, ka tā ir kristīgā malēja un ka tas ir kristīgais Dievs, kas te minēts (sal. 8116-17 ar v.). Šis teksts lieku reizi atgādina, cik svarīgi ievērot metodoloģisko prasību atšķirt dažādus slāņus dainu izteikumos. Ejot no šī pēdējā 8005. teksta ačgārnu ceļu un mēģinot sakārtot Adamoviča minētos tekstus, mēs iegūstam šādu ainu: 8249. dziesma ir tipisks sinkrētisma veidojums, kur blakus Dievam un Laimai maltuvē tumsā sēd arī Sv. Marija, kas šeit iespiedusies sekundāri. Tāpat sekundāri priekšstati ir 8087. dziesma ar pedagoģisku motīvu, ka malēja pirms iešanas uz maltuvi nav nomazgājusies, tādēļ nepiedienīgi ir sastapt Dievu pa ceļam uz maltuvi. Nenoteikts ir 8086. teksts tikai ar konstatējumu, ka malēja satiek Dievu (sal. 8037). Salīdzinājumā ar iepriekšējiem var teikt, ka pirmatnējākus priekšstatus satur 7997. un 7996. dziesmu teksti, kuros runāts par labrīta teikšanu Dievam un Laimai, kas maltuvē ir jau priekšā un tur sagaida malēju.

Manuprāt, šiem pēdējiem tekstiem ir dziļš reliģisks saturs. Labrīta sacīšana patiesībā nozīmē stāšanos labvēlīgās un normālās attiecībās ar dievībām, kam ir pakļauta maltuve un tās darbinieki. Labvēlīga attiecību nodibināšana ar šīm dievībām nodrošina maizi resp. eksistenci un viņu palīdzību grūtajā darbā. Pēdējo uzskatu jo sevišķi atbalsta daudzi citi teksti, kuros malēja griežas pie Dieva un Laimas (7926-28; 7969, 7992, 8031-32; 8085, 8187 u. d. c.) Šīs attiecības izteiktas skaistos vārdos:

Nāc, Dieviņi, maltuvē,
Sajemiesi mētelīti:
Maza mana maltuvīte,
Kuplis tavs mētelītis.
[LD 8135]

Minēto tekstu analīze apliecina faktu, ka Dieva klātbūtne malējai, vai nu pa ceļam uz maltuvi, vai pašā maltuvē, vai tās tuvumā, ir konstatējama visos piecos Adamoviča piesauktajos tekstos, mainās tikai Dieva jēdziena saturs dažādos slāņos resp. laikos. Bet līdz ar satura maiņu Dievs var pieņemt arī dažādus veidus – ejot no jaunākā uz vecāko, no kristīgā Dieva, kas saprasts kā garīga eksistence, uz priekškristīgo Dievu, kas skatīts antropomorfā tēlā. Nenošķirot dažādus slāņus dainu izteikumos, Adamovičs pieļāvis pirmo metodoloģisko kļūdu, kas radījusi viņam grūtības ieskatīt patiesību par Dievu vībotņu krūmā.

Jau agrāk mums vairākkārt nācies aizrādīt uz metodoloģiskām grūtībām. Viena no zīmīgākajām ir nepilnīga pieejamo materiālu izmantošana. Tas jāatgādina arī šajā gadījumā par Adamoviča minētajām dziesmām. Tas ir bijis otrs viņa šķērslis. Pētnieks nav ievērojis 17839. dziesmu, kas pazīstama 15 variantos no dažādiem Latvijas apvidiem:

Kur, Laimiņa, tu stāvēji,
Kad es gāju tautiņās?
Pašā mājas vidiņā,
Vībotnīšu ceriņā.
[LD 17839]

Kā redzams, vībotnēs stāv vai sēd (3. v. ) resp. ir paslēpusies Laima, gluži tāpat kā iepriekš minētajā dziesmu grupā Dievs. Šoreiz tas notiek pavisam citā sakarā, proti, precību gadījumā. Citos variantos ir sacīts, ka viņa stāv vērmelīšu krūmā, krūzmētru ceriņā, aizviekstiņu krūmiņā, zem rožu lapiņām[22] (1. v. ) No šiem augiem mums vībotnes un vērmeles ir jau pazīstamas. Visi tie aug brāļa pagalmā, sētmalī, mājas vidiņā (vidū sētas), dārza vidiņā, ceļa maliņā (3. v. ) Ko grib sacīt šie teksti? Taču ne atbildēt uz jautājumu, vai Laimai pieklājas slēpties šādos krūmos. Gluži otrādi – teksti grib teikt, ka Laima, kaut neredzama, ir klāt svarīgajā precību brīdī. Šo viņas neredzamo klātieni dabas cilvēks izteic saskaņā ar savu priekšstatu pasauli – ka tā paslēpusies minētajos krūmos. Bet tā nav tikai neredzamās Laimas klātiene, kas izteikta ar šādiem priekšstatiem. Vienā no šīs dziesmas 15 variantiem lasām:

Kur, Dieviņ, tu stāvēji,
Kad es gāju tautiņās?
Vidū sētas pagalmā
Vībotnīšu ceriņā.
[LD 17839]

Tātad arī Dievs, paslēpies vībotnīšu ceriņā, ir klāt šajā pašā situācijā, gluži tāpat kā Laima. Šī 15 dziesmu grupa nostāda pareizā gaismā arī Adamoviča iepriekš minētos tekstus. Varam droši sacīt, ka tajos ar Dievu, kas paslēpies vībotnīšu vai citu augu krūmos, patiesi ir domāts Dievs.

Te vēl var piezīmēt, ka starp pēdējiem dziesmas 15 variantiem ir četri, kuros pants paplašināts līdz sešām rindām. Tad divas pēdējās rindās skan:

Vērmelēm sūra smaka,
Grūts mūžiņš tautiņās.
[3. v. ]

(4. v. sūri ziedi.) Tādējādi vērmeles visos variantos analoģijā saistās ar grūtu mūžu. Šīs divas rindas atklāj maģiskos priekšstatus, kas saistās ar vērmelēm precību dziesmās. Arī šīs detaļas ieskatījums apstiprina iepriekš teikto, ka minētie teksti rāda kādas liktenīgas cilvēka dzīves situācijas īsti reliģisku uztveri. Tā atradusi savu izteiksmi dziesmu svētkos sastopamajos savdabīgajos priekšstatos.

Zināms, ka kristīgam Dievam nav piemērots tas, kas ir iespējams citā reliģisko priekšstatu pasaulē, vai, runājot Adamoviča vārdiem, tam neder vībotnīšu krūms, kurā “paslēpties cienīgā stāvoklī”.[23] Taču 8050. dziesma ir skatāma iepriekš iztirzāto tekstu gaismā. To ievietojot pareizo priekšstatu slāni, kļūst redzams, ka malēja, dodoties uz maltuvi, var pārdzīvot Dieva klātieni.

[1]Šmits, 1926, 15.

[2] Par veli skat. Maldonis, 131.

[3]Adamovičs, 1939, 194.Par to nav šaubu, salīdzinot ar pārējiem šīs nodaļas tekstiem.

[4] Kādēļ Jumis varētu gulēt zem akmens, bet Dievs nevarētu gulēt zem akmens vai ceļmalīšu krūmiņā, Adamovičs, racionālisma un natūrisma sagūstīts, izskaidro veidā, kam patiesībā trūkst nopietnības: “Bet Dieva novietošana ceļmalīšu krūmiņā ir tieši neiespējama: mazajā ceļmalīšu krūmiņā nevar apmesties neviena antropomorfa būtne, izņemot īkšķīti jeb pundurīti” (1939, 194). Bet tikpat maza un neiespējama apmešanās vieta tādai izcilai antropomorfai dievietei kā Laimai ir “villaines ieloks” (17838). Skat. Biezais, 1955, 217, 219; 2006, 156, 157, 158.

[5] Arī par šo paslēpšanās vietu Adamovičs saka, 1939, 195: “Visi šie augi ir gan lielāki par ceļmalītēm, bet, izņemot vītolu, tomēr neder Dievam kur paslēpties c i e n ī g ā stāvoklī” [retinājums mans – H. B.]. Šie vārdi rāda vēlāka laika pilsētas kultūras nomākta un kristiānismā ieauguša teologa domas par Dievu. Bet tas tad ir viņa, ne latviešu zemnieku Dievs.

[6] Skat. Goegginger, 121, kas šajā parādībā redz atliekas no hierogāmijas.

[7] Sal. ar Jahves (Ex. 19, no 16. lpp.) un Zeva citādo parādīšanos (Hesiod, 181).

[8] Šķiet, ka šie augi šajā grupā minēti nejauši, savas ārējās līdzības dēļ.

[9]Lyttkens, I, 30.

[10]Marzell, 1943, I, no 412. lpp.

[11]Soehns, 86.

[12] Kristīgā tautas tradīcija ir pārņēmusi šo zemnieku ticību dažādo ziedu un augu spēkam, kas redzams, piem., “zāļu kaisīšanā” (Kraeuterweihe) un “svaidīšanas pušķī” (Weihebueschel), kas saistīti ar Sv. Marijas Debesbraukšanas dienu 15. augustu. Zīmīgi, ka tādu “pušķu” sastāvā tiek minēti trīs augi: Artemisia abrotanum, A. vulgaris un A. absinthium (skat. Perger, 45). Par šo katoļu svētku veidu un izplatību skat. Marzell, 1932, 441 (literatūras norāde), arī Pfister, no 41. lpp.

[13] Skat. Perger, 123. Viņš min arī viduslaiku un vēlākas tradīcijas, piem.: “Velns baidās no vībotnes, un, kur vībotņu saknes ir pienaglotas pie mājas, tur ļaunie gari netiek iekšā un māja ir pasargāta no uguns nelaimes. Arī ap Jāņiem vībotnes tiek raktas; ar tām apjožas un tad šos vainagus met jāņugunī, lai atbrīvotos no visa ļaunā.” Attiecībā uz Vāciju un Holandi līdzīgas ziņas skat. Soehns, 87, bet uz Austriju skat. Weinkopf, 93. Par Artemisia vulgaris saistību ar Jāņu tradīcijām skat. Marzell, 1922, 26 un 1935, 68.

[14]Henrikson, 45: “Mūsu senči lietoja vībotnes (A. vulgaris) pat mīlestības lietās – gan meitenes, gan atraitnes.”

[15] Par A. vulgaris raksta Nemnich, I, 473, 1793: “…it īpaši tas nepieciešams pie visādām sieviešu slimībām.” Dažādus citādus ticējumus min Reling, 173, kuros tāpat vērojama aizgādniecība par sievieti un tās sargāšana no ļaunu spēku iedarbības. Jau Plīnijs zina stāstīt, ka to lieto pret nogurumu (Soehns, 87; Reling, 193).

[16] Mancelis (Mancelius) vēl tik vēlu kā 17. gs. lieto pārejas formu Wehrmedes (1654, III, 126) no viduslejasvācu vermede (skat. Mīlenbachs, 1923, IV, 563; Zēvers, 156). Plašu pārskatu par tautas etimoloģijā veidotām formām sniedz Marzell, 1943, no 420. lpp.

[17] Nosaukums vībotne tāpat aizgūts no viduslejasvācu bivot resp. bibot. Ir pazīstamas arī tādas pārejas formas kā bibotes un wibotes (skat. Hupel, II, 490; Katterfeld, 61; Muethel, 89). Skat. arī Milenbachs, 1923, I, 303; Zēvers, 159.

[18] Dievkociņš, Artemisia abrotanum ir burtisks tulkojums no kr. Божье дерево (Galenieks, 17; Annenkov, 47) un ar tādu paši nosaukumu pazīstams arī otrā baltu tautā: liet. diẽvmedis un slāvu tautās: poļu Bože drzewko, čehu Bozidrevce, baltkrievu Bižderevo, slovāku Božje drvce, serbu un horvātu Božje drvce. Zīmīgi, ka šādu nosaukumu nepazīst ģermāņu tautas, jo tas ir svešs kā Skandināvijā (skat. Lyttkens, Jenssen-Tusch), tā Vācijā (Marzell, 1943). Bet tas parādās novados, kas robežojas ar slāvu tautām, piem. Austrijā: Herrgotthoelzel (Popowitsch, 555) Herrgodshoelzl (Hoefer, 160), Herr godholz vai Herrgodgraendl (Weinkopf, 93). Tāpat to nepazīst franču un angļu tautas tradīcija, kas runā: fr. Armoise-Aurone, Aurone des jardins, Citronelle, la Garde-robe; angl. Southernwood, Old-man, Lad’s love (skat. Friend, II, 481). Šī ģeogrāfiskā dažādu nosaukumu izplatība rāda, ka dievkociņš ir tulkojums no krievu valodas.

[19]Zāmelis, 1928a, 102: “Dievkociņš pie mums plaši audzēts savu smalki šķelto smaržīgo lapu dēļ. Dievkociņš ir vecs kultūras augs, [..] lietots arī tautas medicīnā: arī burvībās un kultā tas spēlējis lielu lomu, no kā atliekas vēl tagad šur tur, sevišķi slāvu tautās, uzglabājušās.” Ar šiem augiem saistītās tradīcijas aprakstītas vēl pašā pēdējā laikā (Flora, 1953, IV, no 402. lpp.).

[20] Ka te iespiedušies atklāti kristīgi priekšstati, rāda vēlāka attīstība pie slāvu tautām, kur ar tiem saistās Sv. Marija: slovāku Drevce blažene Marije; Drevce device Marije; Zeljice device Marije, Artemisia abrotanum (Šulek, 73, 461).

[21] Skat. Clemen, 162.

[22] Par rožu kultūras vēlo parādīšanos Latvijā skat. Zēvers, 312.

[23] Te minams zīmīgais variants:
Kur, Laimeņ, tu stoveji,
Ka es goju tauteņos?
Pi bazneicas duraveņu
Jezupeņu kriumeņā.
[LD 17839, 2]

Okupeklim nebija nākotnes

1995. gadā pēc vairāk nekā četriem Ņujorkā pavadītiem gadiem atgriezos Rīgā un drīz vien kādu dienu ar 10. tramvaju braucu darīšanās uz Torņkalnu. No sirds pabrīnījos, ka okupekļa[1] komplekss nav nojaukts un vēl arvien rēgojas caur Uzvaras parka kokiem, bet stēla vai obelisks ar zvaigznēm, ko tautā vēlāk dēvēja par miroņa pirkstu, nepareizi nodrāztu zīmuli, okupanta fallu, stabu un kā tik vēl ne, turpina agresīvi slieties un bakstīt debesis tieši uz tās pašas Rīgas ass, uz kuras atrodas Brīvības piemineklis.

1980. gadu padomju eklektikas stilā veidotā skulptūru grupa un obelisks bija ietinies noplukušas pagājības bezcerīgajā aurā. Tobrīd man šķita, ka tā nenovēršamais gals ir tuvu, tomēr manas cerības bija maldīgas. Pagāja apmēram piecpadsmit gadi. Tad šī vieta, pateicoties Rīgas mēram Nilam Ušakovam personīgi, kā arī Maskavas uzmundrināto partiju Saskaņas centrs un PCTVL pūlēm, atkal kļuva par PSRS uzvaras 2. pasaules kara kulta vietu simtiem tūkstošu Latvijas civilkolonistu un viņu pēcteču, kuru daļa šodien veido Latvijas 5. kolonnu. Gadiem ejot, Krievijas kalendāra 9. maija Uzvaras svētki Rīgā, ko, apzināti lietotojot rusicismu, dēvējām par pobedobesije, uzņēma pamatīgus apgriezienus. Piedalījās Rīgas mērs, Latvijas rašistiskās partijas un pārstāvji no Krievijas vēstniecības Latvijā. Šogad pieeja okupeklim bija slēgta, bet krievu diplomātiem par godu apsargi to īpaši atvēra, lai viņi varētu novietot sēru vainagu. Tas izsauca sašutuma vētru soctīklos.

Sākums

Kamēr miljons latviešu ar dziļas pazemojuma un netaisnības sajūtas izraisītu derdzīgumu un pamatotu naidu raudzījās uz okupācijas uzvarekli (kā to šogad nodevēja soctīklos izveidojusies kustība Tautas āmurs, kura no š. g. marta mēneša aicināja to demontēt), latviešu vīri, kuru dabisko pašaizsardzību nebija atslābinājusi mūsdienu progresīvās domāšanas mīkstā un iemidzinošā vate, ķērās pie darba ar mērķi okupekli uzspridzināt. 1997. gada 7. jūnija Edgara Galzona un Jura Tihonova Dienas publikācijā lasījām: “Notikuma vietā konstatēts, ka eksplozijā bojāts pieminekļa malu mūrējums 5 metru augstumā, telpu apšuvums un bruģis ap pieminekli. Tuvumā esošajām mājām sprādziena vilnis izsitis logus. Speciālisti noskaidrojuši, ka noziedznieks izmantojis sprāgstvielu, kas līdzinoties ap 10–20 kg trotila. Iespējams, ka bandīts izmantojis tālvadības mehānismu. No rīta, attīrot gruvešus, policisti pie pieminekļa un tā apkārtnē atraduši pagaidām nenoskaidrota cilvēka ķermeņa daļas. Vēl nevarot apgalvot, vai bojā gājis pats spridzinātājs.”[2]

1997. gada 12. jūnijā presē tika publicēts LR prezidenta Gunta Ulmaņa “Paziņojums par vandalisma akciju pie Uzvaras pieminekļa Rīgā.” Tā sākumā teikts: “Vandaliskais spridzināšanas akts pie Uzvaras pieminekļa ir kategoriski nosodāms kā provokatīvs, izaicinošs mēģinājums saasināt Latvijas starptautiskās attiecības, sēt naidu un neuzticību starp tautām, graut valsts prestižu. Kategoriski noraidu centienus terora aktus saistīt ar starpvalstu attiecībām. Izsaku pārliecību, ka Latvijas konsekventi ievērotie demokrātiskie ideāli, pieaugošais starptautiskais prestižs, vispārcilvēciskā tolerance, kā arī Latvijas un Krievijas divpusējās attiecības balstās uz daudz dziļākiem pamatprincipiem, nekā to izprot provokatīvo akciju organizētāji. Latvijas tautai, kuras vēsturiskā pieredze starpnacionālo attiecību veidošanā nezina grautiņus un vardarbīgu konfrontāciju, šādi provokatīvi nosakņotu aprindu centieni īstenot savus mērķus necivilizētā ceļā ir nepieņemami un sveši.”[3]

Šeit labi nolasāms, ka atjaunotās Latvijas valsts prezidents uz Latviju skatās ar Krievijas interešu acīm. Būtu interesanti noskaidrot, kurš sniedza konsultāciju, kad šis paziņojums tapa. Šādai izpratnei un redzējumam, manuprāt, bija tālejošas sekas. No tām izriet arī šodienas pārliecība daudzos latviešos un krievos, ka Latvijā runāt latviski ar krievu ir starpnacionāla konflikta kurināšana, savukārt Latvijā krievam ar latvieti runāt krieviski nav lingvistiskas agresijas izpausme, bet gan pašsaprotama lietu kārtība. Tāda līdz šim bijusi paziņojumā minēto “daudz dziļāko pamatprincipu” pamatīgi iesakņotā izpausme ikdienā.

Spridzināšanā Valdis Raups (11.12.1964–06.06.1997) un Aivars Vīksniņš (12.01.1974–06.06.1997) gāja bojā, bet pārējie – Juris Rečs un vēl deviņi cilvēki stājās tiesas priekšā, saņemot sodus – gan nosacītus, gan brīvības atņemšanu līdz pieciem gadiem cietumā. Lielākā viņu daļa bija organizācijas “Pērkonkrusts” pārstāvji. Tā izveidojās 1995. gada beigās, kad grupa jauniešu atšķēlās no Jāņa Rības vadītās aizsargu organizācijas, vēloties ātrāku rīcību Latvijas derusifikācijā un deokupācijā. Ulmaņlaikā šī radikālā organizācija tika aizliegta, pēc tam to aizliedza arī vācu okupācijas vara. Atjaunotajā Latvijā minētā vīru grupa pārņēma vecās organizācijas nosaukumu. Okupekļa likvidācija ir bijusi viens no viņu galvenajiem mērķiem. Sākumā šo projektu vadīja Raups, bet vēlāk vadību pārņēma Juris Rečs, kurš piedalījās spridzināšanā. Līdz 2000. gadam viņš slēpās mežos kā savulaik mežabrāļi. Lieki teikt, ka, ja Latvijas valsts būtu veikusi šo simbolisko aktu 1991. gadā, kad nogāza Ļeņina pieminekli, izpaliktu gan pērkonkrustiešu radikālisms un zaudētās dzīvības, gan sabiedriski konflikti un spekulācijas ap to trīsdesmit garu garumā, bet galvenais – aiztaupītos neizmērojamā, nāciju depresijā dzenošā un svelošā pazemojuma sajūta, ko ik dienu piedzīvoja latvieši, ideoloģiski toksisko okupekli ieraugot.

Mani uz pārdomām vedina vārds “noziedznieki” un “bandīts” Dienas publikācijā pēc spridzināšanas notikuma. Kādu politisku attieksmi un izpratni par Latvijas brīvību un desovetizācijas nepieciešamību tie apliecina atjaunotās Latvijas septītajā gadā? Vai šodien Gundaru Kalvi, kurš nesen naktī aizvāca un iemeta Daugavā padomju lielgabalu, kāds atļautos publiski saukt par bandītu? Nē, jo kara Ukrainā dēļ sabiedrības izpratne transformējusies lielākas brīvības nozīmības un tās asins cenas izpratnes virzienā. Atcerēsimies, ka NKVD par bandītiskiem nacionālās buržuāzijas grupējumiem savulaik dēvēja un bargi notiesāja pat skolēnus, kuri apvienojās slepenās grupās Cēsu vidusskolā, Aizupes mežniecības skolā, Daugavpils 1. vidusskolā, Jelgavas 1. vidusskolā, Jelgavas Valsts tehnikumā un citur, lai izplatītu skrejlapas un gāztu padomju okupācijas varu 1940. un 1941. gadā.[4] Sanāk, ka 1997. gadā atjaunotās Latvijas vara rīkojās līdzīgi.

Vai pērkonkrustiešu rīcība pēc būtības atšķīrās no mežabrāļu, skolēnu pretestībnieku un Gundara Kalves rīcības? Tad kāpēc 1997. gadā Latvijas valsts tiesībsargājošās iestādes, politiskā vara, prese un sabiedrība ir pagalam nespējīga to vērtēt atbilstīgi atjaunotās valsts interesēm, proti, desovetizācijas kontekstā? Šajā virzienā būtu meklējami arī skaidrojumi iemesliem, kāpēc Latvijas valsts kavējās demontēt okupekli trīsdesmit divus gadus.

Viena no atbildēm varētu būt – to darīt nespēja. Latvijas neatkarību pasludināja LPSR Augstākā Padome. Sešpadsmit Latvijas PSR Augstākās Padomes deputātu vārdu, kuri 1990. gada 4. maijā nobalsoja par Neatkarības deklarāciju, pēc Valsts drošības komitejas aģentu kartotēkas publiskošanas 2018. gada decembrī tika atrasti čekas aģentu sarakstā. Lielākā daļa deputātu bija komunisti, kuri no visas sirds ticēja neatkarīgai Latvijas valstij, bet gan jau bija arī tādi, kuri pielāgojās lielo pārmaiņu vējiem un laika diktātam. Latvijas sabiedrībā viņi veidoja izpratni un diktēja attieksmi pret nepieciešamību likvidēt un novērst negatīvā padomju mantojuma sekas. Ar pilnu pārliecību varu apgalvot, ka okupeklis psiholoģiski un morāli diendienā pazemoja latviešus gan kopš 1985. gada, kad tas tika uzsliets, gan visus trīsdesmit divus gadus pēc valstiskās neatkarības pasludināšanas – tagad jau pašu latviešu ieceltās politiskās varas visai ciniskā izpildījumā. Tomēr tieši 4. maija kluba bijušie Augstākās padomes deputāti, kuri balsoja par Latvijas neatkarības atjaunošanu, 26. aprīlī nāca klajā ar apziņojumu, ka vēlas, lai tiktu demontēts piemineklis Uzvaras parkā jeb kā paši deputāti to dēvē – okupācijas stabs. Valda Raupa un Aivara Vīksniņa nāve ir uz Latvijas varas sirdsapziņas. To būtu iespējams atvieglot, Latvijas valstij viņus reabilitējot.

Valsts ilgi nesadzirdētie

Šo tekstu es rakstu dienās, kad okupeklis beidzot tiek demontēts. Tas notiek par ukraiņu brīvības cīņas un asins cenu, Latvijas sabiedrībai mobilizējoties un to pieprasot iesniegumos Ministru kabinetam, Valsts prezidentam un Rīgas mēram, kā arī kampaņās un aktivitātēs soctīklos. Šodien lasu presē, ka 58 gadu vecumā mūžībā devies kādreizējais Saeimas un Rīgas domes deputāts Modris Lujāns. Viņš 1988. gadā uz 14. jūnija mītiņu bija ieradies ar plakātu, uz kura bija uzraksts “Lāsts tautu slepkavām” ar Staļina, Molotova un Ribentropa attēliem, kā arī uzraksts “Nē kangariem” un Latvijas Komunistiskās partijas vadītāju attēli. Šo plakātu dēļ viņu sauca par pēdējo disidentu padomju Latvijā. Viņu nenotiesāja, bet šodien Facebook lasu mūziķa Mārča Kūļa teikto, kas ir saskanīgs ar manām pārdomām un šī raksta tēmu, tādēļ citēju: “Ja Modris Lujāns ir bijis “pēdējais padomju disidents”, tad kas esam mēs pēc 30 gadiem? Postpadomju disidenti. Tieši tik banāli. Ir nomainīti valsts nosaukums un karogs, bet ne padomju režīma iedēstītā attieksme pret saturu tādās tēmās kā latviskums, valsts valoda, okupanti, civilokupanti, rusifikācija, padomju migranti, valstsnācija, latviska valsts, darba valoda Latvijas uzņēmumos un iedzīvotāju mājas īpašnieku sapulcēs, uzrunai uz ielas, transportā, radiostacijās u. tml. Visur mēs, latvieši, esam pataisīti tādi paši disidenti jeb izstumtie! VĒL ARVIEN IR SPĒKĀ PADOMJU VĒRTĪBU ARHETIPS – Latvija ir 50/50 krieviski latviska, bet krievam ir faktiskā vara (ielu vara). Neskatoties ne uz Satversmē rakstīto, ne likumiem un arī ne valsts nosaukumu vai karogu…”

Jauns likums

Lai varētu likumīgi demontēt okupekļus, šogad Saeima pieņēma un Prezidents izsludināja likumu “Par padomju un nacistisko režīmu slavinošu objektu eksponēšanas aizliegumu un to demontāžu Latvijas Republikas teritorijā.” Līdz šī gada 5. augustam visām pašvaldībām Vides un reģionālās attīstības ministrijā bija jāiesniedz demontāžas plāns par 69 objektiem, kas iekļauti 14. jūlijā Ministru kabineta sēdē apstiprinātajos noteikumos “Padomju un nacistisko režīmu slavinošo demontējamo objektu Latvijas Republikas teritorijā saraksts.” Daugavpils mērs Andrejs Elksniņš ir vērsies Satversmes tiesā, lai to apstrīdētu un iegūtu laiku neveikt okupekļu demontāžu savā pilsētā. Kamēr vienas pašvaldības aktīvi iesaistījušās Latvijas telpas desovetizēšanas procesā, citas kavējas, un mums nākas lasīt dīvainas, komiski infantilā valodā sacerētas ziņas. Piemēram, 26. augustā lsm.lv platformā bija publicēta šāda: “Alūksnes novada Alsviķu pagastā pazudis padomju un nacistisko režīmu slavinošs objekts. Pašvaldība konstatējusi, ka pazudis Ministru kabineta noteikumos “Latvijas Republikas teritorijā esošo demontējamo padomju un nacistisko režīmu slavinošo objektu saraksts” iekļautais demontējamais piemineklis Alsviķu pagastā, kaujas vietā, kur 1944. gada 15. janvārī Sarkanās armijas pirmās Latvijas partizānu brigādes ceturtās vienības atsevišķā vada partizāni sakāva vācu armijas soda ekspedīciju. Pieminekļa vietā palikusi tikai pamatne. Pašvaldība par konstatēto faktu ir noformējusi aktu un informējusi Valsts policiju.” Šķiet, aktīvākajiem novada iedzīvotājiem apnika vilcināšanās un viņi šo darbu Gundara Kalves stilā slepus paveica paši, nakts aizsegā un dvēselēm gavilējot par nomestajām važām.

Visus šos garos pazemojuma gadus toksiskā okupekļa zīmē politiskā elite savu nespēju to ņemt un beidzot likvidēt tautai pamatoja ar mūsu Ārlietu ministrijas un Krievijas Federācijas noslēgto un it kā uz 30 gadiem noslepenoto vienošanos (tā nav tikusi publicēta), saistītu ar padomju armijas izvešanu no Latvijas. Vienošanās 13. pants paredzējis, ka “saskaņā ar starptautisko praksi Latvija nodrošina memoriālo būvju un karavīru masu apbedījuma vietu sakopšanu, labiekārtošanu un saglabāšanu valsts teritorijā, kā arī neliek šķēršļus mirušo militāro pensionāru un viņu ģimenes locekļu apglabāšanai un apbedīšanas rituālu veikšanai.” Šis arguments tika izmantots ikreiz, kad aktualizējās okupekļa jautājums – piemēram, kad parlamentā tika iesniegti portāla manabalss.lv iniciatīvās savāktie paraksti. Vien šogad, kad Krievijas iebrukuma Ukrainā un tur pastrādāto zvērību kontekstā sabiedriskais pieprasījums izbeigt nācijas pazemošanu ar okupekli sasniedza ļoti augstu temperatūru, Tieslietu ministrijā tika veikta juridiska ekspertīze. Tajā secināts, ka šis slepenais pants, izrādās, tomēr ir apstādināms. 16. maijā varējām lasīt Ārlietu ministrijas paziņojumu, ka “Latvijas ārlietu ministrs Edgars Rinkēvičs (JV) nosūtījis notu Krievijas vēstniecībai par abu valstu vienošanās panta saistībā ar memoriālo būvju uzturēšanu apturēšanu.” Beidzot tas bija noticis! Latvija sev piešķīra rīcībspēju. Tomēr paliek jautājums, kāda veida apsvērumi un baisa ietekme to neļāva izdarīt daudz ātrāk. Un kas tieši bija mainījies pēc 24. februāra rīta.

Intelektuāļi, mākslinieki, politiķi

Okupekļa demontāžas plānu kontekstā izgaismojās arī vecā Latvijas inteliģences kaite – gļēvulība un pielaizīšanās varai, kas dod tai darbu, līdz ar centieniem trāpīt pareizajā politiskās konjunktūras gaiteņgala meitas istabiņā. Apmēram pusgada garumā sabiedrība uzklausīja liberālkreiso ideoloģiju pārstāvošus ekspertus, kurus sevišķi iemīlējuši Latvijas sabiedriskie mediji, – Denisu Hanovu, Mārtiņu Kaprānu, Igoru Gubenko un jaunpienācēju vēsturnieku Mārtiņu Mintauru, kurš savā sociālpolitiski morāli relatīviskajā redzējumā jau cenšas neatpalikt no nosauktajiem. Kādā no daudzajām intervijām Deniss Hanovs aicināja okupekli pārvērst par “draudzības tiltu” starp latviešiem un krieviem. Arī pārējie aizrāvās ar nekonkretizētu okupekļa pārdēvēšanu un pārzīmološanu kādā tālā nākotnē. Tas nekas, ka pašas idejas jau nemaz nebija, – galvenais bija aicinājums to nekādā gadījumā nenojaukt. Mārtiņš Kaprāns Jesajas Berlina biedrības organizētā panelī mums pilnā nopietnībā stāstīja, ka tā ir civilkolonistu svētvieta, ko nedrīkst aiztikt, atsaucoties uz krievu kara dziesmu “Svētais karš” (Svjaščennajavoina), bet Igors Gubenko šī gada 13. aprīļa raidījumā Kas notiek Latvijā runāja par okupekļa “pārformatēšanu”, par “cita veida simbolismu.” Savukārt tēlnieks Gļebs Panteļejevs šajā pašā raidījumā biedēja ar uzskatu, ka okupekļa demontāža būs “dāvana Putinam”. “Jebkura situācija, kas šķeļ, ir izdevīga Krievijai,” norādīja talantīgais tēlnieks.

Tas ir naratīvs, kas visdrīzāk iederas FDD izstrādātajā refleksīvās kontroles paņēmienā, kad pretinieks (šajā gadījumā Latvija) izmanto tādu argumentāciju, kas nāk par labu ienaidniekam. Proti, pats sevi padara pasīvu un nespējīgu pretoties vai īstenot savus plānus. “Nevajag kaitināt Krieviju” – šo refrēnu esam dzirdējuši gadiem ilgi no daudzu politiķu, lēmumu pieņēmēju un sabiedrisko darbinieku mutēm. Gļeba Panteļeva teiktais ir absurds, jo tieši okupeklis bija okupācijas varas simbols, kas šķēla, nevis vienoja sabiedrību. Šajā raidījumā tieslietu ministrs Jānis Bordāns bija vienīgais, kurš norādīja, ka okupeklis “palīdz saglabāt sašķeltību”, ir nacionālās drošības jautājums, un piebilda, ka diskusijās par to vienmēr daudz vairāk tiek izceltas agresora, nevis no agresijas cietušo latviešu intereses un tiesības, kas ir gauži netaisnīgi. Šo faktu šeit atspoguļoju kā objektīvu realitāti bez mazākās vajadzības un nodoma izdabāt savas partijas vadītājam priekšvēlēšanu laikā.

Okupekļa jautājumam pievērsās arī LV portāls.[5] Šeit ievietošu dažus vietnes aptaujāto ekspertu viedokļus, kuru skatījums uz okupekli ārkārtīgi atšķiras. Mārtiņš Mintaurs sacīja: “Latvijas sabiedrība nav izvērtējusi savu pieredzi padomju okupācijas laikā, tāpēc šī simboliskā akcija neko nemainīs okupācijas seku pārvarēšanā.” Deniss Hanovs apgalvoja: “Jebkurš piemineklis ir sociāli politisks kopsavilkums un spēj konsolidēt kopienu, sniedzot tai identitātes stāstu. Pieminekļa likvidācija veidos negatīvu, upura tēlā balstītu atmiņu kopienu.” Imants Lancmanis teica: “Kopš Krievijas iebrukuma Ukrainā šis piemineklis vairs nav viens no vēstures pieminekļiem, bet toksisks liecinieks ļoti sliktam periodam.” Marina Kosteņecka uzsvēra: “Šobrīd, kad visa civilizētā pasaule redz, ka krievu armija ir nevis atbrīvotāju, bet kara noziedznieku un marodieru armija, atstāt Rīgā pieminekli “padomju atbrīvotājiem” būtu valsts gļēvums.”

Kadrs no Jura Podnieka dokumentālās filmas “Veļ Sīzifs akmeni” (1985. g.). Latvijas Nacionālais arhīvs, LNA_KFFDA_F28_1_4, skat.: http://www.redzidzirdilatviju.lv/lv/search?q=Ve%C4%BC%20S%C4%ABzifs%20akmeni

Visnotaļ izbrīna Mārtiņa Mintaura viedoklis, kuru viņš paudis arī citās diskusijās, ieskaitot pieminekļa likvidēšanas dienās Latvijas radio – ka okupekļa demontāža neko nemainīs un neatrisinās. Pirmkārt – nevienu brīdi neviens nav solījis ātru un konkrētu risinājumu! Demontāžas akts ir simbolisks, un tam ir nācijai svarīga metafiziska taisnīguma gandarījuma nozīme. Otrkārt – vai tiešām vēsturniekam šķistu pieņemami, ja Vācija, teiksim, saglabātu visas Hitlera bistes iestādēs un ielās? Vai neko nemaina un nenozīmē tas, ka Krievijā tiek uzstādīti pieminekļi Staļinam? Vai drīzāk Latvijai joprojām aktuālā desovetizācija nešķiet nozīmīga? Kā tad tā? Pat laikā, kad publiskajā telpā arvien biežāk komunisms tiek pielīdzināts nacismam un izskan aicinājums komunismu beidzot tiesāt starptautiskā prāvā kā savulaik nacismu?

Savukārt Denisa Hanova teikto man ir vēlme dekonstruēt. “Jebkurš piemineklis ir sociāli politisks kopsavilkums…” – šajā gadījumā noteikti nē, jo Hitlera krūšutēls, tāpat kā okupeklis, nav un nevar būt nekāds kopsavilkums, ja tas reprezentē un manifestē ļaunuma varu noteiktā laika periodā. Tas pilnīgi noteikti nevar “konsolidēt sabiedrību”, kura no šīs ļaunuma varas ir atteikusies un to uzvarējusi. “Pieminekļa likvidācija veidos negatīvu, upura tēlā balstītu atmiņu kopienu” – okupekļa atrašanās Rīgā turpināja padarīt par upuri latviešus, kuri cietuši no okupācijas un genocīda. Tagad, kad tas demontēts, mēs beidzot vairs nejūtamies upuri. Nevēlos izklausīties tendencioza, bet no nelatvieša Hanova teiktā man nākas secināt, ka latviešu tautas genocīdā un okupācijā piedzīvotās sāpes, zaudējumi un ciešanas viņam ir svešas, nezināmas un vienaldzīgas, tāpat arī diemžēl filozofam Gubenko, bet, kas izbrīna visvairāk, – arī Kaprānam.

Pieminekļiem publiskajā telpā ir skaidra nozīme un mērķtiecīgs vēstījums. To nevar vienā dienā vai pāris gados ņemt un pārdefinēt. Okupeklis simbolizēja ļaunumu un nepatiesību par vēsturi. Ļaunums izpaudās agresīvos okupantu tēlos ar publikas virzienā paceltiem šaujamieročiem, bet meli – gadskaitļos okupācijas uzvarekļa pakājē un tēlnieciskā kompleksa nosaukumā. Kopienas konsolidācija ap ļaunumu un meliem sabiedrībai un valstij ir galēji, kategoriski nevēlama un nāvējoši kaitnieciska ilgtermiņā. Šķeļošo efektu Latvijā mēs varējām vērot gandrīz trešdaļu gadsimta. Ja krievu nācija ilgstoši konsolidējas ap ļaunumu un meliem, tad 24. februārī tā iebruka kaimiņvalstī Ukrainā un izvērsa šausminošu genocīdu Mariupolē, Bučā un Irpiņā, visas pasaules acu priekšā izvarojot bērnus, kā arī uzspridzinot cietumu Oļeņivkā, kurā atradās gūstekņi. Lūk, kāpēc Kremlim bija vajadzīgs okupeklis Rīgā, kas leģitimizēja okupācijas varu, – lai ap to konsolidētu nākamos slepkavas un izvarotājus no Latvijas krievu kopienas. Šodien šo Krievijas stratēģisko plānu Latvijas valsts ir nocirtusi saknē. Šķelšanos un konfliktu veicinošs objekts ir likvidēts, sabiedriskās domas laukums ir attīrīts jaunas izpratnes un attiecību veidošanai. Atklāts paliek jautājums – vai Latvijas valstij patiešām ir vajadzīgas tādu akadēmiski skolotu relatīvistu ekspertīzes, kuriem nav tuvas un saprotamas Satversmes preambulā iecementētās nacionālas valsts virsvērtības un attiecīgi no tām izrietošie nācijas pastāvēšanas un attīstības mērķi?

Opera

Uz notikumiem un procesiem ap okupekli var kultūrsociāli raudzīties arī kā uz operas lieluzvedumu Latvijas valstī un mediju telpā. Tas gandrīz pilnībā atbilst Nacionālās enciklopēdijas šķirklī teiktajam: “Operu var definēt arī kultūrsociāli kā simbolisku nozīmju valodu mākslā, kuras saturā un formās (libretā, partitūrā un iestudējuma procesā) atspoguļojas konkrētas sabiedrības priekšstati par vērtībām, politiskie, sociālie un ekonomiskie vēstījumi, elites paštēli, sabiedrībā pastāvošā spriedze un konflikti, kā arī naratīvi par sabiedrības vēsturi un nākotnes redzējumu (..). Operas performatīvie aspekti neaprobežojas ar izrādes veidošanu, bet iekļauj auditoriju kā vienu no procesa dalībniekiem. Auditorija veido paralēlu darbību izrādes laikā, tā veidojot operas recepciju, saturu un līdzveidojot repertuāru.”

Latvijas okupekļgeitas vāgneriska mēroga operā gadu desmitiem, vēstures gaismas kūļu izgaismoti, savas ārijas, tēmas un melodijas raiba sastāva ansambļos uz skatuves izdziedājuši varoņi, antivaroņi un figuranti no politiskajām, mediju, NVO un citām aprindām. Fonā kā koris stāvējusi latviešu tauta, kas dziedājusi okupekļa nojaukšanas prasības daudzbalsīgo dziesmu – izsāpētā dramatismā te klusāk, te skaļāk, bet nerimstoši visus šos gadus.

Periodiski tautai – korim – tikusi ierādītā vieta gružu kastē vai tuvu tai. Piemēram, 2013. gadā, kad platformā manabalss.lv tika ievietota iniciatīva “Rīgas īstā Uzvaras parka atjaunošana”, Rīgas mērs Nils Ušakovs, kuram apmēram tajā laikā pateicīgās krievu babuškas jau bija sākušas publiski bučot roku kā mācītājam pēc pareizticīgo tradīcijas parauga, TV3 un LNT kameru priekšā pavēstīja, ka tiem, kuri paredzējuši nojaukt okupekli, lai atjaunotu Uzvaras parku, vieta ir “tikai zoodārzā” un ka viņš pats esot “gatavs tos (mūs – aut. piez.) izvietot un tirgot biļetes”.

Jāsaka, viss notika pēc labākās dramaturģijas paraugiem traģikomēdijas žanrā ar burleska un farsa elementiem. Šodien kriminālvajātā antivaroņa farsu lieliski papildina ziņa par Ušakova pievienošanos LGBT+ tiesību aizstāvju grupai Eiropas parlamentā – varbūt cerībā, ka šīs deputātu balsis viņu pasargās no izdošanas Latvijai un treknā mandāta zaudēšanas. Vērts arī atcerēties, ka 2010. gadā Eiropas Cilvēktiesību tiesas Lielā palāta skatīja kara noziedznieka Vasīlija Kononova lietu un ar 14 balsīm pret 3 nosprieda, ka Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. pants Kononova lietā tomēr nav ticis pārkāpts. Krievijas vēstniecība, vēl pēc Kononova atzīšanas par kara noziedzinieku, svinīgā pieņemšanā uzdāvināja viņam Komandirskie Časi, bet Ušakovs sarīkoja ziedojumu vākšanu “mūsu varonim un paraugam”, nodrukāja Kononova varoņstāstu īpašā Saskaņas centra propagandas avīzītē un to 9. maijā dalīja pie okupekļa. Bet farss jau tieši tādēļ ir farss – vienu dienu aktuāls Kononovs, bet jau nākamajā – seksuālo minoritāšu prasības. Kad pēc Roberta Griškeviča un Ivara Āboliņa (šodien NEPL vadītāja) lūguma Romualda Vonsoviča advokātu birojs sagatavoja iesniegumu un lūdza ierosināt krimināllietu “Par kara noziegumu slavināšanu un attaisnošanu” pret Saskaņas centru, viņi pārtrauca varoņa kulta kurināšanu.

Šī ir tikai viena no daudzām burleska epizodēm, kad Latvijas augstākajam likumdevējam – tautai tikusi ierādīta vieta putekļainās aizkulisēs vai krātiņā kā pašu valstī apcietinātajiem galvenajiem varoņiem. Tā arī mēs jutāmies – grandiozajā operā nevēlami, nicināti un nesadzirdēti. Vēl 2018. gadā Jāņa Dombura vadītā raidījumā viņš sašutuma pilnā intonācijā vaicāja Dacei Melbārdei, vai okupekļa nojaukšana tiešām nākšot par labu Latvijas sabiedrības integrācijai. Šodien Saeimas priekšsēdētājas Ināras Mūrnieces preses padomniece Dace Balode, bijusī žurnāliste, tviterī secina: “Savādi, ka Pārdaugavas pieminekļa nojaukšanu/saglabāšanu dažādos laikos ir saistījuši ar sabiedrības integrāciju vai saliedētības veicināšanu. Pieminekļa nogāšana nozīmē vienīgi lielāku soli okupācijas seku likvidēšanā. Tagad kārta cīņai pret rusifikāciju.” Diez vai paliks atbildēts jautājums, vai šajos okupekļa gadu gredzenos mediji un daudzi sabiedrības pārstāvji patiešām muļķīgi un akli ticēja, ka okupeklis vieno sabiedrību, vai vienīgi savā operas ansamblī piedziedāja politiskajai ar Krievijas ietekmi un interesēm saistītajai konjunktūrai un aprēķinam. Šā gada marta sākumā pēc Tautas āmura iniciatīvas publiskošanas mākslas zinātniece Ingrīda Burāne iniciatīvas autorus Facebook publiski kaunināja par barbarisku vēlmi postīt un iznīcināt vērtīgu padomu laika mākslas darbu. Vēl pirms gada, 2021. gada 26. martā LTV Ziņu dienests publiskoja deputāta un vēsturnieka Edvīna Šnores Rīta Panorāmā teikto, ka “Okupācijas armijas militārajai tehnikai goda vietā uz postamenta nav jāatrodas”. Tviterī uzreiz reaģēja komponists un LTV ētera personība Edgars Raginskis: “Un ko citu Tu gaidīji no Edvīna “Uzvaras piemineklis ir jādemontē” Šnores?”. Uz operas skatuves viņam uzreiz atsaucās bioētiķis no RSU Ivars Neiders: “Neko, protams. Kārtējo reizi apbrīnoju partijas spēju aktualizēt patiešām svarīgas lietas.” Bijušais ministrs Vladimirs Makarovs nesen publiskojis savu secinājumu: “Tas, ko prāts nespēj saprast. Okupekli izloloja LKP un PSKP kabinetos. Pēdējos 20 gados par fetišu to izveidoja Kremlis un nesaskaņa. Pēc saukļiem “мы можем повторить», «на Берлин» rašas pastrādātiem noziegumiem Ukrainā to aizstāvēt var tikai demokrātijas ienaidnieks.”

Okupekļa demontāžas grandiozās izrādes izskaņā savus skābo vīnogu akordus intervijā TV3 pievienoja komunikācijas zinātnes doktors Mārtiņš Kaprāns, kurš kā universālais kareivis aktīvi pozicionējas arī sabiedrības integrācijas un vēstures izpētes jautājumos. Acīmredzami nespēdams samierināties ar savas pozīcijas publisku sagrāvi okupekļa jautājumā, Kaprāns saka: “Ne jau visos 72% latviešu, kas atbalsta pieminekļa nojaukšanu, tas stress bija vienlīdz izteikts. Drīzāk jau – ja jau, tad jau. Nebija jau tāda milzīgi kategoriska vēlme par visu varu to dabūt nost.” Un – “Pēdējo divdesmit gadu laikā šis piemineklis ir padarīts par centrālo simbolu krievvalodīgajai kopienai vai vismaz nozīmīgai tās daļai. Un, atņemot šo simbolu, varam izraisīt vardarbību ielās, vardarbību sabiedrībā.” Kā arī: “Skaidrs, ka viskategoriskāk nacionāli noskaņotajā latviešu sabiedrības segmentā šis piemineklis ir kā sava veida antistresa rotaļlieta jeb “popits”. Tas nenozīmē, ka līdz ar pieminekļa nojaukšanu tas stress tiek noņemts pilnībā visā sabiedrībā. Patiesībā – tikai vienā minētajā segmentā, kas ir šaura sabiedrības daļa.” Pēc Kaprāna domām, vēsturiskā taisnīguma atjaunošana un publiskus melus, netaisnību simbolizējoša okupekļa sagrāve Latvijā rūp vien radikālajiem nacionālistiem. Lika pagaidīt! Man personīgi jau sen pārdomas izraisa fakts, ka dažādos socioloģiskos pētījumos un aptaujās Latvijā tiek izmantots Kremļa ieviestais jēdziens “krievvalodīgie” – jo viņu vidū ir nepilsoņi, Krievijas federācijas pilsoņi un 5. kolonnas pārstāvji, kuru viedoklis par procesiem valstī nevarētu būt mums saistošs, tomēr manipulatīvā veidā tas ticis mums ilgstoši uzspiests. Līdzīgi meli ir pieskaitīt šīs iedzīvotāju grupas Latvijas krievu mazākumtautībai un pieprasīt valstij viņiem gādāt kaut kādas atsevišķas lingvistiskas tiesības publiskajā telpā. Šie spekulatīvie meli ir veicinājuši divvalodības nostiprināšanos katastrofālos apmēros.

Triumfāls fināls

Trešajā okupekļa demontāžas dienā, saulainā 25. augusta ceturtdienā, mēs, koris (tauta) no zoodārza krātiņa operas aizkulisēm beidzot izlauzāmies, lai nostātos skatuves centrālajā vietā. Mēs dziedājām operas finālu ar pilnu krūti, sagaidot brīdi pie ekrāniem un Uzvaras parka rajonā, kad okupekļa obelisks beidzot slaidi nogāžas baseinā, pārvēršoties par būvgružiem un saceļot milzīgiem baltiem spārniem līdzīgus šļakstus. Finita la comedia! Tam sekoja nācijas gaviles un aizkustinoša apmaiņa ar svētku dzērienu attēliem soctīklos līdz agram rītam, vēlot Latvijai saules mūžu.

Latviešu tauta svinēja veselā saprāta un taisnīguma uzvaru pār netaisnību. Savas valsts uzvaru pār Krievijas interesēm. Simbolisku atsvabināšanos no okupācijas un postpadomiski bažīgās izpratnes jūga, kas vienmēr lika atskatīties pār plecu uz bijušo kolonizatoru. Vairāk par miljonu latviešu dvēseļu todien tika dziedinātas, un simtiem tūkstošu padomju genocīdā, karā un terorā cietušajiem un viņu pēctečiem beidzot tika simboliski atdarīts. Obeliska izteiksmīgo, savā veidā pat skaisto kritienu nebūtībā atrādīja un komentēja daudzi ārvalstu mediji, lielākoties paužot izpratni par Latvijā notiekošajiem desovetizācijas un derusifikācijas procesiem, kurus, protams, ir katalizējis karš Ukrainā. Krievu žurnālists Aleksandrs Ņevzorovs, kurš pārcēlies uz dzīvi Ukrainā, viņam raksturīgajā asajā stilā komentēja okupekļa sagrāvi kādā no soctīkliem. Tas varētu kalpot par malā stāvētāja stāstnieka repliku pēc kora izdziedātā triumfālā fināla. “Rīgā pabeigta pieminekļa demontāža 2. pasaules kara Staļina kareivjiem. Tā pēdējais, vismonumentālākais elements – durklis, uz kura PSRS bija uzmaukusi Baltiju, ticis iemests peļķē un salauzts. Krievijas atstāto pēdu noslaucīšana ar derdzīgumu notiek visā pasaulē. Izbrīna, ka Krievijas iedzīvotāji savas muļķības, klusēšanas un paklausības dēļ pat nesaprot, ka piedalās savas valsts un tās atmiņas noslaucīšanā no pasaules skatuves. Priekšā ir sakāve karā, pilnīga izolācija un asiņains haoss noslēgtā, izolētā sistēmā.”

25. augustā LTV nodrošināja tiešraidi no Uzvaras parka rajona un Rīgas domes vairāk nekā piecu stundu garumā, iztaujājot amatpersonas, politiķus un sabiedrības pārstāvjus. Imants Lancmanis, kurš padomju laiku, atšķirībā no kreisliberālajiem ekspertiem, pieredzējis no “A” līdz “Z”, sacīja: “Nevar vienmēr ar māksliniecisku vērtību aizklāt lietas, kas ideoloģiski ir pilnīgi nepieņemamas. Ja būtu izveidots piemineklis sātanam, tad neatkarīgi no (izpildījuma), pienākums būtu to iznīcināt. Šis ir apmēram līdzīgs gadījums, tam bija jāpazūd.” Man atkal jāatgriežas pie retoriskā jautājuma – kas ir tas, ko nesaprot LSM iecienītie eksperti, kuri pusgadu plašsaziņas līdzekļos klāstīja savas okupekļa saglabāšanas un pārzīmološanas idejas. Vai sātanam ir iespējams piešķirt kādu citu nozīmi? Kāds prātam neaptverams naivums vai, pasarg Dievs, ieļaunotība!

Tiešraidē tika sazvanīta arī Lidija Lasmane-Doroņina, viens no Latvijas sirdsapziņas simboliem, kura delikāti norādīja uz padomju mākslinieku konformismu, neatsakoties šo okupācijas uzvarekli veidot un pildīt okupantu varas naudīgo pasūtījumu. “Neviens jau neatteicās,” klusi bilda Lidija.

1985. gadā režisors Juris Podnieks kopā ar scenāristu Arnoldu Plaudi un operatoru Ralfu Krūmiņu bija pabeiguši dokumentālu filmu par trīs tēlniekiem – Artu Dumpi, Oļegu Skaraini un Aivaru Gulbi. Filma saucās Veļ Sīzifs akmeni. Vienā no filmas epizodēm redzams Aivars Gulbis okupekļa skulptūru veidošanas procesā. Mūsu vēsturē ir iemūžināts monologs, kurā tēlnieks stāsta par savu darbu un attiecībām ar uzraugošo varu. Aivars Gulbis bija ielicis mātes – dzimtenes rokās barokāli ekspresīvi veidotu bērniņu, gluži kā izkāpušu no kādas baroka baznīcas altāra kokgriezuma vai gleznas. Ar bērna simbolu tēlnieks bija iecerējis vēstīt par padomju Latvijas un cilvēka gaišo nākotni.

LPRS Kultūras ministrijas komisijai bērniņš atgādinājis reliģijai raksturīgu mākslu, un tā nav ļāvusi viņu atstāt. Filma ilustrē šo epizodi: kamera fiksē inscenētu epizodi, kurā sportiskais, spēcīgais Aivars Gulbis uzkāpj uz stalažām un izņem skaisto ģipša bērniņu no “atbrīvotājas” rokas. Paradoksāls vēstures kūlenis, bet padomju cenzoriem izrādījās taisnība. Okupeklim nebija nākotnes.

[1] “Okupeklis”. Oficiālais nosaukums: “Piemineklis Padomju Latvijas un Rīgas atbrīvotājiem no vācu fašistiskajiem iebrucējiem”.

[2]https://www.diena.lv/raksts/pasaule/krievija/spridzina-uzvaras-pieminekli-10010249

[3] NRA, 12.06.1997.

[4]https://www.vestnesis.lv/ta/id/28833

[5]https://lvportals.lv/norises/341326-uzvaras-piemineklis-kam-but-ta-vieta-2022

Ko nozīmē Baznīcas šķirtība no valsts. 1. daļa

“Satversmes 99. pants nosaka, ka baznīca ir šķirta no valsts. [..]
Taču šī neatkarība nenozīmē savstarpēju noslēgšanos – tā nozīmē savstarpēju cieņu.”
No Valsts prezidenta Egila Levita 2022. gada 15. augusta runas Aglonā.[1]

Ievada vietā – par Valsts prezidenta runu Romas katoļu konfesijai būtiskos svētkos

Baznīcas šķirtība jeb, Latvijas Republikas Satversmes vārdiem sakot, “atdalītība” no valsts (turpmāk: Šķirtība)[2] ir viens no tiem slidenajiem tematiem, kas liek saausīties neticīgajiem, dara uzmanīgus ticīgos un vieš zināmu mulsumu valsts amatpersonās, jo nevienā normatīvā aktā nevar atrast skaidrojumu, ko šis apgalvojums nozīmē.

Šķirtības kā specifiska jēdziena izcelsme ir meklējama ASV konstitucionālismā. Šīs valsts trešais prezidents Tomass Džefersons kādā savā vēstulē (1802) minēja tēlainu metaforu par sienu, kas atdalot baznīcu un valsti (“wall of separation between the church and state”). Senajā vēstulē minētā līdzība, kas bija adresēta kādai baptistu organizācijai, laika gaitā ir attīstījusies līdz nopietnai doktrīnai, kas skaidro ASV Konstitūcijas pirmo labojumu. Jā, tikai šī visai saistošā lasāmviela nesniedz atbildi, ko tas nozīmē Latvijai.[3] Arī citu valstu pieredze ir kā nu kurai, savukārt Eiropas Cilvēktiesību tiesas prakse pamatā aplūko tikai indivīdu reliģijas brīvības realizēšanas aspektus.

Zīmīgi, bet nekad nav nācies novērot, ka kādam būtu konceptuāli iebildumi pret Šķirtību. Pat garīdznieki, kurus dzīvē nācies satikt gana daudz, visumā piekrīt Šķirtībai par spīti tam, ka šis jēdziens radies sekularizācijas (lat. secularis – pasaulīgs, laicīgs) procesā. Pavisam cits jautājums ir, vai ticīgajiem cilvēkiem ir pieņemams, ka sekularizācijas procesa rezultātā baznīca un kristīgā reliģija tiek aizvien vairāk desakralizētas, profanizētas un marginalizētas. Lai arī Rietumu pasaules pamats ir kristietība, šobrīd notiek krasa attālināšanās no tās pamatiem. Mūsdienu morāle no senāka skaidru dogmu kopuma mūsu acu priekšā pārtop par “izjūtu”, kas izriet no noskaņojuma. Es nepārspīlēju itin nemaz, jo relatīvu sociālu vienošanos kā morāles avotu uzrāda arī mani kolēģi juristi, paziņojot, ka tikumība, lai arī ir “vispārcilvēciska vērtība”, esot visai “mainīgs jēdziens”, kura saturs esot atkarīgs no tā, “kāda uzvedība demokrātiskā tiesiskā valstī konkrētajā laika brīdī ir pieņemama”. Respektīvi, jēdziena saturs nav konstants, bet “atspoguļo sabiedrības priekšstatus” dotajā momentā.[4] Tieši tik vienkārši. Modernā valsts, kura veidojās, solot sargāt individuālās brīvības, ierobežot varas patvaļu un veicināt labklājību, ir izmainījusi pašu nojēgumu par morāles standartiem kā objektīvi pastāvošiem.

Valsts prezidenta Egila Levita runa Aglonas svētkos 15. augustā ir ievērojama ar to, ka tā bija labvēlīga un cieņpilna pret Baznīcu kā tradīciju un morāles normu nesēju. Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas svētkos valsts prezidents Aglonā sacīja, ka visai Eiropas kultūrtelpai ir raksturīga kristīgo vērtību klātbūtne un “demokrātiska, laicīga valsts Eiropā balstās uz vērtībām, ko tā pati nespēj radīt un pamatot”. Viņš arī uzsvēra, ka “mūsdienu demokrātiskai valstij ir nevis jāignorē baznīc[a], bet gan jāapietas saudzīgi ar tās gadsimtos uzkrāto mantojumu, ko baznīca šodien, modernajā laikmetā, joprojām uztur un attīsta”.

Šajā runā manu uzmanību piesaistīja apgalvojums, ka reliģijas brīvība izrietot no Šķirtības. Konkrēti: “Satversmes 99. pants nosaka, ka baznīca ir šķirta no valsts. Šī šķirtība apliecina mūsdienu demokrātiskas valsts laicīgo raksturu. Vienlaikus no šīs šķirtības izriet tajā pašā Satversmes pantā noteiktās cilvēka pamattiesības uz domas, apziņas un reliģiskās pārliecības brīvību.” Apgalvojums, ka no teikuma “Baznīca ir atdalīta no valsts” izrietot reliģijas brīvība, man liekas radikāls un tāds kā priekšvēstnesis pašas Šķirtības jēdziena aizpildīšanai ar citu saturu. Ņemot vērā dažas negatīvas tendences, no kurām spilgtākā, šķiet, ir trimdas ev. luteriskās baznīcas (savulaik LELBĀL, šobrīd LELBP, Latvijas Evaņģēliski Luteriskā Baznīca pasaulē) interešu lobēšana 2018. gadā gan tiesā,[5] gan arī Saeimā, izgāžot LELB speciālā likuma grozījumus (par to otrajā raksta daļā), šāda teorētiska nostāja var pašos pamatos izmainīt baznīcas un valsts attiecības Latvijā.

Satversmes 99. pants “Ikvienam ir tiesības uz domas, apziņas un reliģiskās pārliecības brīvību. Baznīca ir atdalīta no valsts” sastāv no diviem teikumiem. Pirmais teikums ir virsteikums, bet otrais, kurā noteikta Šķirtība, ir palīgteikums. Reliģijas brīvība (arī apziņas un ticības brīvība), kura nostiprināta pirmajā Satversmes panta teikumā, apzīmē tā dēvēto “pirmās paaudzes” cilvēktiesību, kas garantē ikviena indivīda tiesības praktizēt kultu, pielūgt Dievu saskaņā ar savu sirdsapziņu un darboties, balstoties savā pārliecībā. Reliģijas brīvības ievērošanu nosaka starptautiski līgumi un, pat ja tā nebūtu minēta Satversmē, tā mums, kas esam Eiropas Savienības dalībvalsts, būtu saistoša.[6]

Ar Šķirtību, kas noteikta otrajā teikumā, ir pavisam citādāk. Teikums iezīmē valsts un baznīcas attiecību modeli, turklāt visai kategoriskā formā. Katra valsts būtībā ir unikāla ar savu tiesību sistēmu, laika gaitā izveidotām juridiskām tradīcijām, sociālām paražām un arī konstitūciju, kur noteikti tikai šai valstij raksturīgi algoritmi, nosacījumi un noregulējumi. Eiropas Savienībā, kuras dalībvalstis ir vienīgi demokrātiskas valstis, Šķirtība joprojām ir katras dalībvalsts pārziņā – protams, pie nosacījuma, ka modelis neierobežo reliģijas brīvību.

Eiropā pastāv visai dažādi valsts un baznīcu attiecību modeļi. Piemēram, Apvienotajā karalistē un Grieķijā pieturas pie valsts baznīcas tradīcijas, taču Norvēģijā un Zviedrijā relatīvi nesen no tās ir atteikušies. Francijā kopš Lielās revolūcijas par nacionālās identitātes elementu ir kļuvusi “striktā šķirtība” – laïcité. Vācijā savukārt ir iedzīvojies cits modelis, kura pamatā ir sadarbība, nevis nošķirtība. Spānijā un Itālijā konstitucionālā līmenī ir izrādīta liela pietāte pret Romas katoļu baznīcu. Itālijas galvaspilsētā Romā ar starptautisku tiesību subjekta suverenitāti ir atzīts Vatikāns, kuru pārvalda Romas katoļu baznīcas Svētais Krēsls. Visbeidzot, ja no Šķirtības izrietētu reliģijas brīvība, tad agrāk PSRS, bet šobrīd Kubā, Vjetnamā, Turkmēnijā, Ķīnā, Uzbekistānā vai Ziemeļkorejā, kur baznīca ir atdalīta no valsts, valdītu liela reliģijas brīvība. Taču uzskaitītās valstis nevar lepoties ar reliģijas brīvības nodrošināšanu. Sekularizācija pēc būtības virzās uz nemitīgu svētuma mazināšanu publiskajā jomā, un šis process Rietumu pasaulē aizvien pastiprinās. Domāju, ka tas ir tikai laika jautājums, kad arī britiem, visai iespējams, būs jāatsakās no Anglikāņu baznīcas kā valsts baznīcas un Šķirtība būs liberālās valsts un baznīcas vienošanās par turpmāku sadzīvošanu.[7]

Egila Levita sacītais, ka Satversmes 99. pants neļauj uztvert baznīcu kā jebkuru citu sabiedrisku organizāciju vai biedrību, ir interesants un ievērības cienīgs, jo, pēc maniem novērojumiem, kopējā Eiropas Savienības ievirze attiecībā uz baznīcām ir tieši pretēja. Šķirtības jēdzienu centīšos šķetināt, analizējot Latvijas konstitucionālā likumdevēja nolūku to pieminēt Satversmē. Raksta otrajā daļā mēģināšu paskaidrot, kāds vispārējos vilcienos Latvijā ir reliģisko organizāciju normatīvais regulējums no Šķirtības skatpunkta. Apskatīšu arī Saeimas un tiesu praksi, lai izprastu, vai praktiskajā dzīvē Šķirtības princips vispār darbojas.

Šķirtība kā no pirmskara Latvijas pārmantots tiesību jēdziens

Šogad atzīmējam Satversmes pieņemšanas simtgadi (1922), un pirms pāris gadiem visai plaši atzīmējām savas valsts dibināšanas simtgadi. Skaitlis ir iespaidīgs, tomēr tas ir relatīvs, jo faktiskā valsts pārvaldības un Satversmes piemērošanas pieredze mums ir uz pusi mazāka. Valsti veido ne tikai juridiski dokumenti, bet arī cilvēki. Kā cilvēki mēs lielākoties nācām no padomju pelēcības, līdzi nesdami attiecīgo pieredzi. Latvijas kā valsts pieredze ir fragmentēta divos periodos. Par Saeimas, tiesas un valsts pārvaldes funkcionēšanu mums ir vēsturiskas atmiņas, kuras mūsdienās praktiski izmantot var visai nosacīti. Vienlaikus mēs esam šo to pārņēmuši no pirmskara Latvijas. Daudzos gadījumos – piemēram, Valsts kontroles likuma atjaunošanā – tas nav novedis pie produktīva rezultāta, taču citi mantojumi (Satversme, Saeimas kārtības rullis un Civillikums) ir radījuši visai ciešamu tiesisko bāzi, ko piemērot mūsdienu vajadzībām un tālāk attīstīt. Atjaunojot Civillikumu (1993), visvairāk labojumu piedzīvoja ģimenes tiesību daļa, jo dzimumu līdztiesības izpratne pirmskara Latvijā nebija atbilstoša mūsdienām. Vienlaikus Civillikumā palika pirmskara baznīcām deleģētā laulību reģistrācijas funkcija. 5. Saeimas deputāti uz šādu soli izšķīrās bez nopietnas analīzes un pārdomām. Kad tika nosprausts skaidrs ārpolitisks mērķis iekļauties Eiropas Savienībā, tika izveidota Satversmes tiesa, kurai pirms Eiropas Cilvēktiesību tiesas būtu jāskata pilsoņu sūdzības par pamattiesību pārkāpumiem. Satversmi arī papildināja ar jaunu VIII nodaļu, kurā nostiprināja lielāko daļu Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas tiesību un brīvību.

Starp pilsoniskām, politiskām un ekonomiskām tiesībām tur ietvēra arī reliģijas brīvību. 6. Saeimas debatēs par minētā Satversmes grozījumu projekta 99. pantā ietverto Šķirtības principu kā arguments izskanēja doma, ka Šķirtība ir bijusi arī 1922. gada Satversmes II daļas projektā un tāpēc tai jābūt Satversmē. Ja tā, tad pareizai izpratnei nepieciešams noskaidrot, ko pirmskara Latvijā domāja ar Šķirtību. Ir jāsaprot sākotnējā juridiskā jēdziena ieviešanas motivācija.

Šķirtības izpratne Satversmes sapulcē un pirmskara Latvijā

Pārskatot pirmos mūsu valsts likumus un arī stenogrammās lasot tautas priekšstāvju debates, varu ar pārliecību apgalvot, ka mūsu “tēvi dibinātāji” nebija reliģiski fanātiķi un nebija pat īpaši reliģiozi. Latviešu pilsonisko partiju pārstāvji bija nosvērti pragmatiķi. Viņi neļāva Satversmē iekļaut Jezuītu ordeņa aizliegumu un 1922. gadā ģeopolitisku apsvērumu dēļ bez īpašas sajūsmas ratificēja konkordātu ar Svēto Krēslu, jo tas bija solīts latgaliešiem (1916).

Debates, kurās Satversmes sapulce sāka locīt Šķirtības jēdzienu, sākās jau pirmajās minūtēs pēc Satversmes projekta I daļas skatīšanas uzsākšanas. Diskusija (1921) bija par to, vai Satversmei vajadzētu sākties ar Dieva pieminēšanu. Satversmes komisijas izstrādātajā projektā, kas tika iesniegts Satversmes sapulces izskatīšanai un galu galā arī apstiprināts, sākums bija šāds: “Latvijas tauta savā brīvi vēlētā Satversmes sapulcē ir nolēmusi sev šādu valsts Satversmi.” Bija iesniegts priekšlikums Satversmes ievadu papildināt, lai tas skanētu šādi: “Pateikdamās Visvarenajam Dievam par iegūto brīvību, Latvijas tauta savā brīvi vēlētā Satversmes sapulcē ir nolēmusi sev šādu valsts Satversmi.” “Pret” bija 68, “atturējās” 47 (tātad arī “pret”, jo saskaņā ar parlamentāro kārtību šīs balsis pieskaita “pret” balsīm), kamēr “par” bija vien 17 deputāti. 18 deputāti vispār nepiedalījās balsojumā.[8] Debatēs izskanēja arī vērtējums, ka Latvijā baznīca ir šķirta no valsts, tādēļ šāds ievads nebūtu piedienīgs laicīgai valstij.

Gadu vēlāk, kad Satversmes sapulce skatīja Satversmes II daļas projektu, diskusijas par Baznīcas šķirtību no valsts atsākās ar jaunu sparu. Latgales zemnieku partijas frakcija prasīja Šķirtību Satversmē neminēt; Franča Trasuna ieskatā pilnīgi pietiktu ar panta otro teikumu (“valsts baznīca nepastāv”). Vairākums tomēr uzskatīja, ka Satversmē būtu jāietver norāde uz to, ka Latvija ir laicīga valsts. Galu galā Satversmes sapulce atbalstīja veselus trīs pantus, kas šobrīd ir ierakstīti vienā 99. pantā. Satversmes projektā 110. pantā bija rakstīts “Baznīca ir šķirta no valsts. Valsts baznīca nepastāv”, bet 111. pantā, kas to papildina, teikts, ka reliģiskās organizācijas Latvijā ir “autonomas savā uzbūvē un iekšējā dzīvē”.[9]

Lai arī Satversmes pamattiesību daļa toreiz Satversmē tā arī, kā zināms, neiekļuva, ir vērts citēt debatētāju Andreja Petrēvica un Kārļa Deķēna izteikumus par Šķirtību. A. Petrēvics sacīja: “[B]aznīca kā organizācija ir neatkarīga no valsts un patstāvīga savas iekšējās organizācijas uzdevumos; baznīca nesaņem no valsts nekādus līdzekļus priekš savas uzturēšanas. Tie ir tie divi pamata principi, kas guļ šo vārdu saturā.” K. Deķēns no savas puses teica: “[Baznīcām] nevar būt nekādu īpašu pienākumu valstī. Reliģiska sabiedrība apmierina savu locekļu reliģiskās vajadzības pēc saviem statūtiem. Cik tālu tās rīkojas savu statūtu robežās, tik tālu viņas top no valsts apsargātas, un vairāk nekā. […] Baznīca atsvabināma no visiem īpašiem pienākumiem, kas tai bijuši pret valsti. […]” Visai pragmatisks bija kāda deputāta secinājums, ka “mēs gribam panākt, lai valsts baznīca Latvijā nepastāv un lai ne viena, ne otra no Latvijā pastāvošām reliģijām – ne katoļu, ne pareizticīgo, ne protestantu – nevar baudīt nekādas priekšrocības.”[10]

Runājot par pirmo neatkarības laiku, jāuzsver, ka valdība un Satversmes sapulce bija spiestas nopietni iedziļināties baznīcu jautājumos. Zeme, ko agrārās reformas ietvaros dalīja jaunsaimniekiem, tika atņemta ne tikai baltvācu muižniekiem, bet arī baznīcām (pamatā luterāņu). Arī parakstītais konkordāts ar Svēto Krēslu (1922) radīja nopietnas galvassāpes valdībai, jo atsevišķus evaņģēliskajiem luterāņiem un pareizticīgajiem piederošus īpašumus nācās nodot Romas katoļiem. Katoļiem tā bija vēsturiskā taisnīguma atjaunošana par reformācijas laikā pieļautajām netaisnībām, bet vācu luterāņu draudzēm tā, protams, bija valdības sankcionēta laupīšana.[11] Par savu juridisko statusu nācās cīnīties arī pareizticīgajiem. Latvijas Pareizticīgās baznīcas arhibīskaps Jānis Pommers pat bija spiests nodoties parlamentārai darbībai, lai apturētu īpašumu atsavināšanu. Pirmie valsts pastāvēšanas gadi šī iemesla dēļ ir pelnījuši apzīmējumu “baznīcu karu periods”.

Vēlāko pirmskara Latvijas valsts un baznīcas attiecību periodu var raksturot ar vārdiem “valsts baznīca nepastāv”. Veselai virknei konfesiju (ev. luterāņu, pareizticīgo, baptistu, metodistu, vecticībnieku un septītās dienas adventistu) darbību noregulēja ar atsevišķiem valdības noteikumiem, kas katrai no minētajām konfesijām bija atšķirīgi.[12] Visām konfesijām un vēl Romas katoļiem un ebrejiem (jūdaistiem) bija tiesības valsts vārdā slēgt laulības. Privileģētākā no visām uzskaitītajām bija Romas katoļu konfesija, kuras darbību regulēja konkordāts ar Svēto Krēslu. Katoļiem bija atzīta kanonisko tiesu darbība. Katoļu baznīcas nekustamie īpašumi netika aplikti ar nodokļiem. Garīdzniekiem bija tiesības pat cietumsodu izciest klosterī.[13] Vai baznīca tolaik bija šķirta no valsts? Domāju, ka 20. gadsimta sākumam atbilstošā veidā – noteikti bija.

Šķirtības konstitucionalizēšana mūsdienu Latvijā

Šķirtība un tās pamatojums ir sekularizācijas procesa produkts. Šis process attīstījās kā Rietumeiropā, tā Padomju Savienības kontrolētajā teritorijā, arī Latvijā. Tāda laicīguma izpratne, kurā reliģijas brīvības jēdzienā ietilpina arī ateismu, ir Rietumu pasaules modernās identitātes iezīme, savukārt Padomju Savienībā tieši ateisms bija pamats Baznīcas nošķiršanai no valsts. LPSR konstitūcijā bija teikts: “Baznīca ir atdalīta no valsts un skola – no baznīcas.”[14] Ievērojama daļa Augstākās padomes deputātu un arī pirmo pēckara Saeimu deputātu bija komunistiskās partijas un komjaunatnes aktīvisti, kuriem Šķirtība piederēja pie dabiskās lietu kārtības. Spilgts piemērs ir politiķis Anatolijs Gorbunovs, kurš pildīja Augstākās padomes priekšsēdētāja pienākumus, Latvijas Republikas valsts galvas pienākumus (1990–1993) un bija Saeimas priekšsēdētājs 5. Saeimā. Pirms neatkarības atjaunošanas viņš ilglaicīgi bija Latvijas komunistiskās partijas centrālās komitejas sekretārs ideoloģijas jautājumos un vēlāk arī partijas galvenais sekretārs. Ar minēto vēlos norādīt, ka Šķirtība lielā mērā ir jēdziens, kas paradoksālā kārtā bija tuvs kā agrākajai komunistiskajai iekārtai, tā arī jaunajai politiskajai realitātei – liberālajai demokrātijai, kurā bija nokļuvuši tie paši cilvēki, kuri “cēla komunismu”.

Pirmais tiesību akts, kurā parādās Šķirtība, ir likums “Par reliģiskajām organizācijām” (1991). Ar to pasludināja, ka “valsts institūtiem un iestādēm ir laicīgs raksturs” (2. pants). Šķirtība tika ietverta arī konstitucionālajā likumā “Par Cilvēka un pilsoņa tiesībām un pienākumiem” (1991), kur sacīts “Valsts ir atdalīta no baznīcas” (35. pants). Vēlākajā Reliģisko organizāciju likumā (1995) jēdzienu izvērsa plašāk, nosakot, ka “Latvijas Republikā valsts ir atdalīta no baznīcas. Valsts institūcijām ir laicīgs raksturs, un reliģiskās organizācijas valsts funkcijas veic tikai likumos paredzētajos gadījumos” (5. pants).

Konstitucionālu rangu Šķirtība ieguva 1998. gadā, kad Satversmi papildināja ar VIII nodaļu. Viens no jaunajiem 28 pantiem ietvēra teikumu par Šķirtību. Tas bija 99. pants: “Ikvienam ir tiesības uz domas, apziņas un reliģiskās pārliecības brīvību. Baznīca ir atdalīta no valsts.” Kā zināms, Satversmes grozījumus izstrādāja Juridiskās komisijas darba grupa Ilmāra Bišera vadībā. Pirms grozījumu projekts nonāca Saeimā, to apsprieda 6. Saeimas Juridiskajā komisijā, kur noritēja pirmās debates par Šķirtības redakciju un tās nepieciešamību. Komisijas 1998. gada 12. augusta sēdes protokolā varam lasīt, ka Kārlis Čerāns piedāvā “Baznīca ir atdalīta no valsts” aizstāt ar formulējumu: “Baznīca un valsts atbilstoši to kompetencei ir suverēnas, neatkarīgas un autonomas.” Komisija noraidīja Čerāna priekšlikumu, taču tas bija zīmīgs ar to, ka “baznīcu iekšējā autonomija” ir būtisks Šķirtības elements, kurš bija ierakstīts jau 1922. gada Satversmes projektā.

6. Saeimas sēde, kurā apsprieda Satversmes 99. pantu, bija spraiga. Vairāki deputāti (Jānis Mauliņš, Kārlis Čerāns) noraidīja nepieciešamību Šķirtību ierakstīt Satversmē, uzskatot, ka līdz ar normas pieņemšanu baznīcu veiktā laulību reģistrācija kļūs antikonstitucionāla. Viņu ieskatā izstrādātais formulējums esot mākslīgs, jo tad jau arī augstskolas būtu jānošķir no valsts. Vēl daļa deputātu pauda uzskatu, ka šādai normai ir jābūt, jo tāda vēsturiski bijusi Satversmes sapulcē izstrādātajā Satversmes II nodaļas projektā (Antra Rugāte, Kārlis Leiškalns). Daļa deputātu bija pārliecināti, ka “[Šķirtības] ieraksts Satversmē palīdzēs baznīcai izvairīties no valsts ietekmes” (Kārlis Leiškalns, Aīda Prēdele, Andrejs Panteļējevs, Ilmārs Bišers un Modris Lujāns). Sēdes noslēgumā Satversmes grozījumu projekta referents, Juridiskās komisijas darba grupas vadītājs, profesors Ilmārs Bišers savā runā pauda cerību, ka Šķirtības nostiprināšana Satversmē valstij liegs jaukties baznīcu lietās: “Es uzskatu, ka taisni šī norma [Satversmes 99. panta otrais teikums] ir tā, kas neļaus valstij kaut ko uztiept baznīcai, sākt komandēt baznīcas iekšējo dzīvi. Es nedomāju, ka baznīca centīsies komandēt valsts dzīvi, bet es domāju, ka taisni šī norma aizsargās baznīcu no valsts nelikumīgas iejaukšanās.”[15]

Apkopojot visu sacīto, jāsecina, ka konstitucionālais likumdevējs, kurš Satversmē iekļāva Šķirtību Satversmes 99. panta otrā teikuma veidolā, pats to uztvēra kā “cerības normu”, t. i., juridiski nenoteiktu konstitucionālu jēdzienu, vispārīgu vadlīniju vai metaforu, kas neļaus valstij iejaukties reliģisko organizāciju lietās.

Noslēguma vārdi

Pirms divdesmit gadiem (2002) Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskaps Jānis Vanags uzdeva retorisku jautājumu “[V]ai šobrīd Latvijā kāds var paskaidrot, ko tas [“Baznīca ir atdalīta no valsts”] nozīmē[?]”[16] Domāju, ka jautājums arī šobrīd ir tikpat aktuāls, ja ne vēl aktuālāks. Valsts prezidenta Egila Levita sacītais Aglonā, ka “Valsts un baznīca ir neatkarīgas viena no otras. Taču šī neatkarība nenozīmē savstarpēju noslēgšanos. Tā nozīmē savstarpēju cieņu” ir labs rosinājums sarunai, bet nekas vairāk. Galu galā cieņa manā izpratnē var būt vai nu respekts starp līdzvērtīgiem partneriem, atzīstot vienam otra autonomiju, vai arī respekts pret vēsturisko pienesumu. Šķirtības skaidrojumam juridiskā griezumā tas neko nedod un neizsaka. Ja runājam par valsts pirmajām personām, tad vislabāk stāvokli raksturo valsts prezidentu attieksme pret garīdznieku iesaisti prezidenta inaugurācijas ceremonijā. Guntis Ulmanis, Vaira Vīķe Freiberga un Valdis Zatlers pēc zvēresta nodošanas labprāt saņēma svētību baznīcā, savukārt Andris Bērziņš, Raimonds Vējonis un Egils Levits no tās kategoriski atteicās.

Manuprāt, jautājumu par Satversmes 99. panta konstitucionālo saturu būtu mazāk, ja tiktu pārņemts 1922. gada Satversmes projektā minētais formulējums, ka Latvijā nepastāv valsts baznīca. Šādi tiktu mīkstināts ļoti strupais 99. panta otrā teikuma formulējums, kas liek domāt par “strikto” Šķirtības modeli.[17] Lai labāk paskaidrotu, ko domāju, kā piemēru varu minēt Ungāriju, kuras konstitūcijas 7. panta pirmajā daļā ir plašs reliģijas brīvības apraksts: “Ikvienam ir tiesības uz domas, apziņas un reliģijas brīvību. Šīs tiesības ietver brīvību izvēlēties vai mainīt savu reliģiju vai citu pārliecību, kā arī ikviena cilvēka brīvību izpaust, atturēties no izpaušanas, praktizēt vai mācīt savu reliģiju vai citu pārliecību ar reliģiskiem aktiem, rituāliem vai citādi, individuāli vai kopīgi ar citiem vai nu publiskajā, vai privātajā dzīvē.” Savukārt minētā panta trešajā daļā ir formulējums, kas ir krietni maigāks par Latvijas Satversmē 99. panta otrajā teikumā noteikto: “Valsts un reliģiskās organizācijas darbojas atsevišķi. Reliģiskajām organizācijām jābūt autonomām.” Visbeidzot, lai būtu pilnīgi skaidrs, ka iepriekšminētais neliedz valstij un baznīcai sadarboties, Ungārijas konstitūcijas 7. panta ceturtā daļā ir ierakstīts: “Valsts un reliģiskās organizācijas var sadarboties, lai sasniegtu kopienas mērķus. Pēc attiecīgās reliģiskās organizācijas pieprasījuma par šādu sadarbību lemj Nacionālā asambleja. […] Valsts nodrošina noteiktas privilēģijas baznīcām attiecībā uz to līdzdalību to uzdevumu izpildē, kas kalpo kopienas mērķu sasniegšanai.” Autonomijas princips, ko neveiksmīgi Satversmes 99. pantā centās iedabūt 6. Saeimas deputāts Kārlis Čerāns, ir lasāms arī Polijas konstitūcijas 25. panta trešajā daļā, proti: “Attiecības starp valsti un reliģiskajām organizācijām balstās uz to autonomijas un savstarpējās neatkarības ievērošanas principu, kā arī uz sadarbības principu indivīda un kopējā labuma labad.” Jāpiebilst, ka Polijas konstitūcijā nekur nav minēts, ka baznīca no valsts būtu atdalīta. Taču mēs savā Satversmē bez nopietniem nodomiem un argumentiem nez kāpēc šādu šķirtību esam ieviesuši…

Kā redzējām, 6. Saeima, kas nostiprināja Šķirtību Satversmes 99. pantā, drīzāk nojauta normas lietderību, nevis konkrēti zināja, ko vēlas. Par Šķirtības izpratni ne toreiz, ne tagad neliecina arī šobrīd pastāvošā atšķirība Satversmes un Reliģisko organizāciju likuma formulējumos. Tur sacīts: “Latvijas Republikā valsts ir atdalīta no baznīcas” (5. pants). Ja mēs nezinām, kas no kā un kāpēc ir atdalīts, tad atrodamies tumšā šķērsielā, kur varam sagaidīt jebko gan no likumdevēja, gan no Satversmes interpretētājas – tiesas. Pavisam nesen šādu tumšās šķērsielas “pārsteigumu” varējām novērot saistībā ar 110. panta interpretāciju: līdz ar Satversmes tiesas 2020. gada 12. novembra spriedumu aizsākās “dubultstandarti” Satversmes teksta lasīšanā. Tiesa tur ielasīja pilnīgi pretējo tam, kas tur rakstīts. Jautājumā ar Satversmes 99. panta otro teikumu stāvoklis ir vēl sliktāks, jo teksta lakonisms var mudināt tiesnešus izlasīt ļoti pretrunīgas lietas. Viss ir atkarīgs no viņu vēlmes un pārliecības.

[1] Valsts prezidenta Egila Levita runa Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs Uzņemšanas Svētku galvenajā Svētajā misē (15.08.2022.), https://www.president.lv/lv/jaunums/valsts-prezidenta-egila-levita-runa-vissvetakas-jaunavas-marijas-debesis-uznemsanas-svetku-galvenaja-svetaja-mise

[2] Jēdzieni “baznīca” un “atdalītība” vai “šķirtība” var radīt neskaidrības. Sāksim ar pirmo. Līdzīgi kā citās valodās (Church angļu valodā, Kerk nīderlandiešu valodā, Церковь krievu valodā u. c.), arī latviešu valodā ar vārdu “baznīca” apzīmē gan pašu kulta ēku, gan institucionālu ticīgo apvienību. Lai gan jēdziena izcelsme ir kristīga, saziņā par “baznīcu” jau sen sauc arī nekristīgu konfesiju institucionālus veidojumus (reliģiskas organizācijas). Reliģisko organizāciju likums dod iespēju lietot arī alternatīvu un neitrālu vārdu – “savienība”, taču konstitucionālais likumdevējs Satversmes lakonisma dēļ ir izvēlējies jebkādas reliģiskas apvienības saukt par “baznīcām”. Saistībā ar vārdu “atdalīts” vai “šķirts” jāatzīmē, ka 1922. gada Satversmes II daļas projekta 110. panta pirmajā teikumā runāts par “šķirtību” un arī otrā neatkarības laika sākotnējā Satversmes 8. nodaļas projektā bija “Baznīca ir šķirta no valsts”, nevis “Baznīca ir atdalīta no valsts”. Šie jēdzieni ir uztverami kā sinonīmi.

[3] ASV Konstitūcijas pirmais labojums (1791) skan šādi: “Kongress nevar izdot likumus, kas iedibina kādu reliģiju vai aizliedz pieturēšanos pie tās, kas ierobežo vārda brīvību vai preses brīvību, vai cilvēku tiesības mierīgi pulcēties un griezties pie valdības ar petīcijām, lai izbeigtu varas ļaunprātīgu izmantošanu.” ASV Augstākā tiesa ir izveidojusi konkrētu juridisku doktrīnu, kas iespaido arī pārējo pasauli, – lai gan nesakrīt ar daudzu Eiropas valstu vēsturi un praksi. Strikta atdalītība izriet no ASV Konstitūcijas pirmā labojuma – “Valsts Baznīcas iedibināšanas aizlieguma klauzulas” (Establishment Clause). ASV ir atzīta tā saucamā “Lemona pārbaude”(the Lemon test – angļu val.), kas balstās Lemon v. Kurtzman lietas (Lemon v. Kurtzman, 403 U.S. 602 (1971)) atziņās. Pirmkārt, valsts likumiem jābūt sekulāri orientētiem, proti, mērķim ir jābūt laicīgam, nesaistītam ar reliģiju; otrkārt, valsts rīcība (likums, administratīvs lēmums u. tml.) nedrīkst reliģiju nedz ierobežot, nedz atbalstīt; treškārt, valsts nedrīkst nedz sekmēt reliģijas uzplaukumu, nedz to slāpēt. ASV Augstākā tiesa savos lēmumos bieži norāda uz nepieciešamību valdībai ievērot neitralitāti. Valdības rīcība, kas nav “sekulāra”, bieži tiek atzīta par pretrunīgu konstitūcijai. Skat. R. Balodis, “Satversmes 99. panta komentārs”, Latvijas Republikas Satversmes komentāri. VIII nodaļa. Cilvēka pamattiesības. Autoru kolektīvs prof. R. Baloža zinātniskā vadībā. Rīga: Latvijas Vēstnesis, 2011, 340.–341. lpp.

[4] A. Spalle, “Tikumība. Latvijas Republikas Satversmei 100”, Jurista vārds, 2022. gada 15. februāris, Nr. 7 (1221), https://juristavards.lv/doc/280621-tikumiba/

[5] Skat. Satversmes tiesas 2018. gada 26. aprīļa spriedumu lietā Nr. 2017-18-01.

[6] Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 10. pants nosaka: “Ikvienam ir tiesības uz domu, apziņas un reliģijas brīvību. Šīs tiesības ietver brīvību mainīt savu reliģiju vai pārliecību un nodoties savai reliģijai vai pārliecībai kāvienatnē, tā arī kopā ar citiem, publiski vai privāti piekopjot kultu, sludinot mācību un izpildot reliģiskas vai rituālas ceremonijas.” Panta otrā daļa nosaka tiesības atteikties dienēt pārliecības dēļ. Identiska satura panti bija paredzēti Eiropas līgumā, kurš netika pieņemts. Tāpat Latvija, kā jebkura cita Eiropas Savienības dalībvalsts, atzīst reliģijas brīvības principus, jo ir pievienojusies Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai. Tās 9. pants nosaka: “Ikvienam cilvēkam ir tiesības uz domu, apziņas un reliģijas brīvību; šīs tiesības ietver arī brīvību mainīt savu reliģisko pārliecību vai ticību un nodoties savai reliģijai vai ticībai kā vienatnē, tā kopā ar citiem, publiski vai privāti, piekopjot kultu, izpildot reliģiskas vai rituālas ceremonijas un sludinot mācību. Brīvību nodoties savai reliģijai vai ticībai var ierobežot tikai likumā paredzētajā kārtībā tai apmērā, kas ir nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā, lai nodrošinātu sabiedrisko drošību, aizsargātu sabiedrisko kārtību, veselību vai tikumību vai aizsargātu citu cilvēku tiesības un brīvības.” Turklāt Apvienoto Nāciju Organizācijas Starptautiskās Cilvēktiesību deklarācijas, kurai mēs pievienojāmies jau pēc neatkarības pasludināšanas, 18. pantā ir teikts: “Katram cilvēkam ir tiesības uz domu, apziņas un reliģijas brīvību, brīvību pieņemt reliģiju vai pārliecību pēc savas izvēles un brīvību nodoties savai reliģijai un pārliecībai tiklab vienatnē, kā arī kopā ar citiem, publiski vai nošķirti piekopjot kultu, izpildot reliģiskas vai rituālas ceremonijas un sludinot mācību.”

[7] Tā, piemēram, valsts baznīcas modelis Apvienotajā karalistē ir veidojies un darbojies vismaz 500 gadus. Šis modelis pasaulē ir unikāls; tas jau ar savu esību noliedz Šķirtību. Anglikāņu baznīcas virsvadībā atrodas monarhs, lai gan praktiski kā baznīcas vadītājs tas ir visai formāls. Anglijas modelis ir nesaraujami saistīts ar Apvienotās karalistes parlamentārismu, un no tā varētu atteikties tikai ar augšpalātas konstitucionālu reformu, kas būtu visai komplicēti; šāda reforma arī aizskartu britu nacionālo identitāti. Būtu jāreformē augšpalāta, atbrīvojoties ne tikai no mantotajiem lordiem, bet arī no “garīgiem lordiem” – Anglikāņu Baznīcas bīskapiem, taču, ja reformas būtība ir iegūt “normālu” augšpalātu, kurā būtu pārstāvēti reģioni (Ziemeļīrija, Velsa, Skotija un Anglija), lieta ir visai sarežģīta. Jājautā: Cik katram no reģioniem šo senatoru pienāktos? Kāda šai reformai būtu ietekme? Utt. Šīs neskaidrības liek britiem virzīties pa reformu ceļu ļoti lēnām, bet reformas neapšaubāmi notiek, jo no augšpalātas ir “izņemta” tiesu funkcija un Apvienotās karalistes Augstākā tiesa pēc ASV Augstākās tiesas parauga darbojas jau kopš 2009. gada.

[8] No 17 tautas kalpiem, kas balsoja “par” to, lai Satversme sāktos ar vārdiem “Pateikdamās Visvarenajam Dievam par iegūto brīvību”, lielākā daļa bija latgalieši; divi bija garīdznieki, bet viens deputāts bija no apvienoto krievu partijas saraksta. Kreiso spēku pārstāvji debatēs pamatīgi nosodīja reliģijas “bāšanu konstitūcijā”, saucot kolēģus garīdzniekus Kārli Irbi un Franci Trasunu par “liekuļiem”. Kopējais noskaņojums apliecina, ka “pret” balsoja inteliģence, piemēram, Rainis, Aspazija, Kārlis Skalbe un Andrejs Kuršinskis. Daļa deputātu izvēlējās vispār nepiedalīties balsojumā (Jānis Čakste, Zigfrīds Meierovics, Jānis Goldmanis, Staņislavs Kambala u. c.). Ievērojama daļa labējo partiju pārstāvju (piemēram, Kārlis Ulmanis, Ādolfs Klīve, Alberts Kviesis, Juris Pabērzs, Pauls Šīmanis u. c.) balsojumā atturējās.

[9] 109. pants: “Visiem pilsoņiem Latvijā pilna apziņas, ticības un kulta brīvība. Valsts aizsargā kulta izteiksmes brīvību, cik tālu šī izteiksme nerunā pretim pastāvošiem likumiem un noteikumiem par sabiedrības mieru un kārtību.” 110. pants: “Baznīca ir šķirta no valsts. Valsts baznīca nepastāv.” 111. pants: “Visu konfesiju piekritējiem ir tiesība pastāvošo likumu robežās biedroties reliģiskās sadraudzībās. Šīs sadraudzības ir autonomas savā uzbūvē un iekšējā dzīvē. Visas šīs sadraudzības ir publisku tiesību organizācijas un viņām ir juridiskās personas tiesības.”

[10] Satversmes II daļas lasīšana pa pantiem V. sesijas 7. sēde 1922. gada 31. janvārī. Latvijas Satversmes Sapulces stenogrammu izvilkums (1920–1922). Latvijas Republikas Satversmes projekta apspriešana un apstiprināšana. Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2006, 640.–643., 645., 649. lpp.

[11] Katoļu ieskatā šos protestus organizēja vācu luterāņu draudze, kurai bija īpašumtiesības uz Sv. Jēkaba baznīcu. Tas esot bijis kā “no visām kancelēm mācītāju pieteikts “krusta karš” pret katoļiem”. 1923. gadā gan tāpat katoļi Sv. Jēkaba baznīcu pārņēma. Īpašumtiesiskās attiecības tika risinātas ar policijas iesaisti un mēģinājumiem organizēt trīs tautas nobalsošanas. Tās gan augsto satversmisko prasību dēļ nebija sekmīgas. Lūk, ko Romas katoļu baznīcas bīskaps Jānis Cakuls rakstīja par pirmās tautas nobalsošanas organizēšanu un ar tiem saistītiem notikumiem: “Visā Eiropā luteriskā prese sacēla lielu troksni un kampaņu pret Latvijas valdību un katoļiem. Rīgā sapulcējās skandināvu vadošie garīdznieki ar Zviedrijas arhibīskapu priekšgalā un svinīgā ceremonijā novietoja Jēkaba baznīcas altārtelpā Gustava Ādolfa gleznu. Tautas referenduma laikā notika plaša aģitācija, un šim nolūkam no Vācijas tika saņemtas lielas naudas summas. Tautas nobalsošanā tikai 1/5 no balsstiesīgajiem iedzīvotājiem izteicās luterāņu priekšlikumam labvēlīgi, neraugoties uz to, ka par šo priekšlikumu balsoja arī visi vācieši, krievi un ebreji.” (J. Cakuls, Latvijas Romas Katoļu Baznīcas Vēstures materiāli. XX gadsimts. Rīga: Rīgas Metropolijas Kūrija, 2001, 91.–92. lpp.)

[12] Skat. “Noteikumi par evaņģēliski luteriskās baznīcas stāvokli”, Likumu un noteikumu krājums, 24.08.1928, Nr. 22. Skat. arī 1934. gada 20. septembra “Likumu par evaņģēliski luterisko baznīcu”, Likumu un noteikumu krājums, 27.10.1934, Nr. 16; 1926. gada 8. oktobra “Noteikumus par pareizticīgās baznīcas stāvokli”, Likumu un noteikumu krājums, 30.10.1926, Nr. 17; “Likumu par vecticībnieku draudzēm”, Likumu un noteikumu krājums, 18.03.1935, Nr. 4; 1923. gada 2. oktobra “Noteikumus par baptistu draudzēm”, Likumu un noteikumu krājums, 15.10.1923, Nr. 20; 1928. gada 30. oktobra “Noteikumus par septītās dienas adventistu draudzēm”, Likumu un noteikumu krājums, 12.11.1928, Nr. 24; 1934. gada 12. janvāra “Noteikumus par Bīskapu – metodistu baznīcu Latvijā”, Likumu un noteikumu krājums, 31.01.1934, Nr. 1.

[13] R. Balodis, Baznīcu tiesības. Rīga: Reliģijas Brīvības Asociācija, 2002, 665.–666. lpp.

[14] LPSR Konstitūcijas 50. panta otrā daļa. Skat. Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas Konstitūcija (Pamatlikums). Pieņemta Latvijas PSR devītā sasaukuma Augstākās Padomes ārkārtējā, astotajā sesijā 1978. gada 18. aprīlī. Rīga: Avots, 1985.

[15] Skat. deputātu debates, izskatot likumprojektu “Grozījumi Latvijas Republikas Satversmē” 2. lasījumā. Latvijas Republikas 6. Saeimas rudens sesijas pirmā sēde 1998. gada 20. aprīlī, stenogramma: https://www.saeima.lv/steno/st_98/st2008.html. Skat. arī debates, izskatot likumprojektu “Grozījumi Latvijas Republikas Satversmē” 3. lasījumā. Latvijas Republikas 6. Saeimas rudens sesijas desmitā sēde 1998. gada 15. oktobrī (14. oktobra sēdes turpinājums), stenogramma: https://www.saeima.lv/steno/st_98/st1510.html

[16] Jānis Vanags, “Ievads”, izd. E. Bergrāvs, Valsts un cilvēks. Pārskats un nākotnes perspektīvas. Rīga: Luterisma mantojuma fonds, 2004, XIII, XVI lpp.

[17] Saistībā ar attieksmi pret reliģiju valstis var klasificēt gan pēc attieksmes pret reliģijas brīvību, gan pēc Šķirtības. Ja vērtē pēc Šķirtības (protams, pieņemot, ka uzlūkojam tikai tās valstis, kur reliģijas brīvība tiek respektēta), tad valstis iedalās “striktās Šķirtības” (piemēram, ASV, Austrālija un Francija) un “mērenās Šķirtības” valstīs (piemēram, skat. Подопригора Р. А., Государство и религиозные организации (административно-правовые вопросы). Алматa: Издательский дом «Аркаим», 2002, c. 104.) atzīts, ka striktās Šķirtības valstis ietver sevī rindu visai kategorisku nosacījumu: (1) valsts nedrīkst iejaukties reliģisko organizāciju iekšējās lietās, pēdējās savukārt nedrīkst iejaukties valsts lietās; (2) reliģiskās organizācijas tiek ieskaitītas privāttiesību sfērā; (3) reliģiskās organizācijas nepilda valsts funkcijas; (4) reliģiskās organizācijas ir nošķirtas no laicīgās (valsts) izglītības, veselības, sociālās aizsardzības u. c.; (5) reliģiskajām organizācijām netiek sniegts finansiāls valsts atbalsts. Savukārt mērenā atdalītība var izpausties ļoti atšķirīgi. Latvijā, piemēram, valsts skolās tiek mācīta ticības mācība un baznīcām ir tiesības slēgt laulību; Vācijā valsts iekasē “baznīcu nodokli” u. tml.

Slavofilu idejas cauri gadsimtiem

“Rossija – ņe Evropa!” (“Krievija nav Eiropa!”) – ar šādiem vārdiem savu uzstāšanos pabeidza satīriķis Mihails Zadornovs kādā Pirmā Baltijas kanāla 2007. gada marta raidījumā. Uzstāšanās saturs liecināja, ka autors ar šo – no Krievijas cara Nikolaja aizgūto teicienu[1] – runā nevis par ģeogrāfiju, bet par kultūras un cilvēku domāšanas atšķirībām Rietumeiropā un Krievijā. Fakts, ka Zadornovs izjuta nepieciešamību ko tādu pateikt, liecina par 19. gadsimta Krievijas diskusijas turpināšanos 21. gadsimtā.

Portāls Delfi 24. augustā publicēja manu rakstu par eirāzismu un neoeirāzismu.[2] Piedāvāju ieskatīties vēl senākā ideoloģiskā strāvojumā – slavofilismā, kas zināmā mērā var tikt uzskatīts par sakni, no kuras izauga gan eirāzisms un neoeirāzisms, gan “Krievu pasaules” idejas. Visos minētajos “ismos” ir arī daudz atšķirīgā, tāpēc nevaram runāt par tiešu un simtprocentīgu ideju pēctecību. Slavofili bija krievu pareizticīgie domātāji, kuri 19. gadsimta pirmajā pusē skaidroja pareizticības un ar to saistītās kultūras pārākumu pār katolicismu un romāņu-germāņu kultūru. Savukārt neoslavofili sāka attālināties no diskusijas par kristietību un lika pamatu krievu ģeopolitikas idejām, kurās pareizticība vairs nebija centrā.

Bistro, bistro!

19. gadsimtā krievu virsnieki atgriezās no karagājiena uz Franciju, kurā bija ieraudzījuši, ka var dzīvot bez verdzības un cieņpilni. Krievu virsnieki franču ēstuvēs esot saukuši: “Bistro, bistro!” (Ātri, ātri!), no tā esot radies ātrās apkalpošanas restorānu nosaukums bistro. Pārnākot mājās, viņi sastapa atšķirīgu realitāti, un sākās diskusija, kuras rezultāts cita starpā bija arī dekabristu sacelšanās. 19. gadsimta beigās bija vēl daudz citu strāvojumu – burbuļoja sociālisma, komunisma un anarhijas idejas. Slavofili un zapadņiki gan operēja citā koordināšu sistēmā nekā sociāldemokrāti un topošie revolucionāri. Pēc lielinieku nākšanas pie varas 20. gadsimts ideoloģijas attīstības ziņā Padomju Savienībā kļuva vienveidīgs. Dominēja “vienīgā pareizā” ideja par sociālisma un komunisma būvniecību. Sākot ar 1991. gadu, no jauna tika celtas gaismā 19. gadsimta idejas un slavofilu kustība piedzīvoja zināmu renesansi. Tā bija saistīta ar jauna ideoloģiska ceļa meklējumiem pēc PSRS sabrukuma. Līdzīgi kā pagātnē, daļa mūsdienu krievu domātāju virza idejas par Krievijas īpašo lomu pasaulē, par nepieciešamību iet savu unikālo ceļu valsts attīstībā un par pareizticības un tradīciju lomu sabiedrībā.

Slavofilisma rašanās

“Gadsimts, kurš visspilgtāk raksturo krievu ideju, – 19. gadsimts, domas un vārda gadsimts” – rakstīja krievu filozofs Nikolajs Berdjajevs.[3] Šis periods Krievijā izcēlās ar sevišķi aktīvu kultūras dzīvi, filozofisko un politisko ideju radīšanu. Attīstījās dažādi politiskās domas novirzieni: patvaldības ideoloģija (Karamzins), neomonarhisms (Tihomirovs, Iļjins, Soloņevičs), krievu konservatīvais liberālisms (Čičerins), rietumnieciskums (Granovskis, Kaveļins), narodņicisms (Bakuņins, Kropotkins), revolucionārā demokrātija (Hercens)[4] u. c. Notika pastāvošās sabiedriskās iekārtas ideoloģiska analīze. Paralēli grāfa Sergeja Uvarova formulētajai “oficiālajai tautiskuma teorijai”[5] attīstījās arī divi populārākie strāvojumi, kuru pārstāvjus sāka devēt par slavofiliem un rietumniekiem (zapadņiki).[6] Nozīmīgākie slavofilisma ideju pamatlicēji un zināmākie autori bija senu aristokrātisku ģimeņu pārstāvji: Aleksejs Homjakovs (1804–1860), brāļi Kirejevski (Ivans, 1806–1856, un Pjotrs, 1808–1856), brāļi Aksakovi (Ivans, 1823–1886, un Konstantīns, 1817–1860), Jurijs Samarins (1819–1876). Viņu ideju ietekmē 19. gadsimta otrajā pusē savus darbus publicēja neoslavofili – Nikolajs Daniļevskis un Konstantīns Ļeontjevs.[7]

Sākumā – diskusija par pareizāko kristietības novirzienu

Jau pats slavofilisma nosaukums norāda uz šī sabiedriskās domas novirziena adeptu vēlmi pierādīt Krievijas attīstības unikalitāti, tās nacionālās un vēsturiskās attīstības savdabīgumu. Slavofilismu uzskata par reliģiski filozofisku mācību, kurā reliģija tiek apskatīta kā visu vēsturisko un sabiedrisko reāliju pamats.[8] Slavofilisms radās Krievijas aristokrātu diskusiju vidē 19. gadsimta 30.–40. gados, cara Nikolaja I valdīšanas laikā.[9] Par slavofilisma centru kļuva Maskava. Slavofiliem bija savi periodikas izdevumi, populārakie no tiem bija avīzes: Moskvitjanin, Rusj, Molva un žurnāls Russkaja beseda. Slavofilisms savu uzplaukumu piedzīvoja 19. gs. 40. un 50. gados.[10]

Atskaites punkts diskusijai par Krievijas lomu pasaulē un Krievijai atbilstošāko sabiedrisko iekārtu bija filozofiskā traktāta “Filosofskoje pismo” (“Filozofiskā vēstule”) publicēšana žurnālā Teleskop 1836. gada oktobrī. Raksta autors Pjotrs Čaadajevs (1784–1856) asā manierē kritizēja tā laika Krievijas iekārtu, tās pagātni un nākotnes perspektīvas. Tā paša gada oktobrī Čaadajeva paziņa – slavenais dzejnieks Aleksandrs Puškins nosūtīja traktāta autoram vēstuli, kurā izteica atšķirīgu viedokli par Čaadajeva apskatītajiem jautājumiem un atzīmēja, ka “Krievijai vēsturē, atšķirībā no Rietumeiropas zemēm, ir sava sevišķā misija”.[11] Tieši Čaadajevs pirmo reizi izmantoja Rietumu un Krievijas pretnostatījumu kā metodoloģisku pamatojumu sabiedriskai diskusijai.[12] Draudzīgā paziņu viedokļu apmaiņa pakāpeniski pārauga plašā diskusijā starp divu filozofisku strāvojumu pārstāvjiem – rietumniekiem un slavofiliem.

Nikolaja Berdjajeva pozitīvais vērtējums

Krievu filozofs Nikolajs Berdjajevs par slavofilismu savā grāmatā Aleksejs Stepanovičs Homjakovs rakstīja: “Slavofilisms – pirmais mūsu sevis apzināšanās mēģinājums, mūsu pirmā patstāvīgā ideoloģija. Tūkstoš gadu ir turpinājusies krievu eksistence, bet krievu sevis apzināšanās pastāv tikai kopš tā laika, kad Ivans Kirijevskis un Aleksejs Homjakovs ar degsmi uzstādīja jautājumu, kas ir Krievija, kāda ir tās būtība, tās aicinājums un vieta pasaulē.”[13] Berdjajevs uzskatīja, ka slavofili bija tie krievi, kuri sāka domāt patstāvīgi. Pēc viņa domām, slavofili bija īsti eiropieši, neskatoties uz Eiropas vērtību kritiku viņu darbos. Rietumu filozofi G. V. Hēgelis un F. Šellings bija atstājuši iespaidu uz slavofilu domāšanu. Slavofiliem krieviskā – nacionālā doma pamatā bija reliģioza.[14]

Iepriekšminētās grāmatas nodaļā “Slavofilisma sākums” Berdjajevs raksta par faktoriem, kas veicināja slavofilisma rašanos. Pirmais esot spēcīga misticisma kustība cara Aleksandra I laikā. Tomēr tā laika misticisms esot bijis ievazāts no ārienes un tā īsti neesot iesakņojies Krievijā. Otrs Berdjajeva minētais iemesls ir 1812. gada Tēvijas karš. Tas esot atstājis noteicošu iespaidu uz visu 19. gadsimta krievu pašapziņas veidošanos. Karš esot padziļinājis krievu dvēseli, licis aizdomāties un “nopurināt bagātnieku virspusējo rietumnieciskumu”.[15] Karš radīja augsni, kurā radās slavofilisma idejas. Krievu dienas kārtībā izvirzījās jautājums par nacionālo pašnoteikšanos un aicinājumu. Sākās Pēterburgas perioda (cara Pētera I uzsākto reformu) pārvērtēšana. Berdjajevs uzskata, ka katra tauta iziet caur šādu savas esamības nozīmes pārvērtēšanu. Viņš rakstīja, ka slavofilisms esot piederējis tā laika “pasaules straumei, kura veda visas tautas uz nacionālo pašapziņu”.[16]

Slavofilu cerības uz zaudētās paradīzes atgūšanu

Arī tālākie 19. gadsimta notikumi ietekmēja politisko ideju attīstību Krievijā. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1861. gadā Krievijas rietumnieki loloja cerības, ka viss virzās uz konstitūcijas pieņemšanu. Viņi domāja, ka, ja Krievija atteicās no dzimtbūšanas, kas pastāvēja trīssimt gadu, tad tā spēs arī atteikties no trīssimtgadīgās patvaldības, tātad kļūs par eiropeisku valsti.[17] Tie paši notikumi slavofilus ietekmēja pretēji. Viņiem likās, ka, ja reiz Krievija atteicās no pasaulīgā “Pēterburgas perioda”[18] un ar to saistītā policejiskās valsts despotisma, tātad patvaldība beidzot veidojas par īsti krievisku un pareizticīgu. Slavofili cerēja, ka Krievija atgriezīsies “mājās” – Svētajā Krievzemē, “pazaudētajā paradīzē, neeiropeiskajā civilizācijā”.[19]

Rakstot par krievu domātājiem, Berdjajevs apgalvoja: “Čaadajevs, Kirijevskis, Homjakovs, Gogolis, Tjutčevs, Dostojevskis, L. Tolstojs, K. Ļeontjevs, V. Solovjovs, – lūk, krievu kultūras zieds, lūk, ko mēs esam devuši pasaules kultūrai, ar ko saistīta mūsu ģenialitāte.”[20] Zīmīgi, ka arī slavofilu autori ir “Berdjajeva sarakstā”. Divu autoru – Alekseja Homjakova un Konstantīna Ļeontjeva – domas tālāk iztirzāsim sīkāk. Apskatāmo domātāju sarakstu papildināju ar Nikolaja Daņiļevska vārdu, kuru uzskata par panslāvisma (slāvu tautu kopīgas pasaules telpas veidošanas) ideju autoru. Daņilevska atziņas ir sevišķi zīmīgas Krievijas kara pret Ukrainu kontekstā.

Homjakovs pretstata “pareizticīgo garīgumu” “Rietumu pragmatismam”

Dzejnieks, filozofs un publicists Aleksejs Homjakovs ir viens no slavofilisma pamatlicējiem.[21] Nikolajs Berdjajevs Homjakovu vērtēja kā pašu apdāvinātāko slavofilu autoru. Savā darbā Aleksejs Stepanovičs Homjakovs Berdjajevs raksta, ka Homjakovs esot bijis labi pazīstams ar saviem laikabiedriem dekabristiem, lai gan nepiekrita viņu uzskatiem, norādīdams, ka pati sliktākā revolūcija esot militāra revolūcija. Karavīri, ko tauta esot apbruņojusi tās interešu aizstāvībai, nedrīkstot sacelties pret pašu tautu. Slavofili bija revolūcijas pretinieki. Šķiru cīņu, kuru novēroja Rietumos, viņi uztvēra kā pašas bēdīgākās līgumiski tiesiskās civilizācijas sekas, kā “pārģērbtu vai atklātu racionālisma likumsakarību augli, kuru daudzu gadu garumā Eiropas pasaulē uztvēra kā ticību”.[22] Rietumeiropas valstis slavofili sauca par līgumiski tiesisko civilizāciju, jo uzskatīja, ka tur cilvēku attiecībās dominē formāla juridiska vienošanās pār dzīvām cilvēciskām attiecībām.

Slavofiliem asiņainā cīņa starp dažādām šķirām Rietumos kalpoja kā pierādījums civilizācijas pašnoliegšanai; dibināta uz formalizētiem reliģiskiem pamatiem, tā tagad esot pilnīgi iestigusi savās pretrunās. Slavofili norādīja uz “proletariāta čūlām” un “revolūcijas šausmām” un apgalvoja, ka Krievijā nekas tāds nav iespējams. Krievijā esot saglabājusies pareizticība un neierobežota vara, kura esot vienota un tautiska, un kalpojot visiem.[23] Ja slavofili būtu piedzīvojuši 1917. gadu, tad viņiem nāktos mainīt savu viedokli.

Homjakovs: angļiem, francūžiem un vāciešiem nav nekā laba

Viens no slavofilisma autoru pirmajiem darbiem bija Homjakova raksts “O starom i novom”(“Par veco un jauno”). Homjakovs uzsvēra nepieciešamību atjaunot Krievijā cilvēku dzīvi kristīgās kopienas – draudzes ietvaros. Kā galvenais netika akcentēts Baznīcas kā institūcijas aspekts, bet gan vienotība, ko sasniedz cilvēki, kurus vada līdzīga kristīga pārliecība un dzīvesveids. Pēc Homjakova domām, cilvēks ir atmiris racionālistiskajās mācībās un līgumiski tiesiskajā Rietumu civilizācijā. Minētā civilizācija radot “fabrikas” dzīves veidu, utilitārismu, pragmatismu, ateismu, individuālismu un šķiru cīņu.[24] Homjakovs rakstīja: “Angļiem, francūžiem, vāciešiem nav nekā laba. Jo tālāk pagātnē tie atskatās, jo sliktāka un netikumīgāka sabiedrība tiem atklājas. Rietumu cilvēkiem nākas visu veco atstāt kā ļaunu, bet visu labo radīt sevī; mums (krieviem) vajag tikai noskaidrot un augšāmcelt veco, atgriezt to pie samaņas un dzīvības.”[25] Homjakovs uzskatīja, ka krievu tautas vēsturē izšķirošā nozīme ir kristietības pieņemšanai. Ticīgo dzīve kopienā un draudzē ir tautas pastāvēšanas ideālais stāvoklis.[26] Rietumu Baznīca, pēc Homjakova domām, ir atdalījusies no Austrumiem. Cenšoties apzināt savu būtību, tā ir pievērsusies racionāliem līdzekļiem, tādējādi zaudējusi garīgo tīrību un ielikusi sevī nākošo kritienu iedīgļus.[27]

Homjakovs uzstājās kā Pareizticīgās baznīcas apoloģēts arī starptautiski. Viņš centās atspēkot P. Laurenti brošūru, kurā franču autors 1852. gadā vēstulē krievu dzejniekam Tjutčevam kritizēja krievu pareizticīgo baznīcu par to, ka tā dažos aspektos līdzinās protestantiskajai, kā arī par Krievijas cara varu pār to. Homjakovs Pareizticīgās baznīcas aizstāvībai argumentēja, ka pareizticīgā protestantisma vienkārši nav. Ticīgajiem neesot, pret ko protestēt, jo ticības mācība nav sagrozīta.[28] Par Rietumu protestantismu Homjakovs rakstīja: “Atņemiet tam noliedzamo objektu, un protestantisms nomirs, jo visa tā eksistence ir protestēšanā (noliegšanā).”[29]

Līdzīgi kā Puškins, arī Homjakovs reaģēja uz Čaadajeva “Filozofisko vēstuli”, kurā kritizēta Krievijas attīstība. Homjakovs, komentējot minēto vēstuli, rakstīja, ka Krievijai jāmācas no citu kļūdām. Francija varot pārdegt dēļ cilvēku pārlieku lielās emocionalitātes, savukārt Anglija varot pārlieku atdzist prāta aukstumā.[30] Krievijai Homjakovs paredzēja labāku nākotni. Krievija esot centrs, kurā satek visi jēdzieni. Kad tā piepildīsies ar atsevišķajām patiesībām tik ļoti, ka tās ies pāri malām, tā “pārpludinās savus krastus ar kopējo patiesību”.[31] 21. gadsimtā redzam visai atšķirīgu plūšanu pāri malām. Naftas dolāri plūst uz Eiropu un korumpē politiķus. Krievija noteikti nav gājusi pa pareizticības stiprināšanas ceļu, kā bija cerējuši slavofili.

Jāņem vērā, ka pat savos ziedu laikos slavofili bija drīzāk opozīcijā Krievijas varai, kuras idejiskais pamats mūsdienu valodā skanētu kā deržavņicisms (no krievu vārda – deržava, varena valsts, lielvara). Un pat tas skanētu kā kompliments Putina kleptokrātiskajam režīmam. Arī 21. gadsimtā mēs nevaram teikt, ka Putins, viņa draugi un siloviki līdzinātos slavofiliem, un, pat ja kāds līdzinās, tad ļoti mazā mērā. Savukārt neoslavofilisms un jo sevišķi panslāvisma idejas noteikti ir sadzirdamas un saskatāmas mūsdienu Krievijas varas gaiteņos un propagandistu runās.

Nikolajs Daniļevskis – panslāvisma ideju aizsācējs

19. gadsimta otrajā pusē aktivizējās slāvu civilizācijas vienotības piekritēji, kurus sauca par “panslāvistiem”. Par šīs neoslavofilu mācības pamatlicēju uzskata Nikolaju Daņiļevski (1822–1885), kurš nepieņēma Homjakova idejas par tuvojošos pasaules civilizācijas pārveidi, balstoties krievu tautas kristīgās kopienas arhetipos. Daņiļevskis uzsvēra, ka tautas savā attīstības procesā ir pamatīgi nošķīrušās cita no citas un ka dažādie sociālās dzīves kultūras un vēsturiskie tipi gandrīz nespēj cits citu ietekmēt. Ar “kultūrvēsturiskajiem tipiem” Daniļevskis apzīmēja konkrētas civilizācijas. Šos kultūrvēsturiskos tipus viņš sarindoja sekojoši: 1) ēģiptiešu, 2) ķīniešu, 3) asīriešu-babiloniešu – feniķiešu, kaldeju jeb seno semītu, 4) indiešu, 5) irāņu, 6) ebreju, 7) grieķu, 8) romiešu, 9) jaunsemītu jeb arābu, 10) ģermāņu – romāņu jeb eiropiešu.[32]

Atbilstoši šai mācībai, senās civilizācijas jau sen ir pabeigušas savu attīstības ceļu, bet Rietumu civilizācija 19. gadsimtā ir iestigusi neatgriezeniskā krīzē. Par pašu perspektīvāko no visiem eksistējošiem jaunajiem kultūrvēsturiskajiem tipiem Daniļevskis pasludināja “Slāvu pasauli”, kuras būtība sāk pakāpeniski atklāties krievu nācijā.[33] Daņiļevskis sava darba Krievija un Eiropa nodaļā “Kāpēc Eiropa ir naidīga Krievijai?” norādīja, ka Eiropas valstis ir izrādījušas nepateicību Krievijai par atbrīvošanu no Napoleona ekspansijas. Vai līdzīgu sūdzību mūsdienās nedzirdam no “Rossija TV” par Eiropas atbrīvošanu no fašisma 1945. gadā?

Daņiļevskis rakstīja, ka Eiropa nepamatoti kritizējot Krieviju par somu[34] un poļu[35] apspiešanu. Daņiļevskis attaisnoja Krieviju, skaidrojot, ka Somijas teritoriju pakļaušana Krievijas impērijai neesot noziegums, jo somu tautai neesot bijusi politiskā griba būt neatkarīgai un patstāvīgai.[36] Tāpat Krievija tiekot nepatiesi apvainota par Vācijas austrumu provinču pārņemšanu. Zemes Baltijas jūras krastos, kuras apdzīvo igauņi un latvieši, jau sen esot krievu īpašums. Krievija nekad neesot atzinusi krustnešu ienākšanu šajās teritorijās.[37] Te varu tikai pasmaidīt. Ko mums tagad ar to darīt? Šis atgādina mūsdienu krievu impēristu saukļus un Maskavas narcisismu. Paternālisma pārņemtajiem acis ir aizvērtas, viņi nevēlas redzēt, ka tautām ir pašnoteikšanās tiesības un nevienam nav tiesību uzkundzēties pār kaimiņiem.

Līdzīgi Daņiļevskis mēģināja atspēkot Eiropas kritiku arī par Poliju un citām Krievijas kaimiņzemēm. Pēc centieniem parādīt Krieviju kā kaimiņu tautu glābēju, nevis iekarotāju, Daņiļevskis nosodīja Eiropas valstis kā īstos iekarotājus un varmākas. Krievija turpretī neesot iekarotāja, drīzāk tā bieži esot upurējusi savas intereses citu labā.[38] Eiropas valdības un sabiedriskā doma nepamatoti uzskatot Krieviju par tumsonīgu zemi. Eiropa vienkārši negribot zināt objektīvo patiesību par Krieviju. Eiropiešu ceļojumu piezīmēs varot lasīt par krieviem, ka tie esot nelietīgi bārdaiņi, kurus eiropieši uztvertu normāli tikai tad, ja tie zaudētu savu nacionalitāti. Daņiļevskis izrādīja neizpratni arī par to, ka eiropieši minētajās piezīmēs labvēlīgi izsakoties par jakutiem un tatāriem, bet ne par krieviem.[39]

Nodaļā “Psihiskās uzbūves atšķirības” Daņiļevskis norādīja, ka visām romāņu – ģermāņu tautām ir kopīga īpašība, kas parāda nacionālo raksturu, – vardarbīgums. Vardarbīgums neesot nekas cits kā vien pārāk attīstīta pašapziņa un individualitāte. Cilvēks, kurš ar to apveltīts, paaugstina savu viedokli un savas intereses tik augstu, ka citu domām un interesēm ir jāatkāpjas kā mazsvarīgām.[40] Vai nebūtu jauki, ja šis tiktu nolasīts Putina sapulcei, kurā viņš prasīja KF Drošības padomes locekļu viedokli par to, ko darīt ar Ukrainu…

Turpretī pareizticība Krievijā neesot izpaudusies vardarbīgos veidos, jo pati par sevi, nevardarbīga būdama, tā netika izkropļota slāvu tautu vidē miermīlīgā tautas rakstura dēļ. Vienīgais slāvu renegāts esot poļi, kuri ļāvās Eiropas vardarbīguma ietekmei.[41] Te redzams, ka Daniļevskis turpina slavofiliem raksturīgo Dieva privatizācijas mēģinājumu, pasludinot krievu raksturu par labāko kristietības iedzīvināšanai. Šī domu gaita vedina uz etnisko reliģiju, bet kristietība jau pašos pamatos ir pāretniska (nesaistīta ar etnisko piederību); etnisks var būt tikai pagānisms. Atblāzmu no slavofilu pieejas redzam mūsdienu Krievu pareizticīgās baznīcas darbībā.

Pēc 1870.–1871. gada Francijas – Prūsijas kara Daniļevskis uzrakstīja darbu Krievija un franču – vācu karš. Tajā viņš skaidroja, ka Anglija kūdot pret Krieviju, tāpēc cīņa pret Eiropu esot neizbēgama. Daņiļevskis ieteica izmantot radušos situāciju par labu panslāvisma (slāvu tautu apvienošanas Krievijas virsvadībā) realizēšanai: “Krievijai meistarīgi rīkojoties, cīņa par pašām svētākajām Slāvu pasaules interesēm izskatīsies kā cīņa pret vācu dominēšanu, kura nākotnē apdraud Dāniju, Holandi, Itāliju un Šveici. Šausmas uzdzenošais panslāvisma briesmonis tiks noslēpts daudzu acīm ar jau radušos biedēkli – panģermānismu.”[42] Daņiļevskis rakstīja, ka Krievija būšot spiesta rīkoties, lai aizstāvētu savas intereses, attiecīgi “Slāvu pasaule” tikšot apvienota. Vai Staļins nerīkojās atbilstoši Daņiļevska sapņiem?

Eiropas civilizācijas noriets Konstantīna Ļeontjeva redzējumā

Sociologs, kulturologs un literatūras kritiķis Konstantīns Ļeontjevs (1831–1891) bija Nikolaja Daņiļevska laikabiedrs. Viņa uzskatus bija ietekmējis Daņilevska darbs – Krievija un Eiropa. Ļeontjeva filozofiski publicistiskie darbi nebija sevišķi populāri viņa dzīves laikā. Pastiprināta sabiedrības uzmanība tiem tika pievērsta pēc 1905. un 1917. gada revolūcijām Krievijā. Daniļevskis klasificēja Ļeontjevu kā “neoslavofilu”. Nikolajs Berdjajevs raksturoja Ļeontjevu kā pašu lielāko konservatīvās nometnes domātāju – pirmo un vienīgo konservatīvisma filozofu. Ļeontjevu uzskatīja par “eirāzisma” ideoloģijas priekšteci un skolotāju.

Ļeontjevs izstrādāja teoriju, kurā vērsās pret Rietumu utilitāro pragmatismu un juridisko liberālismu, kas nogalinot cilvēkā viņa garīgo būtību un radot revolucionārās kataklizmas. Par glābēju no Rietumu dzīves stila viņš uzskatīja visvarenu monarhiju, totalitāri organizētu Pareizticīgo baznīcu, nekustīgu kopienas intelektuālo dzīvi un sabiedrības iedalījumu kārtās. Pēc Ļeontjeva domām, cīnoties pret Rietumu mietpilsonisko psiholoģiju, Krievijai jākļūst par jaunu kristietības vēsturisko centru. Lai to paveiktu, jānodibina kultūras un politiskie sakari ar austrumu valstīm un jāizplata tajās sava ietekme.[43] Ļeontjevs izvērtēja dažādas dzīves reālijas no savdabīga askētisma pozīcijām, kuras balstījās estētiski piepaceltā kristīgā ticībā un aristokrātiskā individuālismā. Viņš aprakstīja Rietumu eksistences garu kā antireliģiozu un antiradošu. Šis gars izpaužoties mietpilsoniskumā, liberālismā un sociālismā, kas balstoties šīs zemes dzīvē nesasniedzamā laimes kultā: vispārējā labklājībā un cilvēku formālā vienlīdzībā.[44]

Ļeontjevs negatīvi izturējās pret tā laika Rietumiem ateisma un ateistiskās sabiedrības izlīdzināšanās (slāņu izzušanas) dēļ, kura iznīcinot sabiedriskās dzīves sarežģīto un daudzveidīgo skaistumu. Galvenais Krievijai – apstādināt no Eiropas nākošo dzīves trūdēšanas procesu. Ļeontjevs uzskatīja, ka Eiropas noriets ir neatgriezenisks; viņš gaidīja jaunu un pozitīvu ietekmi no Krievijas.

Ļeontjevs kritizēja britu vēsturnieku un domātāju Henriju Tomasu Baklu (Buckle, 1821–1862) par egalitāri liberālā procesa atbalstīšanu. Minētais process tiekot apzīmēts ar dažādiem terminiem, piemēram, tiekšanās uz individuālismu vai demokratizācija tādā nozīmē, ka zemāka klase (demos) iegūst arvien vairāk ne tikai personiskās brīvības, bet arī politiskās ietekmes.[45] Minētos procesus Ļeontjevs nodēvēja par otrreizējo vienkāršojošo sajaukšanos, uzskatot, ka viņa izvēlētais apzīmējums norāda uz procesu īsto būtību. Minētās parādības novedīšot pie cilvēku novienādošanas līdz pelēkam netalantīgam etalonam. Tas esot nedabiski un pretrunā ar dabiskiem attīstības principiem, kas paredz savstarpēji papildinošu dzīvības formu dažādību.[46] Krievu filozofs norādīja, ka liberālā un demokrātiskā progresa piekritējiem morāle un piepaceltas jūtas drīzāk traucē. Iekšējā, subjektīvā morāle liberāļiem nesakrītot ar praktisko rezultātu morāli, tāpēc pirmā tiekot upurēta.[47] Ļeontjevs kritizēja arī Rietumu sociālistu un komunistu idejas, kas, veicinādamas vienādību dzīves veidā un prāta attīstībā, izraisīšot sabiedrības augstāko slāņu sabrukumu.[48] Krievi gan nesaklausīja sava tautieša brīdinājumus un nolēma būvēt kreiso utopiju, kuras sekas pašlaik izjūt liela daļa pasaules. Tikai vai tā tiešām ir Rietumu ļaunā ietekme vai pašas Maskavijas/Ordas ideju manifestācija, piesedzoties ar komunisma tāles meklēšanu?

Darbā Vidējais eiropietis kā vispasaules iznīcināšanas ierocis un ideāls Ļeontjevs rakstīja: “Mēs esam redzējuši, ka šie cilvēki, pirmkārt, nezina un nesaprot skaistā likumus, jo vienmēr un visur tieši šis vidējais tips ir mazāk estētisks, mazāk izteiksmīgs, mazāk intensīvi (augsti), ekstensīvi (plaši) skaists, mazāk varonīgs, nekā sarežģītāki un vienpusīgi galējāki tipi.”[49] Ļeontjevs brīdināja, ka šī vienveidība un pelēcība var pārņemt visu pasauli. Vienādošanās apdraud gan iestāžu darbību, gan modi, gan kultūras ideālus, visu virzot uz vidusmēra eiropieša līmeni. Tāpat Ļeontjevs paredzēja, ka romāņu – ģermāņu valstis varētu ar laiku apvienoties vienā darba federatīvā republikā, kā jau no vairākām daļām ir saplūdušas tādas valstis kā Itālija, Vācija, Spānija un Francija.[50] Vai te nevar saskatīt Eiropas Savienības aprises?

Domājams, ka Ļeontjevam nepatiktu arī tā pelēkā masa, ko veidoja PSRS savā iekšienē, kur valdīja lozungs “Iņiciativa nakazujema!” (“Iniciatīva ir sodāma”).

Ļeontjevs savu darbu par vidējā eiropieša raksturojumu noslēdza ar zīmīgiem vārdiem: “Pētera (cara Pētera I) Krievzemes gals ir tuvu. Un paldies Dievam! Tai jāuzceļ piemineklis un ātri jādodas projām, nokratot romāņu – ģermāņu pīšļus no mūsu aziātiskajām pazolēm!”[51]

Nobeigumā – par Putinu un viņa “kolektīvu”

Slavofilisma idejas 19. gadsimtā nogāja zināmu attīstības ceļu. No reliģiskas filozofijas pirmo slavofilu darbos tās ir virzījušās uz ģeopolitisku domāšanu, pakāpeniski atsakoties no kristīgā satura. Lai gan slavofilu idejas pilnībā netika ieviestas dzīvē, tās atstāja nozīmīgu iespaidu uz krievu nacionālās pašapziņas attīstību. Slavofiliem bija viedoklis par to, kādai ir jābūt valsts uzbūvei. Viņi atbalstīja monarhiju, bet ne despotisku monarhiju. Caram jābūt uzticīgam pareizticībai. Ārpolitikā jāsadarbojas ar slāviem un zemēm, kur ir daudz pareizticīgo (piemēram, Grieķiju). Izglītībai jābūt balstītai nevis racionālismā, bet garīgumā.

Tā tas skanēja 19. gadsimtā, bet tagad? Kur pieskaries, tur sāp. Vai Krievija vēsturiski neilgā laika posmā nav karojusi jau ar trim pareizticīgām zemēm – Moldovu (14. armija Ļebedja vadībā), Gruziju un Ukrainu? 19. gadsimta krievu intelektuālās diskusijas bagātība 21. gadsimta Krievijā ir pārvērtusies par intelektuālu nabadzību. Putins un viņa sabiedrotie ir pacentušies, lai intelektuāla analīze paliktu guļam Krievijas bibliotēkās un arhīvos; tai nav vietas “Rossija TV” raidījumos.

Esmu solidārs ar slavofiliem atziņā, ka garīgums ir labāks nekā miesīgums, tomēr kā protestantam man ir nesaskaņas ar daļu pareizticības postulātu. Te vairāk par to neizpaudīšos, jo raksta mērķis ir paskatīties uz filozofiskās domas evolūciju Krievijas un krievu sevišķuma apcerē. Slavofils, neoslavofils, eirāzists un neoeirāzists ar krievu sevišķumu saprot visai atšķirīgas lietas. Jo tālāk laikā no klasiskajiem slavofiliem, jo mazāk Bībeles atziņu. Un svarīgākais – mēģinājumi apvienot Baznīcu ar valsts varu parasti nedod gaidīto. Slavofili aicināja valsts varenos rīkoties atbilstoši pareizticībai, bet nesagaidīja cerēto.

Diemžēl slavofilu slavētā pareizticīgo krievu savdabīgā vadīšanās pēc iekšējiem morāles likumiem (nevis pēc nedzīviem, formāliem likumiem) lielā sabiedrības daļā ir pārveidojusies par nepaklausību jebkādiem likumiem – ne laicīgiem, ne garīgiem. 20. gadsimta sakumā Krievija aizgāja totalitāras, nevis kristīgas valsts virzienā. Komunisma būvētāju valstī reliģija tika vajāta, jo bija jādod vieta citai “ticībai”. Arī, skatoties pagātnē, redzams, ka iekšējie morāles likumi nenosargāja Krieviju no Ivana Bargā un Pētera I despotisma. Jāpiekrīt Berdjajeva domai, ka ir grūti atbalstīt slavofilu versiju par to, ka pirms Pētera I krievu tauta dzīvoja “tīras” kristietības vadībā. Berdjajevs grāmatā Aleksejs Stepanovičs Homjakovs rakstīja, ka krievi sekoja gan kristietības, gan pagānisma principiem.

Putina kleptokrātijas režīms izauga tieši Krievijā un nekur citur; pietiks runāt par krieviem kā mūžīgajiem upuriem. Valstī, kur vairāk nekā 70% iedzīvotāju sevi sauc par pareizticīgajiem, beidzot taču vajadzētu visam būt daudzmaz kārtībā, vai ne? Kāpēc Krievija pēc 20 gadiem, kuru laikā tā attīstījās bez “ļaunās Rietumu vadības”, nespēja piedāvāt kaimiņiem neko citu, kā vien Buču un Irpiņu? Krievija aizsargājās? – Bet neviens jau neuzbruka; tā vietā turpinājās naftas dolāru lietus, bet, redz’, Ukraina bija vāja un Krimu ļoti sagribējās…

Lai arī slavofilisma idejas ir ietekmējušas mūsdienu Kremļa pārstāvju retoriku, drīzāk tā ir vāja parodija par to, ko sprieda 19. gadsimta izglītotie krievi. Kremļa izpildījumā 19. gadsimta krievu domātāju idejas tika iedzīvinātas kā traģisks farss, kas atgādina nesekmīga skolnieka runāšanu par kāda akadēmiķa disertāciju. Krievijas varenie izliekas, ka seko kādām sakrālām, senām vērtībām, bet realitātē vērojam melu impēriju, kurā daudzi melo visiem. Lai arī notiek atsaukšanās uz nozīmīgām vērtībām, mūsdienu Krievijas elite atgādina mafijas sapulci, kuras dalībnieku pamatmotivācija ir vara un nauda.

Ir redzams ideju “sarkanais pavediens”, kurš nāk no slavofilisma un neoslavofilisma, vijas cauri eirāzismam un neoeirāzismam, nonākot līdz “Krievu pasaulei”, kuras idejas Pjotrs Šcedrovickis un Jefims Ostrovskis kaldināja 1990. gados, bet iedzīvināja Putins un viņam pietuvinātie. Jāsaka, ka mūsdienu “Krievu pasaule” ir nogājusi garu primitivizēšanās ceļu līdz oranži melnajai lentītei, kas piesprausta pie slepkavas, marodiera un izvarotāja formastērpa. Runāt par filozofiskām konstrukcijām uz degošu Mariupoles māju fona ir apgrūtinoši. Tomēr pētniekiem ir vērts tajās ieskatīties kaut vai ar jautājumu: kas nogāja greizi? Vai Krievijas kara leģitimējošās idejas ir tikai Ordas radītās traumas nepareiza izlāde vai arī pareizticības, “Trešās Romas” un Krievijas “unikālā ceļa” vērtību izpausme? Varbūt abu apvienojums? Varbūt tikai lielinieku noziegumu pēdas cilvēku prātos un sirdīs?

Mūsdienu Krievijā joprojām pastāv ideoloģiska un politiska pretstāve starp rietumnieku un slavofilu ideju turpinātājiem. Nikolajs Berdjajevs rakstīja, ka krievu nacionālā pašapziņa kļūs pieaugusi tikai tad, kad šī pretstāve tiks pārvarēta.[52] Pašlaik uzvar putinisms. Putinisms ir specifisku vērtību ideoloģija, kas satur padomju cietumu subkultūras, mantkārības, tiesiskā nihilisma un VDK kodeksa kokteili, kurš reibina to hedonistu daļu, kas tika pie naftas dolāru sadales. Krievijas politiķi, diplomāti un propagandisti izsakās kā ielas huligāni; no sirds pārpilnības mute runā. Varbūt tomēr viņi tikai izliekas, mierinādami sirdsapziņu ar ārkārtīgi lielo naudu, ko dod Krievijas izzagšana, jo gop-stop kultūra var patikt tikai mazizglītotiem kaušļiem un no zemas kvalitātes alkohola nogurušām smadzenēm. 19. gadsimta pirmās puses slavofili nostātos asā opozīcijā šim ideju kokteilim, kurš no malas izskatās kā krievu nacisms un fašisms. Vienīgi neoslavofils, panslāvisma tēvs Nikolajs Daņiļevskis būtu varējis aizrauties ar Kremļa avantūru slāvu tautu apvienošanā… Proti, paverdzināšanā.

[1] Янов А. Л., Патриотизм и национализм в России 1825–1921 гг., Москва: АКАДЕМКНИГА, 2002, 141. c.

[2] Andis Kudors, “Kas īsti ir Aleksandra Dugina neoeirāzisms?”, Delfi.lv, 24.08.2022., https://www.delfi.lv/news/versijas/andis-kudors-kas-isti-ir-aleksandra-dugina-neoeirazisms.d?id=54668436

[3] Василик Н. А., Политология, Москва: Гардарики, 2005, 76. с.

[4] Василик Н. А., Политология. Москва: Гардарики, 2005, 69.–90. с.

[5] Oficiālā tautiskuma teorija atbalstīja spēcīgu monarhiju un pareizticības dominanci Krievijā.

[6] Сахаров А. Н., История России с древних времен до нашых дней. Moсква: ПРОСПЕКТ, 2007, 536. c.

[7] Василик Н. А., Политология. Москва: Гардарики, 2005, 70. с.

[8] Кузнецов В. Г., Cловарь филососфских терминов. Moсkвa: ИНРА-M, 2004, 511. c.

[9] Turpat.

[10] Сахаров А. Н., История России с древних времен до нашых дней. Moсква: ПРОСПЕКТ, 2007, 537. c.

[11] Turpat.

[12] Кемеров В. Е., Современный филососфский Cловарь. Moсkвa: ПAНПРИНТ, 1998, 795. c.

[13] Бердяев Н., Алексей Степанович Хомяков. Библиотека «Вѣхи». www.vehi.net/berdyaev/khomyakov/02.html

[14] Turpat.

[15] Turpat.

[16] Turpat.

[17] Янов А. Л., Патриотизм и национализм в России 1825 -1921 гг., Москва: АКАДЕМКНИГА, 2002, 143. c.

[18] Cara Pētera I valdīšanas periods.

[19] Янов А. Л., Патриотизм и национализм в России 1825 -1921 гг., Москва: АКАДЕМКНИГА, 2002, 143. c.

[20] Бердяев Н., Алексей Степанович Хомяков. Библиотека «Вѣхи». www.vehi.net/berdyaev/khomyakov/02.html

[21] Хомяков А. С., Библиотека «Вѣхи». http://www.vehi.net/index.html

[22] Холодный, В. И., А. С. Хомяков и cовременность: зарождение и перспективы соборной феноменологии. Москва : Академический Проект, 2004, 372. c.

[23] Turpat.

[24] Turpat, c. 370.

[25] Хомякoв А., О старом и новом. http://www.voskres.ru/idea/homyakv.htm

[26] Бердяев Н., Алексей Степанович Хомяков. Библиотека «Вѣхи». www.vehi.net/berdyaev/khomyakov/02.html

[27] Хомякoв А., О старом и новом. www.voskres.ru/idea/homyakv.htm

[28] Хомяков А. С., Несколько слов православного христианина о западных вероисповеданиях
(По поводу брошюры г. Лоранси). Библиотека «Вѣхи». www.vehi.net/khomyakov/katolichestvo.html

[29] Хомяков А. С., ЦЕРКОВЬ ОДНА. Библиотека «Вѣхи». www.vehi.net/khomyakov/cerkov.html

[30] Хомяков А. С., Несколько слов о “Философическом письме”, напечатанном в 15 книжке “Телескопа”. Библиотека «Вѣхи». www.vehi.net/khomyakov/izpisma.html

[31] Turpat.

[32] Киреевский И., В ОТВЕТ А. С. ХОМЯКОВУ. http://az.lib.ru/k/kireewskij_i_w/text_0080.shtml

[33] Холодный, В. И., А. С. Хомяков и cовременность: зарождение и перспективы соборной феноменологии. Москва: Академический Проект, 2004, 375. c.

[34] Somija bija Krievijas sastāvdaļa laikā no 1809. līdz 1917. gadam.

[35] Trīs dalīšanu rezultātā (1772., 1793. un 1795. gadā) Polija tika sadalīta starp Prūsiju, Austriju un Krieviju.

[36] Данилевский Н. Я., Россия и Европа. Библиотека «Вѣхи». https://www.vehi.net/danilevsky/rossiya/index.html

[37] Turpat.

[38] Turpat.

[39] Turpat.

[40] Turpat.

[41] Turpat.

[42] Данилевский. Н. Я., Россия и франко-германская война. Библиотека ХРОНОСа. http://www.hrono.ru/libris/lib_d/franko-pruss.html

[43] Холодный В. И., А.С. Хомяков и cовременность: зарождение и перспективы соборной феноменологии Москва: Академический Проект, 2004, 376. c.

[44] Turpat.

[45] Леонтьев К., Средний европеец как идеал иорудие всемирного разрушения. http://knleontiev.narod.ru/texts/evropeetz.htm

[46] Леонтьев К., Средний европеец как идеал иорудие всемирного разрушения. http://knleontiev.narod.ru/texts/evropeetz.htm

[47] Turpat.

[48] Turpat.

[49] Turpat.

[50] Turpat.

[51] Turpat.

[52] Бердяев Н., Алексей Степанович Хомяков. Библиотека «Вѣхи». www.vehi.net/berdyaev/khomyakov/02.html

Romualda pamācība

Svētais Romualds no Ravennas (ap 950–1027) bija benediktiešu mūks, kurš 11. gadsimta sākumā izveidoja jaunu benediktiešu reliģiskās dzīves atzaru,[1] kuru vēlāk nodēvēja par kamalduliešu ordeni (Congregatio Eremitarum Camaldulensium Montis Coronae) – pēc Kamaldoli ielejas Toskānā nosaukuma. Romualda dzīves galvenie notikumi ir zināmi no vairākiem 11. gadsimta avotiem, no kuriem nozīmīgākais ir sv. Pētera Damiana hagiogrāfiskais darbs Svētlaimīgā Romualda dzīve, kas sarakstīts 15 gadus pēc Romualda nāves.[2]

Romualds uzauga aristokrātiskā un pārtikušā ģimenē, taču jaunībā piedzīvoja smagu lūzumu, kad viņa tēvs Sergijs strīdā par mantojumu ar kādu radinieku nonāca līdz ieroču lietošanai un šo radinieku nogalināja; Romualds, šķiet, sevi vainoja pie tā, ka nebija spējis novērst šo nāvi un sava tēva vainu. Viņš aizbēga no mājām, pievienojās kādam benediktiešu klosterim, lai tur nožēlotu grēkus, redzēja šajā klosterī vairākas zīmīgas vīzijas, taču nebija apmierināts ar citu mūku remdenību, kā arī ticības un disciplīnas trūkumu.

Uzzinājis, ka pie Venēcijas dzīvo kāds “svēts un gudrs vīrs”, eremīts vārdā Marīns, kurš trīs dienas nedēļā gavēja tikai ar maizi un ūdeni un katru dienu nodziedāja visus Psalmus, Romualds viņam pievienojās un vairākus gadus no viņa mācījās. Taču Romualda aicinājums, šķiet, bija izveidot tādu reliģisko kopienu, kas savā dzīves veidā apvienotu gan eremīta jeb vientuļnieka dzīvi cellē, gan arī kenobītisko jeb kopienas dzīvi. Šādas kopienas viņš mēģināja iedibināt vairākās vietās gan tālaika Itālijā, gan ārpus tās, jau savas dzīves laikā iemantojot slavu un izraisot pret sevi lielu bijību. Viņš bija personīgi pazīstams un pat, iespējams, “konsultēja” garīgos jautājumos tā laika Svētās Romas impērijas imperatoru Otto III. Romualdam piedēvēja arī pārdabīgas spējas, piemēram, spēju ar gara spēku atturēt krītošu bērzu no uzkrišanas virsū cellei, liekot tam nogāzties pretējā pusē, kā arī spēju ar lūgšanu apdzēst ugunsgrēku un tamlīdzīgi. Par viņa slavu liecina, piemēram, šāds gadījums: kad viņš kādu brīdi kā vientuļnieks bija dzīvojis Pireneju kalnos, vietējie iedzīvotāji, būdami (kā raksta Pēteris Damians) “nedievbijīgi dievbijīgi”, bija izplānojuši Romualdu nogalināt, lai no viņa mirstīgajām atliekām izgatavotu relikvijas, kuras tad, pēc viņu domām, atnestu visam reģionam īpašu svētību; Romualdam nācās viņus apmānīt, tēlojot prātā jukušo, lai iesveltu viņos šaubas par “svētumu” un piespiestu atteikties no plāna.

Viņa dzīve pagāja starp gariem un ārkārtīgi askētiskiem vientuļnieka gadiem (vienubrīd viņš dzīvoja kādā purvā, kur gaiss esot bijis tik neveselīgs, ka viņš no turienes iznācis bez matiem, ar pietūkušu ķermeni un zaļu ādas krāsu) un mēģinājumiem vai nu reformēt pastāvošās mūku kopienas (viņu pat iecēla par slavenā Svētā Apolinārija klostera abatu, bet viņš nespēja tur panākt nepieciešamo disciplīnu, tāpēc dusmās aizgāja), vai arī veidot jaunas. Slavenākās viņa dibinātās kamalduliešu kopienas atrodas Sitrijā un Valdikastro (abās vietās Itālijā vēl joprojām ir apskatāmas ēkas), kur viņš arī mira. Pēteris Damians, šķiet, nedaudz pārspīlējot, raksta, ka Romualds nodzīvoja 120 gadus, no tiem 97 pavadījis kā eremīts. Kamalduliešu klosteri kā vīriešiem, tā sievietēm pastāv arī šodien; nozīmīgākie ir Itālijā, Polijā, ASV, Tanzānijā un Venecuelā.

Romualds neatstāja mūku rēgulu jeb kārtības rulli, tā vietā izvēloties gribētājus apmācīt personīgi. Ir saglabājies neliels pamācības teksts no pašiem pirmavotiem – pierakstīts vēl Romualda dzīves laikā.

Šī nelielā, bet nozīmīgā teksta vēsture savukārt ir šāda: Vairāki Romualda skolnieki savas dzīves laikā no pāvesta, kā arī Svētās Romas imperatora saņēma misiju kristianizēt “slāvu un prūšu zemes”. Ir aprakstītas vairākas šādas misijas 11. gadsimta sākumā – visas tehniski neveiksmīgas. Pirmajā misijā 1003. gadā kopā devās pieci mūki; viņi tika gandrīz līdz tagadējās Lietuvas robežai un gāja bojā laupītāju uzbrukumā Polijas teritorijā. Cits Romualda skolnieks, sv. Bruno no Kverfurtas, šo mūku misiju un bojāeju aprakstīja savā darbā Piecu brāļu dzīve.[3] Pats Bruno, dažkārt saukts par “prūšu apustuli”, devās vēl vairākās misijās uz to pašu reģionu, bet gāja bojā 1009. gadā kaut kur mežos starp Lietuvu un Kijevas Rusu ar visiem saviem pavadoņiem. Viņam pašam vietējie iedzīvotāji, kuri mūkus uzlūkoja kā iebrucējus, nocirta galvu, bet viņa pavadoņus pakāra. Pēc nāves šie misionāri tika atzīti par svētajiem mocekļiem un joprojām tiek godināti, jo īpaši Polijā. Šķiet vērtīgi atzīmēt, ka, ja šīs misijas būtu izdevušās (salīdzinājumam vērts ievērot, ka, piemēram, bīskaps Meinards nonāca līvu zemēs gandrīz 200 gadus vēlāk), pirmais “prūšu zemēs” nodibinātais klosteris, iespējams, būtu bijis kamalduliešu klosteris.

Minētā Romualda pamācība ir pierakstīta Bruno darbā Piecu brāļu dzīve. Tur to citē viens no Romualda skolniekiem, vārdā Jānis (Johannes). Teksts noteikti ir autentisks: tas izklausās pēc pamācības, kas precīzi iekalta no galvas, un gan stilistiski, gan saturiskajā bagātībā, gan garīgajā briedumā, gan arī trāpīgo metaforu lietojumā ļoti izteikti atšķiras no paša Bruno patosa pilnā stāstījuma.

Un šo īso rēgulu viņš saņēma no skolotāja Romualda, un pats to savā dzīvē ļoti rūpīgi ievēroja:

Sēdi savā cellē kā paradīzē;

Izdzēsis visu pasauli no atmiņas, atstāj to sev aiz muguras;

Uzmanīgi seko savām domām, kā labs makšķernieks seko zivīm;

Viens ceļš ir atrodams Psalmos; šo ceļu nepamet. Ja esi atnācis iesācēja dedzībā un neesi spējīgs visu saprast, dziedi Psalmus savā garā brīžiem vienā un tad atkal citā vietā un centies saprast tos ar prātu; un, ja tos lasot, tavs prāts aizmaldās, neatlaidies, bet mēģini sevi labot caur sapratni;

Pats galvenais – nostādi sevi Dieva klātbūtnē ar trīsām un drebēšanu, kā cilvēks, kurš stāv imperatora priekšā;

Pilnīgi atcel sevi;

Un sēdi kā cālis, kuram pietiek ar Dieva žēlastību, un kurš, ja vien māte to nebaro, nedz kaut ko sajēdz, nedz ir dabūjis paēst.[4]

[1] Fragmentu no sv. Nursijas Benedikta rēgulas var izlasīt vai noklausīties šeit: https://telos.lv/labo-darbu-darbariki

[2] Komentēts teksta angļu tulkojums ir atrodams: Colin R. Phipps, “Saint Peter Damian’s “Vita beati Romualdi”: introduction, translation and analysis”, Thesis, King’s College, London, https://kclpure.kcl.ac.uk/portal/files/2934875/411992.pdf.

[3] Bruno de Querfort, “Vita quinque fratrum”, Monumenta Germaniae Historica. Scriptores, XV, 2, ed. R. Kade, Hanover, 1888, pp. 709–738. Latīņu teksts: https://www.dmgh.de/mgh_ss_15_2/index.htm#page/716/mode/1up. Tīmeklī neizdevās atrast tulkojumus modernajās valodās.

[4] Latīņu teksts: Et hanc brevem regulam a magistro Romaldo accepit, quam custodire in vita ipse multum sollicitus fuit: Sede in cella quasi in paradiso; proice post tergum de memoria totum mundum, cautus ad cogitationes, quasi bonus piscator ad pisces. Una via est in psalmis; hanc ne dimittas. Si non potes omnia, qui venisti fervore novicio, nunc in hoc, nunc in illo loco psallere in spiritu et intelligere mente stude, et cum ceperis vagare legendo, ne desistas, sed festina intelligendo emendare; pone te ante omnia in presentia Dei cum timore et tremore, quasi qui stat in conspectu imperatoris; destrue te totum, et sede quasi pullus, contentus ad gratiam Dei, qui, nisi mater donet, nec sapit nec habet quod comedat.

Tulkoja un sagatavoja A. Irbe.

Sastapt karalieni

Nekad dzīvē neesmu saticis Lielbritānijas karalieni Elizabeti II.

Tas, protams, nešķiet nekas īpašs, jo karaliskas personas nekur pasaulē nav tās, ar ko jebkuram gadījuma rakstura cilvēkam būtu vienkārši sarunāt kopīgu pēcpusdienas tēju. Tomēr nupat mūžībā aizgājusī Apvienotās Karalistes galva savas 70 gadu ilgās valdīšanas laikā tik intensīvi tikās ar savas zemes iedzīvotājiem, uzņēma viesus un apmeklēja tik daudzas ārvalstis (Latviju – 2006. gadā), ka arī viņas satikšana vismaz reizi mūžā nebūtu gluži neticams notikums – pat tepat Rīgā, pie Brīvības pieminekļa. Pirms pāris gadiem mikroautobusā, kas devās lidostas virzienā, vienlaikus ar mani brauca kāda acīmredzot Londonā strādājoša jauna latviete, kura skaļi un aizrautīgi mobilajā telefonā neredzamai sarunbiedrei klāstīja apmēram šādus iespaidus:

“Un, iedomājies, es tikko esmu izkāpusi no autobusa, bet tur otrā ielas pusē ar visiem saviem miesassargiem stāv Viņa! Jā, jā, karaliene, nu, Elizabete. Pavisam maziņa un sirma viņa ir, bet smuka! Daudz smukāka, nekā rāda televīzijā!”

Savukārt es karalienes profilu pirmoreiz ieraudzīju uz pastmarkas, ko kopā ar vēstuli no Austrālijas bija atsūtījuši mūsu radi. Viņas Majestāte uz šīs pastmarkas bija jauna un skaista, un kaut kādā manu pirmo iespaidu kopojumā, kam atšķirībā no vēlākiem uzslāņojumiem piemīt lielāks spilgtums, viņa tāda vienmēr arī paliks.

Tagad, kad Lielbritānijā ik dienas norisinās svinīgas sēru procesijas un formālās suverēna varas nodošanas rituāli, arī es mēģinu formulēt sev viedokli par to, ko mūsdienu Eiropas valstī nozīmē šāda monarhija ar visiem tās atribūtiem un, protams, atbilstošiem izdevumiem, bet ar tik stingriem konstitucionāliem ierobežojumiem, ka valsts nominālais galva visa mūža laikā ne tikvien nepieņem nevienu patstāvīgu politisku lēmumu, bet arī vispār nekad nepauž viedokli par politiskajām norisēm. Vai šādam institūtam var būt kaut jel kāda cita vērtība kā tikai “smukuma” nodrošināšana tūristu, impēriskas nostalģijas pārņemtu britu un diemžēl arī tabloīdu vajadzībām? Un vienlaikus jautāju, kāpēc tas interesē mani un, dzīvojot parlamentārā republikā, šķiet apcerēšanas vērts jautājums. Tabloīdu apzelētās tēmas par karaliskās ģimenes privāto dzīvi mani necik neinteresē, pēc zaudētas impērijas neskumstu, turklāt uz Lielbritānijas zemes kāju esmu spēris tikai vienreiz, tranzītā lidojot caur Edinburgu. Tātad ir vēl kas cits.

Elizabetes II personisko izcilību ir grūti apstrīdēt pat nedraugiem. Palasot viņas gadā veicamo darbu sarakstu laikā, kad karalienei bija jau pie 90, pārņem bijīgs apbrīns. Lai vai cik liela būtu kāda cilvēka atbalsta komanda – no tēla veidotājiem, sekretāriem un runu rakstītājiem līdz apkalpojošam personālam –, brīžos, kad jāiet un jārunā ar sabiedrību, jāatklāj svinīgi pasākumi un jāpiešķir apbalvojumi, augstākajā līmenī jāsagaida ārvalstu delegācijas, jāsaka tosti oficiālos banketos, jānolasa parlamenta atklāšanas runas un jāviesojas labdarības iestādēs, galu galā regulāri jāpārvietojas no vienas vietas uz citu, arī monarhs ir viens ar saviem cilvēciskajiem spēkiem, kas gadu gaitā sarūk. Nemaz nerunājot tikai par mazliet senākiem laikiem, kad nozīmīga daļa jau sirmās karalienes mūža vēl arvien aizritēja, dodoties ārvalstu vizītēs gan uz Sadraudzības valstīm, gan citām pasaules zemēm. Paliekošu iespaidu atstāj ļoti atšķirīgu cilvēku dažādos laikos izteikts atzinums, ka Viņas Majestāte vienmēr bijusi teicami sagatavota savu pienākumu veikšanai. Viņai nemēdza gadīties muļķīgas pārteikšanās un klaja putrošanās faktos, kāda palaikam vajājusi ne vienu vien citas lielvalsts līderi – neraugoties uz tādām pašām iespējām savākt ap sevi profesionālu komandu. Televīzijas ekrānā karaliene vienmēr izskatījās pēc cilvēka, kurš līdz pat sīkākajām niansēm skaidri apzinās, ko saka un dara, un dzīvē, pēc aculiecinieku stāstiem, atstāja tādu pašu iespaidu. Arī no neveiklām situācijām un pārpratumiem viņa izkļuva ar majestātisku cēlumu un apskaužamu humora izjūtu. Britu premjerministri vienā mutē apliecināja, ka savās iknedēļas audiencēs pie karalienes, kuru saturs vienmēr palika stingri konfidenciāls, viņiem bijis jārēķinās ar ļoti labi informētu un visus atsūtītos dokumentus rūpīgi lasījušu valsts vadītāju. Ņemot vērā, ka pat šīs audiences nebija obligāts karalienes pienākums, bet drīzāk viņas un premjerministra labas gribas izpausme, šāda nodošanās valstslietām, kurās britu monarhs neko nevarot ietekmēt, šķiet vismaz nedaudz savāda.

Tādējādi Elizabetes II izcilības atzīšana nevis atbild uz kādu no jautājumiem, bet visu vēl vairāk sarežģī. Ja britu monarha vienīgā vērtība ir muzejisks “smukums”, proti, senu, greznu un materiālā izteiksmē dārgu tradīciju saglabāšana visiem redzamā formā, nācijas vienošana ar tās vēsturi un piederības sajūtas vairošana dažādos reprezentācijas pasākumos, tad jāvaicā, vai šo mērķu vārdā ir samērīgi un lietderīgi 70 gadus smagi nostrādināt talantīgu cilvēku, lielā mērā atņemot viņam un viņa ģimenei privāto dzīvi un arī mierpilnas vecumdienas. Vai ir vērts pat tad, ja strādināmais to dara brīvprātīgi, ar misijas apziņu un par šādu dzīvi paredzēts vārda tiešā un pārnestā nozīmē karalisks atalgojums, atzīšana par vienu no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē un daudz plašāks iespēju klāsts nekā “parastiem mirstīgajiem”? Kāpēc šādi sagatavotus cilvēkus demokrātiski neievēlēt par reālās varas nesējiem – protams, uz likumā noteiktu laiku, pēc kura viņus var aizstāt citi tādi paši? Jā, Lielbritānija ir viena no valstīm, kurā tūristiem ir iespēja savām acīm skatīt funkcionējošas un labā kārtībā uzturētas monarhu pilis, daļā no tām pat paviesoties. Arī zeme, kurā vairākus muzejus, galerijas un vēl kādus kultūras objektus, ko citās zemēs var aplūkot tikai par ieejas maksu, visiem interesentiem apmaksā no “kroņa naudas”.[1] Pašlaik sakarā ar monarhu nomaiņu vērojamo senatnīgo ceremoniju skaits, šķiet, ir ievērojami lielāks nekā citur pasaulē, un varam tikai iztēloties, cik liels skaits tūristu saplūdīs Londonā nākamgad uz karaļa kronēšanu. Tomēr necik nepārsteidz arī cilvēki, kuri šajā visā redz tikai greznu teātri publikas izklaidēšanai, turklāt ar apšaubāmu pagātni un “skeletiem skapī”, kas laiku pa laikam nāk gaismā. Viņuprāt, ir laiks no tā atbrīvoties, atrakcijas tūristiem var organizēt arī citādi.

Arī jautājums par impērisko nostalģiju nav vienkārši atbildams. Gados pēc 2. pasaules kara, kad jau iepriekš grīļīgā Britu Impērija galu galā saira, tieši Elizabete II bija viens no cilvēkiem, kas nevis sēroja par to kā par nacionālu traģēdiju, bet aktīvi atbalstīja iepriekš tik varenās lielvalsts – lielākās visā pasaules vēsturē – pārtapšanu tādā Nāciju Sadraudzībā, kādu to pazīstam šodien. Šajā 56 valstu kopumā, no kura lielāko daļu veido bijušās Britu Impērijas kolonijas, turklāt ir 15 personālūnijas ar Lielbritānijas monarhu kā nominālo valsts galvu (kaut arī bez reālas varas un ietekmes uz valsts politiku), tiek uzturētas savstarpējas izglītības un kultūras saites, kā arī reizi četros gados rīkotas sporta spēles. Protams, no tā ir savs labums arī kādreizējai metropolei – Apvienotajai Karalistei. Ir taisnība, ka šā gadsimta antikoloniālisma patosā arī mūžībā aizgājusī karaliene arvien biežāk izpelnījusies pārmetumus par pārlieku gausu koloniālo pagātnes grēku nožēlošanu – kreisā spārna aktīvistu mutēs šie pārmetumi dažkārt pārvērtušies lāstos un šur tur dzirdami arī pašlaik, fonā vispārējām sērām. Tas tikai vēlreiz apliecina, ka cilvēki, kurus darbības sākumā uztver kā progresīvus pagātnes ledus lauzējus, pēc kādiem gadu desmitiem pēkšņi var izrādīties nonākuši arhaisku reakcionāru statusā. Turklāt viņu uzskati šajā laikā nebūt nav kļuvuši reakcionārāki, drīzāk otrādi. Taču pat tad, ja uz Nāciju Sadraudzību kopumā varam raudzīties kā uz visnotaļ veiksmīgu koloniālas impērijas evolūcijas piemēru, ar kādu dažas citas impērijas nevar lepoties, paliek jautājums, cik lielai nākotnē jābūt vienas konkrētas ģimenes vai pat tikai viena cilvēka nozīmei šādas savienības pastāvēšanā un attiecību uzturēšanā.

Britu monarhijai kā vienam no pastāvīgiem “smalko aprindu hronikas” un jaunāko tenku avotiem gan Lielbritānijas tabloīdos, gan citur pasaulē un līdz ar to arī karaliskās ģimenes privātās dzīves peripetijām un savstarpējām attiecībām nepievērsīšos. Ja ko tamlīdzīgu izvirzītu par monarhijas pastāvēšanas mērķi 21. gadsimtā, es nekavējoties iestātos pret jebkuru monarhiju, patiesībā pat ar šovbiznesu šajā ziņā šķiet stipri par daudz. Labākajā gadījumā spēju uz to raudzīties kā uz ļoti nelādzīgu, bet laikam gan neizbēgamu blakusefektu.

Taču ir vēl kāds cits aspekts, kas tieši pašlaik, karalienes Elizabetes II bēru un karaļa Čārlza III amatā stāšanās ceremoniju laikā, man par sevi spītīgi atgādina. Brīdī, kad rakstu šo apceri, fonā esmu ieslēdzis tiešraidi no Edinburgas Sv. Džailsa katedrāles, kur notiek viens no šādiem atvadu dievkalpojumiem. Skotija ir protestantu zeme, bet dievkalpojumā piedalās dažādu Apvienotās Karalistes konfesiju garīdznieki. Skotijas pirmā ministre (First Minister) Nikola Stērdžena skaļi un skaidri lasa fragmentu no Vecās Derības Eklesiasta jeb Salamana Mācītāja grāmatas, baznīcā atrodas karalis Čārlzs un citi karaliskās ģimenes locekļi. Karaliene mira savā Skotijas īpašumā, Balmoralas pilī, gluži kā gribēdama, lai arī viņas nāve palīdz nācijas saliedēšanai un nebūt ne vienkāršajām Skotijas un Anglijas attiecībām, kas 2014. gadā noveda pie referenduma par Skotijas neatkarību. Šajā referendumā ar nelielu pārsvaru uzvarēja savienības piekritēji, bet nākamgad ir izsludināts jauns referendums, un pirmā ministre Stērdžena ir kreisās Skotu nacionālās partijas, neatkarības atbalstītāju, līdere. Tas, ka tieši viņa šobrīd izrāda godu aizgājušajai karalienei, man šķiet kaut kas ļoti raksturīgs Lielbritānijas politiskajai kultūrai un tradīcijām.

Ar monarha nomaiņu saistītajos tradicionālajos paziņojumos un uzrunās ik pa brīdim atskan Dieva vārds, arī nu jau gandrīz piemirstā formula “karalis no Dieva žēlastības”. Līdzīgi savai mātei Čārlzs III piesauc Dieva aizgādību un apliecina sevi kā kristīgu valdnieku. Kaut arī to vienmēr var attaisnot ar faktu, ka Lielbritānijā baznīca nav šķirta no valsts un karalis ir arī anglikāņu baznīcas galva, daudzos modernos, nereliģiozos cilvēkos kas tamlīdzīgs drīzāk izraisa sašutumu, nevis godbijību. Taču man tas daudz vairāk liecina par kādu monarhijas aspektu, kas šķiet nozīmīgāks par iepriekš apcerētajām valdnieka personiskajām īpašībām un lomu kādreizējās impērijas mierīgā transformācijā, toties jau ciešāk saistīts ar nupat aprakstīto vērojumu par britu politisko kultūru. Seniskā formula atgādina, ka patiesa vara var izrietēt tikai no avota, kas stāv tai pāri un politiskajai varai jābūt nesaraujami saistītai ar kopējā labuma ideju. Arī neticīgs cilvēks spēj uztvert Dieva jēdzienu kā metaforu tādam labumam, kas nav atkarīgs no atsevišķu grupu nereti pretrunīgajām interesēm, bet kalpo visiem. Būt “karalim no Dieva žēlastības” nozīmē allaž aktualizēt šo kopējā labuma ideju un atgādināt par to saviem pavalstniekiem – un tā arī ir mūsdienu monarha galvenā funkcija, turklāt ne tikai vārdos un reprezentācijas pasākumos, bet visā dzīves gājumā un attieksmē pret sevi un citiem.

Te arī atbilde uz jautājumu, kāpēc mani interesē stāsts par monarhijas likteni no Latvijas visai tālā, kaut arī vēsturiski draudzīgā lielvalstī. Mums noteikti nav problēmu ar monarhiju vai tās trūkumu – un arī nebūs, jo monarhija nav pārvaldes forma, ko varētu vienkārši ieviest bez pietiekama vēsturiska pamata. Ņemot vērā Latvijas vēsturi, karaļa vara nešķiet mums piemērota. Taču ar izpratni par kopējo labumu un tā likšanu valsts eksistences pamatos gan ir problēmas, kas liek sevi manīt visos līmeņos. Tieši šā iemesla dēļ ir noderīgi pavērot, ar kādiem paņēmieniem – arhaiskiem vai mūsdienīgiem – citas zemes panāk šo pāri indivīda interesēm stāvošas labuma idejas aktualizāciju. Negrasos apgalvot, ka tas iespējams tikai ar seniskiem varas institūtiem, tradīciju saglabāšanu un atsaucēm uz Dievu, kaut arī pats uzskatu to par visnotaļ drošu ceļu. Tomēr arī uzskats, ka kopējais labums būs sasniegts, maksimāli apmierinot ikviena cilvēka intereses un priekšstatus par viņam nepieciešamo labumu, man šķiet maldīgs un postošs. Kopējo labumu veido ne tikai visu atsevišķo labumu summa, bet arī cilvēku savstarpējās attiecības un gatavība ziedot savas intereses ģimenes, kopienas un visas nācijas interešu vārdā.

Ikviens demokrātiski ievēlēts valsts vadītājs tā vai citādi rēķinās, ka viņa amats ar tam piekrītošo reālo varu vai pat tikai reprezentatīvajām funkcijām ir bijis atkarīgs no noteikta vairākuma gribas – vienalga, vai viņš ievēlēts ar visas tautas vai tās parlamenta balsojumu. Monarhs – arī tāds, kuram konstitūcija pilnībā atņēmusi reālās varas funkciju, – no tā nav atkarīgs, bet no viņa, ja viņš godprātīgi pilda savus pienākumus, arī daudz vairāk tiek prasīts. Valsts prezidents, ja vien nav pats savas varas slazdā nonācis diktators, zina, ka pēc četriem, astoņiem, desmit gadiem viņa labi atalgotās kalpības laiks beigsies. Monarhs ar misijas apziņu pilda savus pienākumus, kamēr fiziski spēj, kā to 70 gadus darīja arī Elizabete II, necerēdams pretī saņemt arvien lielāku varu. Teikt, ka Viņas Majestātei nebija nekādas ietekmes, manuprāt, būtu naivi. Karalienes informētība un spēja radīt iespaidu, ka viņa pārredz valsts norises, palielināja atbildības sajūtu politiķu aprindās. Viņas uzticība nācijas interesēm un likuma varai vairoja šādu attieksmi arī pavalstniekos. Viņas stoiciskā izturēšanās dažādu grūtību un satricinājumu brīžos visiem atgādināja par tām rakstura īpašībām, ar kurām briti gadsimtu gaitā pamatoti lepojušies. Viņas māka cieņpilni sarunāties ar visdažādākajiem cilvēkiem padarīja viņu par vienu no labākajām britu diplomātēm un palīdzēja stiprināt valsts starptautisko prestižu. Kā dažkārt mēdz teikt, politiķa svarīgākā spēja esot daudz runāt, neko nepasakot. Karaliene Elizabete nereti demonstrēja pretēju mākslu – neko nepasakot, paust savu attieksmi tā, ka skaidrāk nav iespējams. Šajā sakarā – kāds pastāsts.

2003. gadā pēc premjerministra Tonija Blēra ielūguma valsts vizītē Lielbritānijā viesojās pirms dažiem gadiem par Krievijas prezidentu kļuvušais Vladimirs Putins. Uz šo bijušo VDK virsnieku tolaik pasaulē ne viens vien lika cerības. Toreizējais Blēra valdības iekšlietu ministrs (secretary of state for the Home Departament) Deivids Blankets bija kopš dzimšanas neredzīgs, tāpēc uz svinīgajiem pasākumiem ieradās kopā ar savu suni pavadoni. Oficiālās tikšanās laikā suns bija sācis rūkt uz Putinu, turklāt tā, ka to bija grūti nomierināt. Blankets bija juties ļoti neērti par šo incidentu un pēc vizītes devies pie karalienes atvainoties par notikušo. Karaliene uz to bija atbildējusi ar jautājumu: “Suņiem ir interesanti instinkti, vai jums tā nešķiet?”

Karalienes Elizabetes II politiskajai un cilvēciskajai redzei nevarēja vienkārši uzlikt rozā brilles, un tas padarīja viņu par krietni ietekmīgāku personu, nekā noteica viņas tik stingri ievērotie Lielbritānijas likumi un tradīcijas. Man tomēr arvien vairāk šķiet, ka Viņas Majestāti kādreiz esmu sastapis, un, ja būtu brits, tad vēl un vēlreiz pārdomātu, vai ir vērts atteikties no monarhijas.

Lai karalienei pelnīta atpūta pēc pienākumos pavadīta mūža! Lai dzīvo karalis Čārlzs III!

[1] Daļa no tiem atrodama šajā sarakstā: https://www.visitlondon.com/things-to-do/budget-london/free-attractions-in-london

It kā ne nakts

Skaļi tikšķēja sienas pulkstenis. Es uz brīdi biju zaudējis valodu. Centos elpot dziļi. Man pretī atradās masīvs koka galds, aiz kura sēdēja un manī skatījās korpulenta krievu sieviete. Viņa bija tajā nenosakāmajā sieviešu vecumā starp trīsdesmit pieci un sešdesmit, kad principā vecums arī vairs nav svarīgs. Spilgti uzkrāsotās lūpas, bezgaumīgie auskari un nekoptās rokas veidoja vienotu ansambli, kuru varētu nosaukt par “Maskava 1986”. Viņa izbrīnīta skatījās manī caur savām lielajām brillēm brūnajā ietvarā. Viņa bija PSRS Elektronikas rūpniecības ministra vietniece un sēdēja savā kabinetā kā cariene. Es biju mazs inženieris no tālās Rīgas. Šī sieviete tikko bija atteikusies pieņemt manis atnesto projektu, pie kura visa mūsu nodaļa bija strādājusi veselu gadu. Es satriekts stāvēju un izmisīgi domāju: ko lai tagad saka?

– Es atcerējos, kāpēc jūs man nepatīkat! – viņa pēkšņi teica. – Jūs negribējāt mums taisīt analogos multipleksorus. Nē, es nedošu jums fondus, – un turpināja skatīties ar neizmērojamu pārākuma apziņu.

– Piedodiet, kas “mēs”? – es satriekts pajautāju.

– “Alfa”, protams, Rīga! – sieviete nesatricināmi atbildēja.

– Kāda sakars mūsu projektam ar citām, senām rūpnīcas lietām? Tas taču ir apstiprināts un saskaņots! – es sāku uzvilkties. Pēc armijas vairs nebaidījos paša velna.

– Es saku, ka jūsu projektu neņemsim, un ar to pietiek! – sieviete kļuva ērcīga. Viņai acīmredzami nepatika šis jaunais vīrietis, kurš tik izaicinošā pozā stāvēja viņas priekšā. Viņu kaitināja jaunā cilvēka pašpārliecinātība un spītība. – Es šeit izlemju, kuram ko dot un kuram nedot! Skaidrs?

Sāku rīstīties, meklēdams īstos vārdus.

– Jūs… jūs… jūs esat…

– Nu! Nu, kas es esmu?! – sieviete kļuva bezkaunīga un izaicinoša.

– Jūs esat kaitniece un valsts nodevēja! – man beidzot atkrita runājamais. – Es tūlīt pat iešu uz KGB un tur uzrakstīšu ziņojumu par jums un šeit notiekošo!

– Ha–ha–ha! – sieviete sāka smieties. – Jūs mani uzjautrinājāt! Ejiet, uz kurieni gribat! Lūk, redzat aiz loga Kremli? Tur sēž Gorbačovs. Ejiet taisni pie viņa un sūdziet visas savas bēdas! Bet tagad pašol von (taisies, ka tiec)!

– Ī–ā, es… es… kā jūs uzdrīkstaties? – vēl mēģināju pretoties.

– Ja tu vēl te kratīsies, es tūlīt izsaukšu apsardzi un tevi iesēdinās uz “sutkām”. Saprati? – sieviete pārgāja uz “tu”.

Kā gan to var nesaprast? Vēl kaut ko uz atvadām nomurmināju un izgāju no kabineta. Gaitenī mani sagaidīja mana pavadītāja. Jauna sieviete gaišzilā, birojam piemērotā kleitā. Viņa bija apsardzes darbiniece, un viņas pienākumos ietilpa sagaidīt apmeklētājus un aizvest viņus uz vajadzīgo kabinetu, lai neviens nemaldītos pa ministriju un neko nemeklētu, virinādams durvis. Sieviete neko nejautāja, kad es sāku apspiesti lamāties caur zobiem, nespēdams savaldīt emocijas. Neko arī neatbildēja, kad jautāju: “Cik ilgi tā govs tur sēž?” Viņa nedrīkstēja runāt ar apmeklētājiem ne par ko citu, kā tikai par apmeklējuma iemeslu un detaļām. Klusēdami mēs nobraucām ar liftu lejā, tad izgājām caur apsardzes barjeru un tikai pie ārdurvīm sieviete pasmaidīja un pasniedza man pasi, kurā bija ielikta parakstīta komandējuma apliecība.

– Paldies par apmeklējumu! Atbrauciet vēl! – viņa smīnēdama teica. Bet es nemanīju viņas sejā ļaunu prieku. Viņa vienkārši bija nedaudz uzjautrināta. Droši vien ne katru dienu viņai gadījās tik emocionāls apmeklētājs.

– Nē, paldies! Labāk jūs brauciet pie mums! – atbildēju ar nodrāztu frāzi no pazīstamas padomju kinofilmas un izgāju caur smagajām ārdurvīm. Masīvās, trīs metrus augstās durvis lēnām aizvērās man aiz muguras. Biju vienkārši izmests ārā. Kā kaķēns, kurš izgāzis pienu. Par ko? Es to nezināju. Tās bija kaut kādas senas domstarpības starp rūpnīcas vadību un ministriju, un es nevarēju saprast, kā tādas var rasties. Rūpnīcai taču būtu jāpilda ministrijas pavēle. Bet īstenība izrādījās daudzveidīgāka par maniem primitīvajiem priekšstatiem. Izrādījās, ka administratīvajā ražošanas ķēdē ir iespējamas arī attiecības “tu man – es tev”. Varbūt vajadzēja atvest no Rīgas “Latvijas balzāma” pudelīti un “Dzintara” smaržas? Ja viņa nebūtu ministra vietniece, tas noteikti būtu īstais paņēmiens. Bet nu viss par vēlu. Jābrauc atpakaļ uz mājām. Ar visiem dokumentiem, kuri tik rūpīgi gatavoti vairākas nedēļas un kurus kundze pat neuzskatīja par vajadzīgu apskatīt. Ar visiem pulksteņa prototipiem, kurus vīlējām un lodējām daudzus mēnešus un kuri tagad izskatījās tik muļķīgi.

Maskava bija viegli apsnigusi, bet ziema nebija barga, tūlīt uzpūta silts vējiņš un sniegs sāka kust. Ietves kļuva viegli slidenas, un šur tur sāka parādīties sētnieki ar smilšu spaiņiem. Smiltis vienkārši izsvaidīja uz ietves. Tas stipri atviegloja iešanu. Iedomājos par saviem draudiem ar KGB, tad skumji pasmējos pie sevis. Kāds KGB? Smieklīgi. Sameklēt tur vēl kādas nepatikšanas? Uzrakstīt pirmo ziņojumu un dabūt sev pseidonīmu sadarbībai? Nē, paldies! Neko viņi tāpat nepalīdzētu. Nejauktos jau kaut kādos ražošanas procesos. Nokāris galvu, gāju uz stacijas pusi un skumji domāju: ko gan es teikšu rūpnīcā? Iedomājos, ka varbūt šāds iznākums jau bija skaidrs, pirms mani sūtīja ar dokumentiem, jo kaut kādi telefona sakari tomēr pastāvēja. Bet no tā īpaši vieglāk nepalika.

Aizgāju uz Sarkano laukumu, paskatījos uz Ļeņina mauzoleju. Atcerējos, kā valsts eksāmenā marksistiski ļeņiniskajā filozofijā izvilku vienīgo biļeti, kuru nedrīkstēju izvilkt, jo tikai šis Iļjiča darbs nebija lasīts. “Nemīli tu mani, draugs!” nodomāju, skatīdamies uz melno mauzoleja ieeju, pie kuras, pretēji gaidītajam, bija tikai daži cilvēki. Nogriezos uz GUMu. Milzīga universālveikala ēka, visur krievu lielie mērogi, visur nebeidzamās rindas. Vīriešu krekli – rinda, apelsīni – rinda, siļķes – rinda. Tomēr salīdzināt šī PSRS centrālā universālveikala piedāvājumu kaut vai ar Rīgas centrālo universālveikalu nevarēja. Te bija gandrīz viss. Pareizāk sakot, viss, kas vien varēja būt padomju nepretenciozajā piedāvājumā tautai. Skaidrs, ka par ananāsiem nebija runas, taču apelsīni un mandarīni bija. Bija kāds desmits desu šķirņu, bija pat tāds brīnums kā svaiga cūkgaļa. “Mūsu cūciņas,” nodomāju. Pārtiku nepirku, jo biju pieradis iztikt ar vienkāršu ēdienu gadījuma ēdienreizēs. Izstāvēju rindu pēc ziemas cepurēm un nopirku sev “pižiku”, tādu melnu, mīkstu kažokādas cepuri ar augšpusē sasietām ausu klapēm. Rīgā tādas ar uguni nevarēja atrast. Toruden Rīgā vispār nevarēja nopirkt ziemas cepures. Nekur un nekādas. Uz darbu staigāju, uzvilcis rudens “kurtkas” kapuci uz galvas. Tagad ar baudu uzliku galvā silto cepuri. Atsēju ausu klapes un nolaidu tās uz vaigiem pēc krievu zēnu parauga. Izstāvēju rindu pēc šņabja. Vienās rokās deva tikai vienu pudeli. “Nekas, man pietiks,” nodomāju. Biju nodomājis vilcienā pamatīgi piedzerties un visu aizmirst.

Vilciena “plackartes” nodalījumā pabāzu zem sola savu čemodānu ar dokumentiem. “Lai skatās, ja kādam vajag! Lai kaut nosper, man vienalga!” – nodomāju pie sevis. Nodalījuma kaimiņi arī brauca uz Rīgu. Tā bija kāda krievu ģimene. Māte, tēvs virsnieks un ne visai izteiksmīga jaunākā meita. Vilciens vēl nebija sakustējies, kad mazais galdiņš pie loga jau bija noklāts ar ēdieniem.

– Drīkstam piedāvāt? – ar smaidu jautāja ģimenes māte. Mēģināju pieklājīgi atteikties, bet pēc otrreizēja aicinājuma rokas pašas pastiepās gan pēc oliņas, gan speķīša. Vilciens sakustējās, un garām sāka slīdēt pelēkās Maskavas mājas. “Liela sādža,” nodomāju pie sevis. Joprojām biju satriekts par notikušo, tāpēc pārsvarā drūmi klusēju. Pamazām gan iepazināmies. Es patiku Marinai, tā sauca viņu meitu, sapratu to pēc viņas mulsā skatiena. Ģimenes tēvu sauca Jurijs, viņš bija majors un brauca uz Ādažiem, uz karaspēka daļu. “Okupants!” – pasmīnēju pie sevis. Ģimenes māte Nataša bija ļoti labsirdīga, mēreni korpulenta sieviete, diemžēl ar neiztrūkstošajām sarkani nomālētajām lūpām. “Nez kā viņi bučojas?” – nodomāju pie sevis. Nataša izvilka no somas pudeli ar sarkanu nastoiku (uzlējumu) un mazu glāzīti. Pirmo ātri izdzēra pati, tad ielēja man. Sabāzis aiz vaigiem sviestmaizes, es vairāk neklīrējos. Pēc brīža pavilku no čemodāna savu “Sibirskaja” un parādīju Jurijam: “Budem? (Dzersim?)”. “Počemu by i ņet? (Kāpēc gan ne?)” – Jurijs omulīgi sarosījās.

– Jums, biedri major! – pielēju glāzīti.

– Pa priekšu pats! Pirmā saimniekam! – Jurijs labsirdīgi aizrādīja.

– Ak, jā! – es atvainojos un izdzēru. Šņabis apdedzināja kaklu. “Sibirskaja” bija stiprāks nekā parastais degvīns. Salēju visiem pēc kārtas. Pat Marina izmeta glāzīti kā ogu, tad apgūlās augšstāvā un sāka uz mani skatīties medainām acīm.

Sākām sarunāties. Runājām vairāk mēs ar Juriju, bet Nataša piebalsoja savas kompetences robežās.

– Dzirdēji, kas no rīta notika? – Jurijs jautāja.

– Nē!

– Amerikāņu šatls nogāzās. Čelendžers. Seši kosmonauti gāja bojā.

Kaut kas bija jāsaka. No manis gaidīja kādu viedokli. Kaut gan man svarīgāki bija nepatīkamie personīgie notikumi, nelielu žēlumu tomēr sajutu. Bet stāstīt padomju armijas majoram, ka man žēl amerikāņu, neuzdrošinājos. Nolēmu izlikties. Tā bija parasta lieta Padomju Savienībā. Bijām labi aktieri.

– Tā viņiem arī vajag! – skaļi noteicu. Mēģināju izlikties nežēlīgs un bargs. Jurijs sarāvās. Viņam nepatika mani vārdi.

– Nezinu, vai jūs to sākāt no sirds, bet es gan tā nedomāju.

– Tie taču amerikāņi! Ienaidnieki! – es turpināju. Jurijs saviebās, it kā būtu uzkodis skābu gurķi.

– Kādi ienaidnieki? – viņš daudznozīmīgi novilka. – Visi lidojam kosmosā. Tā ir kopējā lieta. Bet nu labi! Iedzersim uz kosmonautu piemiņu!

Uz to jā, kāpēc gan ne? Iedzērām. Pamazām šņabis sāka iedarboties un sarunas kļuva arvien vaļsirdīgākas. Jurijs iztaujāja mani par dienestu. Nestāstīju jau par nemitīgo dauzīšanu, bezjēdzīgo ļauno dresūru un visu pārējo, ko es ieskicēju iepriekšējos stāstos. “Dienests bija viegls,” stāstīju. “Remontēju tur visu ko. Dzīvoju bez bēdām.” Krieviem nedrīkst žēloties un čīkstēt. Nekad un ne par ko! Viņi to nesaprot un uztver žēlošanos kā sarunu biedra vājumu. Vēl vairāk – kā viņa paša vainu! Jurijs bija bijis ārzemēs. 80. gadu sākumā bija dienējis Sīrijā, apmācīdams sīriešus karot. Sākumā viņš negribēja teikt neko sliktu, bet bija jūtams, ka kaut kur dziļi ir veca, sastrutojusi brūce, un pamazām vien tās strutas sāka nākt ārā. Drīz vien viņš jau stāstīja ar milzīgu sašutumu, enerģiski plātīdams rokas.

– Eju pa karaspēka daļu, skatos, smiltīs guļ automāts. Jautāju, kam tas pieder? Ai, Abdulam! Un kur tad pats? Aizgājis uz dēla kāzām. Iedomājies! Kaut automātu būtu aiznesis uz štābu! Un tā no vienas vietas! Nekādas disciplīnas. Viņi to vienkārši nesaprot! Aunu bars! Pilnīgie mērkaķi! Melnie dibeni! Mācībās nu vēl spēj izšaut, bet mums gadījās arī kaujas sadursmes pie Libānas robežas. Es nevarēju iedomāties, ka viņi ir tādi truši! Pie pirmās izdevības visi paslēpjas. Un, ja viņš ir atradis kaut kādu aizsegu, viņš tur gulēs līdz pastardienai. Gaidīs nāvi. Tu pieskrien klāt, celies, Mahmud! Lodes nosvilpj, pašam jau arī drusku bailes. Bet es vismaz neslēpjos, daru savu darbu. Bet nē! Tu viņu nepiecelsi ne ar ko. Tu viņu vari nošaut, tuvumā esošie tikai dziļāk ieraksies smiltīs. Teiksim, uzbrukums pilsētā. Iet tanks pa priekšu. Tas stulbais sīrietis taču nevar nosargāt tam tankam flangu! Pēc pirmajiem šāvieniem nomet automātu un laižas, cik vien tālu var! Kā ar tādiem karot? Visi viņi tādi – šie melnie, arābi, marābi, hujarābi. Viens vārds – čurkas! – Jurijs ar sparu izmeta glāzīti. – Sākumā domāju, ka tur arī nolikšu savu galvu, bet tomēr paveicās. Beigās dabūju pat paaugstinājumu. Un ko tad tu pa Maskavu braukā? – Jurijs painteresējās.

Skopos vārdos ieskicēju savu traģēdiju. Jurijs pateica dažas pieklājības frāzes, no kurām sapratu, ka manas problēmas viņu īpaši neinteresē. Pie līdzīgiem absurda gadījumiem viņš bija pārpārēm pieradis savā dienestā. Pamazām šņabis izbeidzās. Nataša noslēpa savu nastoiku dziļāk, un mēs ar Juriju devāmies uz restorānvagonu.

– Tikai pa simts! – bargi brīdināja viesmīlis. Tolaik bija pretalkohola kampaņa un bija jāpriecājas, ka ielej vēl arī tik. Kārtīgi iesilušiem, simts mums tā kā likās par maz un Jurijs teica, ka iešot slepenajā misijā. Viņš kaut kur aizgāja, pabija tur krietnu brīdi, tad atgriezās.

– Būs! Bet pudele maksās divdesmit piecus rubļus. Ņemsim? – viņš jautāja. Veikalā tas pats maksāja desmit rubļus, bet skaidrs, ka šeit bija īpašs uzcenojums. Piekritu, un drīz vien uz galda parādījās degvīns “Stoļičnaja”. Viesmīlis garāmejot pikti aizrādīja, ka ar saviem traukiem nedrīkst nākt. Paslēpām pudeli zem galda, un Jurijs ik pa brīdim tur “papildināja degvielu”. Es biju krietni iesilis, un tagad man sāka nākt ārā manas sāpes.

– Saproti! – es šļupstēju. – Visu gadu strādājām seši cilvēki. Taisījām jaunās paaudzes elektronisko pulksteni. Uz mikroprocesora, saproti?

– Ne visai, bet turpini! – Jurijs atbildēja.

– Ko tikai neizdomājām! It kā jau vajadzīga lieta – elektroniskais pulkstenis. Labs līmenis, kaut kur tuvu pasaules līmenim. Nelaime tā, ka to klasificēja kā civilo produkciju. Uzreiz visi normālie materiāli tiek nogriezti kā ar nazi. Gribi iztaisīt korpusu no normālas plastmasas, ne no mīkstā, neglītā polietilēna, taču nevari, jo tas viss domāts tikai militārajai produkcijai. Paliek tikai tas pats apnikušais polietilēns un vēl kaut kāds tur propilēns. Tās ir mīkstas, stulbas plastmasas, un dabīgi, ka korpusi ir mīksti, lokani, padevīgi, ar visām no tā izrietošām drošības problēmām. Bet nu labi. Iztaisījām pulksteņa prototipu, mikroshēmas masku, tagad nu pasūtīsim izmēģinājuma partiju. Aizbraucu uz Maskavu, uz ministriju. Nē! Sēž tur viena veca… viena… viena veca cūka, lūk tā! Sēž un visu nobloķē pēc savas iegribas. Nē, un viss! Un ko tu viņai padarīsi? Droši vien kāda ģenerāļa sieva. Un vēl tādā postenī…

Jurijs klausījās, viegli šūpodams galvu riteņu klandoņas taktī. Vēlajā stundā pie galdiņiem bija vairākas iereibušas kompānijas. Kā parasti, kāda no tām sāka trokšņot. Viesmīlis draudēja izsaukt miliciju, citi sāka mierināt iekarsušos un kaut kā viņi tur pamazām tika galā.

– Tas jau nav vienīgais, – es turpināju. – Iedomājies, mēs taisām militārās mikroshēmas, vienīgos analogos ciparu pārveidotājus pa visu Savienību. Nez kāds līmenis jau nav, viss tāpat nošpikots no amerikāņiem. Drausmīgs brāķa procents. Vienīgais precīzais darba galds ir šveiciešu slīpmašīna no 1954. gada. Viss mehānisms izļurkāts un izdilis. Nepieciešamās precizitātes vairāk nav. Rezultātā plastmasas presformas ir ar lielām spraugām. Šķidrā plastmasa plūst ārā. Jāpazemina temperatūra, lai plastmasa ir valkanāka. Bet tagad atkal tiek norauti tievie zelta matiņi mikroshēmas iekšienē, kas savieno kristālu ar elektrodiem. Kā smejies, cik garš, tik plats. Labi, lai tur paliek tas lielais brāķa procents. Bet tagad man dod uzdevumu – salīdzināt mūsu mikroshēmas parametrus ar ārzemju analogiem. Nu, pieņemsim, kas tad tur būtu tāds īpašs? Bet tas uzdevums skan tā: salīdzināt un uzreiz atrast, ka mūsu mikroshēma ir vienā līmenī ar labākajiem ārzemju izstrādājumiem. Aizeju uz galveno datu krātuvi, iedod izlūkošanas datu mikrofilmas, davai, skaties, kas tur tiem amerikāņiem ir? Redzu prāvus stabiņus ar mikroshēmu nosaukumiem un parametriem. Mēģinu atrast, kur tad mūsu mikroshēmas analogs, no kuras viņa ir pārzīmēta? Jā, ir! Pašā, pašā apakšā! Very low cost. Zem viņas tikai viena rindiņa, bet virs viņas vismaz pāris tūkstoši labāku. Par augšu nerunājot, Jurij! Tur vispār ir tādas, ka mums desmit gadus vajadzēs, lai pie tādām tiktu. Tu atvaino, ka es tev noslēpumus uzticu, bet tu taču esi militārists. Un tas ir mūsu aizsardzības balsts, iedomājies!

– Nekas, viss kārtībā! – Jurijs apstiprināja.

– Tagad man kaut ko vajag izdomāt. Tikai tamdēļ, lai ierakstītu oficiālos, valsts līmeņa dokumentos atklātus melus. Aizeju pie priekšnieka, saku, priekšniek, kas tas tāds? Kā to nosaukt? Es saprotu, ka tā ir acu aizmālēšana. Acu aizmālēšana militārajā jomā. Tā ir atklāta kaitniecība, diversija, ja gribi. Tā ir valsts nodevība! – es iekarsis attēloju savu sarunu ar priekšnieku.

Jurijs pasmējās. “Vēl desmit minūtes un taisām ciet!” – oficiants skaļi paziņoja pa zāli.

– Es viņam saku, ka nevaru uzņemties tādu atbildību. Kāds tur augšā, kas neko nezina, ņems un tiešām nodomās, ka mums ir vienāds līmenis. Un pieņems nepareizus lēmumus. Iztaisīs lielgabalu, kuram būtu jāšauj divdesmit kilometrus, bet viņš šaus tikai trīs. Un tev, Jurij, būs jāšauj! – pats pabrīnījos par savu patriotismu, bet šņabis ir spējīgs arī uz lielākām lietām. –Priekšnieks atbild, ka tiem, kam īstenībā vajag, tiem tāpat viss ir zināms. Nu jā, bet kāpēc tad tik lielos dokumentos būtu jāraksta atklāti meli? Nu, neko, piespieda. Uzrakstīju. Kaut ko tur izdomāju, kaut kādu nelinearitāti, kas tik vienkāršai shēmai arī nevar būt liela. Un tā arī pierakstīju, ka mūsu mikroshēma ir “gandrīz labākā pasaulē”. Tikai pati lielākā un stulbākā, – es pasmējos.

Kopā ar pēdējiem apmeklētājiem viesmīlis arī mūs izraida ārā. Ejam uz savu vagonu caur bezgalīgajiem tamburiem. Durvis vaļā, durvis ciet. Smirdoša tualetes priekštelpa. Tad tumša, šaura eja. Abās pusēs nebeidzama smirdošu zeķu rinda. Smaga sviedru un cilvēku izgarojumu dvinga. Durvis vaļā, durvis ciet. Grīda šūpojas, metāla plākšņu spraugās nebeidzamā rindā skrien baltie pāļu silueti. Visi tamburi piepīpēti zili, un gandrīz katrā dūmus velk plaušās vēlīnie smēķētāji. Aiz loga ņirb apgaismes stabu silueti. Durvis vaļā, durvis ciet. Kādā tamburā mūs pārsteidz milicijas patruļa. Abi kārtības sargi smēķē, atspiedušies pret sienu. Pie jostas redzamas tumši brūnas pistoļu makstis.

– Zdarova menty! (Sveiki, miliči!) – Jurijs ir savā elementā. Viņš zina, ka miliči viņu neaiztiks. Miliči Padomju Savienībā nedrīkstēja aiztikt militārpersonas, protams, izņemot ārkārtējus gadījumus.

– Zdarova, zdarova! – atskan īgna atbilde ar draudīgu pieskaņu. Miliči pēc formas biksēm pazīst militāristu un nicinājumā aizgriežas. Piedzērušu militāristu viņiem te vēl tikai trūkst.

Kad sasniedzam mūsu nodalījumu, Jurijs liek man drusku pagaidīt. Pats ieiet nodalījumā un kaut ko tur gramstās pa tumsu. Prasa sievai nastoikas pudeli. ”Ej gulēt, nelaimīgais alkoholiķi!” – sieva sparīgi atbild. Jurijs parādās ejas pustumsā un vainīgi noplāta rokas. Nastoika mums vairāk nespīd. Abi izejam tamburā uzvilkt pa pēdējam dūmam.

– Zini, es ne vienmēr biju Padomju Savienības draugs, – mana atklātība sit augstu vilni. – Bet tas tā, lai šoreiz paliek. Taču tagad, kad nokļuvu tādā, nu, kaut cik atbildīgā postenī, es no sirds gribēju viņai kalpot. Nodomāju, gan tā Latvija pagaidīs, tāpat viņa nevienam nav vajadzīga. Bet izrādījās, ka Savienībai nav iespējams godīgi kalpot. Viņa soda par centību. Jo godīgāks tu esi, jo vairāk centies, jo vairāk ciet visādus pāridarījumus. Šī sistēma grib, lai tu viņai melo, lai tu viņu nicini un krāp. Un tad tu būsi pirmais cilvēks. Šai sistēmai, Jurij, nav nākotnes. Kaut kas drīz būs tāds, kas visu radikāli mainīs.

– Skaidrs, – Jurijs atbild. – Tamdēļ jau Gorbačovs iesāka “perestroiku”.

– Tagad iedomājies televīzijas pastiprinātāju, ir mums tādi, – iekarsis nelikos mierā. – Shēma izstrādāta Maskavā pirms pieciem gadiem, bet mēs viņu ražojam. Viens no maniem pienākumiem ir uzmanīt ražošanas procesu. Šiem pastiprinātājiem ir slikti ar skrejviļņa koeficientu, vienkāršiem vārdiem runājot, signāls it kā neiet tajā pastiprinātājā iekšā. Es pasēdēju pie shēmas un ievēroju, ka tas koeficients uzlabojas, ja samazina ieejas pretestību. Vienkārši ieejā stāv tāda kā maza nagliņa, kurai ir savs parametrs – pretestība. Un, mainot šo pretestību, pastiprinātāja darbība uzlabojas. Liktos, burvīgi. Paši tūlīt samazinām šo pretestību un taisām labāku produkciju. Paši arī atbildam. Bet nē! Jāraksta papīru kaudze, jāapstiprina uz augšu līdz galvenajam inženierim, tad jābrauc uz Maskavu, jātestē izmēģinājuma partija, jāraksta analīze, atskaite, tad jāiet uz ministriju apstiprināt. Trīs mēneši mazākais. Un beigās sēž viena tāda resna pakaļa, kura nezina, ar ko atšķiras pretestība no kondensatora un saka “Nē!” Nē, nu toreiz neatteica, bet šodien izmeta ārā! – Piemetināju vēl pāris baismīgus epitetus, ko šeit neuzdrošinos atkārtot. – Kā ar šādu administratīvo slodzi var izveidot ko jaunu, modernu? Cilvēks baidās pārkāpt vienu tehnisko nosacījumu burtu, nemaz nerunājot par kādu iniciatīvu. Jo vairāk tev būs iniciatīvas, jo vairāk dabūsi pa muguru. Bet, ja mierīgi sēdi, deldē bikses, pārraksti tukšus papīrus no vienas kaudzītes otrā, tu nezini bēdas. Vispār, šo visu Savienību vajag izārdīt kā vecu kūti un taisīt visu no jauna! – es pabeidzu ar uzsvaru.

– Jā, Gorbačovs tagad visu dikti interesanti pagriezis, – Jurijs miegaini atbild un nožāvājas. – Bet kas tad jums, latviešiem, spīd? Labi, pieņemsim uz brīdi, ka visu sākam ārdīt, pieņemsim pat, ka Savienība sabruks. Domājat, pēc tam jūs būsiet dikti neatkarīgi? Uzreiz amerikāņi jūs paliks zem zābaka kā gnīdas. Un kalposiet viņiem tieši tāpat, kā šodien kalpojat mums. Vai man nav taisnība? – Jurijs nožagojās. – Un naftu pirksiet no mums ne par kapeikām, bet par lieliem dolāriem. Un stāvēsiet pie Kremļa vienās skrandās ar pastieptu roku, lūdzot naftu.

– Nu, to mēs vēl redzēsim, – te manī atkal ierunājas Latvijas patriots. – Labi, iesim gulēt! – es piedāvāju. Tomēr Jurijs vēl brīdi klāsta, cik mēs esam maziņi, melni un nepateicīgi un kā mūs cars Pēteris nopirka no zviedriem kurā tur gadā. Bet ļaunumu viņa balsī nejūt un es tikai māju ar galvu: “Jā, jā! Divas reizes…” Un nožēloju, ka vispār iesāku šo tēmu.

Rītā pamodos jau Latvijā. Riteņi joprojām vienmērīgi klaudzēja uz sliežu savienojumiem, vagons maigi šūpojās. Pirmā doma bija nekustināt galvu – lai nepārplīst. Sāpes bija briesmīgas. Vilka uz vemšanu, bet, iedomājoties baismīgi aizķēzīto vagona tualeti, sapratu, ka jārij nost, cik vien iespējams. Pēc krietna brīža jau spēju aiziet pēc tējas. Tēja bija viens no nedaudzajiem prieciņiem padomju vienkāršajā dzelzceļa sistēmā. Tā tiešām bija lieliska. Pavadone ielēja glāzē karstu ūdeni no “Titāna”, tad pielēja klāt brūnu tējas uzlējumu, kura pareizā sagatavošanā arī slēpās visa meistarība. Glāzes lika apsudrabotos turētājos ar platu pamatni. Tā viņas neapgāzās, vilcienam kustoties. Glāzes bija no ļoti plāna stikla, ar divām zeltītām stīpiņām augšpusē. Beigās klāt pielika mazu melhiora karotīti un arī nelielu cukura plāksnīti. Tas viss maksāja trīs kapeikas un bija vislieliskākā bauda, ko esmu guvis par tik mazu cenu. Bieži dzēru divas un kādreiz pat trīs glāzes vienā paņēmienā. Pēc kāda brīža atnāca pavadone un paņēma rubli par gultas veļu. Gultas veļa bija zemas kvalitātes. Pasažieri gulēja uz palagiem ar visām drēbēm, plēsa tos ar pogām, sasmērēja, un no lielās mazgāšanas tie bija visai trausli un neizskatīgi. Tāpat kā spilvendrānas.

Tēja sniedza mazu atvieglojumu. Atcerējos ministriju. Notikumi tur tagad likās tik tāli kā Ēģiptes piramīdu celtniecība. It kā tas būtu noticis citā pasaulē un ne ar mani. Paskatījos, vai čemodāns ar papīriem ir vietā, un smagi nopūtos. Tomēr tagad pārdzīvojumi bija krietni mazāki. Alkohols bija veicis savu dziedinošo darbu. Labi, nebūs tā pulksteņa un rauj viņu jods. Izniekots darbs. Nu un, ka izniekots? Ne pirmais, ne pēdējais. Lai iet tā Padomju Savienība ellē. Tāpat krievi ar savu stulbumu viņu paši pazudinās.

– Nu, kak ono? (Nu, kā ir?) – jautāja Jurijs, pārliecies pār augšējās gultas malu.

– Labāk nevar būt! – bravūrīgi atcirtu. Krieviem patīk, kad cilvēki izrāda optimismu un bravūru. “Turi asti pistolītē”, kā viņi paši izsakās. Un kāpēc gan nesagādāt viņiem to prieku?

''Kodoka'' pirmsvēlēšanu debates

Izdevniecība “Kodoka”, tuvojoties Latvijas Republikas 14. Saeimas vēlēšanām 2022. gada 1. oktobrī, aicināja uz sarunu pārstāvjus no 17 partiju sarakstiem. Atsaucās 8 partijas, lai pie apaļā galda ar rozēm Latviešu biedrības namā atbildētu uz 28 jautājumiem par valstslietām. Daļu no šiem jautājumiem sastādīja Telos redakcija, tādēļ piedāvājam lasītājiem noskatīties šīs debates, kā arī gribam uzteikt sarunas demokrātisko atmosfēru un runātāju brīvdomību. Sarunā skarti tādi pamata jautājumi kā likumdevēja gars, cilvēktiesību būtība, valsts izpratne un lielās politiskās vīzijas, kā arī iztirzāti tādi prūdenciāli jautājumi kā vēlēšanu sistēmas un referendumu ierosināšanas kārtības maiņa, Covid politikas izvērtējums, svešvalodu loma Latvijā un visaptverošā digitalizācija.

Baznīca un seksuālās izmantošanas skandāls

Kad 2010. gadā plašāku sabiedrību sasniedza seksuālās izmantošanas gadījumu piesegšanas skandāls garīdznieku vidū Romas katoļu baznīcā, šī problēma tika analizēta no dažādiem skatpunktiem. Šodien, ar zināmu laika distanci no šiem notikumiem un apjomīgajiem izmeklēšanas protokoliem, vienā no kuriem nesen ieskatījās arī Telos,[1] ārkārtīgi interesanta un dziļdomīga liecība šķiet kādreizējā kardināla Racingera, vēlāk pāvesta Benedikta XVI 2019. gadā rakstīta eseja. Notikumu karstumā no viņa, augsta ranga Baznīcas amatpersonas, sagaidīja gan vainas atzīšanu un atbildības uzņemšanos, gan enerģisku apņemšanos novērst jebkādus tālākus pārkāpumus; taču viņš, neko nesakot par praktiskajiem soļiem, bet arī nenoliedzot to nepieciešamību, piedāvāja, mūsuprāt, vērtīgu pārskatu par procesiem, kuri viņa skatījumā ir notikuši Baznīcā un ticīgo dzīvē 20. gadsimta otrajā pusē un turpinās joprojām. Saņēmis kritiku par savu eseju no tādiem izdevumiem kā britu laikraksts The Guardian, viņš savā atbildē norādīja, ka neviena no kritikām nav pat pieminējusi vārdu “Dievs”, lai gan runa ir par Baznīcu, un aicināja vēlreiz apdomāt šajā esejā sacīto.

Laikā no [2019. gada] 21. līdz 24. februārim Vatikānā pēc pāvesta Franciska uzaicinājuma sapulcējās pasaules bīskapu konferenču priekšsēdētāji, lai apspriestu pašreizējo ticības un Baznīcas krīzi. Proti, krīzi, ko piedzīvo visa pasaule pēc šokējošajiem atklājumiem par garīdznieku veikto nepilngadīgu personu ļaunprātīgu izmantošanu.

Reportēto incidentu skaits un nodarījumu smagums ir dziļi satraucis gan priesterus, gan lajus un ne vienam vien licis apšaubīt pašu Baznīcas ticību. Bija nepieciešams atbildēt ar spēcīgu vēsti un meklēt jaunu sākumu, lai Baznīca atkal kļūtu patiesi uzticama kā gaisma starp tautām un vara, kas stājas pretī iznīcības spēkiem.

Tā kā es pats biju viens no Baznīcas ganiem laikā, kad plašāku sabiedrību sasniedza šī krīze, kā arī pirms tās, man nācās sev jautāt (lai gan kā emeritētais kalpotājs es vairs neesmu tieši atbildīgs), kāds varētu būt mans pienesums jaunam sākumam.

Tāpēc laikā, kad tika izsludināta bīskapu konferenču priekšsēdētāju tikšanās, es uzrakstīju dažas piezīmes, no savas puses sniedzot vienu vai divas atziņas, kas varbūt palīdzēs pārdzīvot šo grūto brīdi.

Pēc apspriešanās ar valsts sekretāru kardinālu [Pjetro] Parolinu un pašu Svēto tēvu [pāvestu Francisku] šķita lietderīgi publicēt šo tekstu laikrakstā Klerusblatt.

Mana eseja sastāv no trīs daļām.

Pirmajā daļā es centīšos īsi iezīmēt plašāku šī jautājuma sociālo kontekstu, bez kura problēmu nav iespējams izprast. Es centīšos parādīt, ka pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados notika kaut kas ārkārtējs – kāds vēsturē vēl nepieredzēts, milzīga mēroga notikums. Varētu teikt, ka 20 gadu laikā no 1960. līdz 1980. gadam pilnībā sabruka iepriekšējie normatīvie standarti attiecībā uz seksualitāti un radās jauns “normālais stāvoklis”, kas līdz pat šim brīdim veic milzīgu sabiedrības satricināšanas darbu.

Otrajā esejas daļā es vēlos parādīt, kā šī situācija ietekmēja priesteru formāciju un priesteru dzīvi.

Visbeidzot, trešajā daļā es gribētu sniegt dažus ieteikumus pareizai atbildei no Baznīcas puses.

(1) Viss sākās ar valsts priekšrakstītu un atbalstītu bērnu un jauniešu programmu, kuras mērķis bija iepazīstināt ar seksualitāti. Tālaika Vācijas Veselības ministre (Kete) Strobeles kundze lika uzņemt filmu, kurā izglītošanas nolūkos parādīja visu, ko iepriekš nebija atļauts publiski demonstrēt, ieskaitot dzimumaktu. Materiālus, kas sākotnēji bija paredzēti vienīgi jaunu cilvēku seksuālai izglītošanai, vēlāk plaši pieņēma kā derīgus visiem.

Līdzīgu efektu panāca arī Austrijas valdības izdotais “Seksa koferītis” [“mape” ar seksuālās izglītības materiāliem, kuru Austrijas skolās izmantoja 1980. gadu beigās]. Erotiskas un pornogrāfiskas filmas kļuva par ikdienišķu parādību – tik lielā mērā, ka tās izrādīja pat ziņu izlaidumiem paredzētos kinoteātros [sauktos par “stacijas kinoteātriem”]. Vēl tagad atceros, kā kādu dienu Rēgensburgā redzēju cilvēku bariņu, kas stāvēja rindā pie liela kinoteātra; senāk kaut ko tādu bijām piedzīvojuši tikai kara laikā, kad iedzīvotāji cerēja uz īpašu valdības paziņojumu. Atceros arī, kā 1970. gada Lielajā piektdienā ierados pilsētā un ieraudzīju, ka visus reklāmas stendus klāj milzīgs plakāts, uz kura bija redzami divi pilnīgi kaili cilvēki ciešā apskāvienā.

Starp brīvībām, kuras 1968. gada revolūcija mēģināja izcīnīt, bija arī šī pilnīgā seksuālā atbrīvošanās, kura vairs nepieļāva nekādus ierobežojumus.

Šis neprāts bija saistīts arī ar vardarbīgām tieksmēm. Vēlāk lidmašīnās vairs neatļāva rādīt seksa filmas, jo nelielajā pasažieru kopienā mēdza notikt vardarbības akti. Tā kā arī tā laika apģērba mode izraisīja agresiju, skolu direktori mēģināja ieviest formas tērpus, lai sekmētu mācībām piemērotu atmosfēru.

Pie 1968. gada revolūcijas piederēja arī apstāklis, ka pat pedofiliju skatīja kā nenosodāmu un attiecīgi pieņemamu.

Jauniem cilvēkiem Baznīcā – bet ne tikai viņiem – šis laiks daudzējādā ziņā bija ļoti grūts. Vienmēr esmu sev jautājis, kā gan jaunieši šādā situācijā varētu būt spējīgi domāt par priesterību un pieņemt to ar visām tās prasībām. Visaptverošais sabrukums, kas tajos gados skāra jauno priesteru paaudzi, un ļoti lielais laicizēšanu skaits bija visu šo notikumu sekas.

(2) Vienlaikus un neatkarīgi no šīm pārmaiņām sabruka arī katoļu morāles teoloģija, tādējādi Baznīcu padarot bezpalīdzīgu sabiedrības pārmaiņu priekšā. Mēģināšu īsumā ieskicēt šī procesa trajektoriju.

Līdz Vatikāna II koncilam katoļu morāles teoloģija lielā mērā balstījās dabīgajās tiesībās, bet Svētos Rakstus citēja tikai kā fonu vai ilustrāciju. Koncila cīņā par jaunu Atklāsmes izpratni dabīgo tiesību versija lielā mērā tika atmesta, un tās vietā pieprasīja tādu morāles teoloģiju, kas balstītos vienīgi Bībelē.

Joprojām atceros, kā jezuītu fakultāte Frankfurtē sagatavoja ļoti apdāvinātu jaunu tēvu (Bruno Šūleru), kuram tika dots uzdevums izstrādāt morāli, kas balstītos vienīgi Svētajos Rakstos. Tēva Šūlera skaistā doktora disertācija spēra pirmo soli šajā virzienā. Tad tēvu Šūleru nosūtīja uz Ameriku, lai viņš tur turpinātu studijas. Viņš atgriezās ar atziņu, ka, izmantojot vienīgi Bībeli, morāles teoriju nav iespējams sistemātiski aprakstīt. Tad viņš pievērsās pragmatiskākai morāles teoloģijai, taču tā arī nespēja sniegt atbildi uz morāles pamatojuma krīzi.

Galu galā pārsvaru guva hipotēze, ka morāli nosaka vienīgi cilvēka rīcības nolūki. Lai gan senais izteikums “mērķis attaisno līdzekļus” šādā brutālā formā netika atzīts par pieņemamu, attiecīgais domāšanas veids kļuva par pašsaprotamu. Līdz ar to vairs nevarēja pastāvēt nekas, kas būtu absolūti labs, un nevarēja pastāvēt arī nekas fundamentāli ļauns; (varēja pastāvēt) vienīgi relatīvi vērtību spriedumi. Nebija vairs (absolūta) labā, bet tikai salīdzinoši labākā, kas bija atkarīgs no dotā brīža un apstākļiem.

Katoļu morāles pamatojuma un izklāsta krīze sasniedza dramatiskus apmērus 1980. gadu beigās un 1990. gados. 1989. gada 5. janvārī tika publicēta “Ķelnes deklarācija”, kuru parakstīja 15 katoļu teoloģijas profesori. Tās centrā bija dažādi krīzes punkti attiecībās starp episkopālo maģistēriju un teoloģijas uzdevumiem. (Reakcija uz) šo tekstu, kas sākumā nepārsniedza parasto iebildumu vilni, ļoti strauji pārauga vispārējos protestos pret Baznīcas maģistēriju un skaļi un pamanāmi ļāva samilzt globāla protesta aizmetņiem pret nākotnē gaidāmajiem Jāņa Pāvila II doktrinālajiem tekstiem.[2]

Pāvests Jānis Pāvils II, kurš ļoti labi zināja situāciju morāles teoloģijā un rūpīgi tai sekoja līdzi, pasūtīja darbu pie enciklikas, kuras mērķis bija visus šos jautājumus atkal sakārtot. Enciklika tika publicēta ar nosaukumu Veritatis splendor (“Patiesības gaisma”) 1993. gada 6. augustā un izraisīja versmainus morāles teologu iebildumus. Vēl pirms šīs publikācijas Katoliskās baznīcas katehisms bija sistemātiski un pārliecinoši izklāstījis Baznīcas sludināto morāli.

Nekad neaizmirsīšu, kā tolaik vadošais vācu morāles teologs Francs Bekle, kurš pēc aiziešanas pensijā bija atgriezies dzimtajā Šveicē, saistībā ar iespējamiem enciklikas Veritatissplendor lēmumiem paziņoja, ka, ja enciklika noteiks, ka ir darbības, kuras vienmēr un visos apstākļos klasificējamas kā ļaunas, viņš šos atzinumus apstrīdēs ar visiem savā rīcībā esošajiem līdzekļiem.

Tas bija pats Dievs, Žēlsirdīgais, kurš viņu pasargāja no šīs apņemšanās īstenošanas; Bekle nomira 1991. gada 8. jūlijā. Encikliku publicēja 1993. gada 6. augustā, un tajā patiešām bija ietverta atziņa, ka ir tādas darbības, kuras nekas nevar padarīt par labām.

Pāvests tolaik pilnībā apzinājās šī lēmuma nozīmīgumu un par šo teksta daļu bija konsultējies ar vadošajiem speciālistiem, kuri paši enciklikas rakstīšanā nepiedalījās. Viņš zināja, ka nedrīkst atstāt spēkā nekādas šaubas par to, ka morālajam aprēķinam, kurš saistīts ar labumu līdzsvarošanu, ir jārespektē galējā robeža. Ir tādi labumi, kuri nekad nepieļauj kompromisus.

Ir tādas vērtības, no kurām nekad nedrīkst atteikties lielākas vērtības labad un kuras ir pat augstākas par fiziskās dzīvības saglabāšanu. Pastāv moceklība. Dievs ir kas lielāks par fizisko izdzīvošanu. Dzīvība, kuru varētu nopirkt ar Dieva noliegšanu, dzīve, kuras pamatā ir paši lielākie meli, nav dzīve.

Moceklība ir viena no kristīgās eksistences pamata kategorijām. Apstāklis, ka Bekles un daudzu citu aizstāvētajai teorijai mocekļa upuris vairs nebija morāli nepieciešams, liecina par to, ka šeit ir apdraudēta pati kristietības būtība.

Tikmēr morāles teoloģijā kļuva aktuāls kāds cits jautājums. Plaši izplatījās pieņēmums, ka Baznīcas maģistērijam jābūt pilnīgi kompetentam (nekļūdīgam) tikai jautājumos, kas attiecas uz pašu ticību; savukārt jautājumi, kas attiecas uz morāli, neietilpst Baznīcas maģistērija nekļūdīgo spriedumu jomā. Iespējams, ka šajā pieņēmumā ir kāds patiesības grauds, par kuru būtu nepieciešama tālāka diskusija. Taču pastāv vismaz minimāls morāles kodekss, kas ir nesaraujami saistīts ar ticības pamata principu un kas ir jāaizstāv, lai ticību nereducētu tikai līdz teorijai, bet atzītu tās pretenzijas likt pamatus konkrētai, reālai cilvēka dzīvei.

Tas viss skaidri parāda, cik būtiski šobrīd tiek apšaubīta Baznīcas autoritāte morāles jautājumos. Tie, kuri noliedz Baznīcas augstāko mācītājas lietpratību šajā jomā, liek tai apklust tieši tajā vietā, kur tiek runāts par patiesības nošķiršanu no meliem.

Neatkarīgi no šī jautājuma daudzos morāles teologu grupējumos tika izvirzīta hipotēze, ka Baznīcai nav un nevar būt savas morāles. To pamatoja, argumentējot, ka visām morāles hipotēzēm ir jābūt konkrētām paralēlēm arī citās reliģijās un tāpēc tieši kristietībai piederoša morāle nevar pastāvēt. Taču uz jautājumu par bibliskās morāles unikalitāti nevar atbildēt, norādot uz apstākli, ka katram atsevišķam teikumam Bībelē kaut kur var atrast paralēli citās reliģijās. Drīzāk ir runa par biblisko morāli kā veselumu, kas kā tāds ir jauns un atšķirīgs no atsevišķām tā daļām.

Svēto Rakstu morāles doktrīnas unikalitāte galu galā ir atkarīga no tās neatraujamības no Dieva tēla, no ticības vienam vienīgam Dievam, kurš sevi atklāja Jēzū Kristū un kurš dzīvoja kā cilvēks. Dekalogs jeb desmit baušļi ir bibliskās ticības Dievam pielietojums cilvēka dzīvē. Dieva tēls un morāle viens no otra nav atraujami un tādējādi izraisa īpašu kristiešu attieksmes maiņu pret pasauli un pret cilvēka dzīvi. Turklāt kristietība jau no pašiem pirmsākumiem ir tikusi aprakstīta ar vārdu hodós [sengrieķu valodā – “ceļš”; Jaunajā Derībā bieži lietots virzības uz priekšu nozīmē].

Ticība ir ceļojums un dzīvesveids. Vecajā Baznīcā katehumenāts tika izveidots kā apdzīvojama vieta, norobežota no aizvien degradētākas apkārtējās kultūras. Tajā varēja uzplaukt kristīgā dzīvesveida jaunie un īpašie aspekti, vienlaikus to pasargājot no vispārpieņemtā dzīvesveida. Domāju, ka arī mūsdienās ir nepieciešams kaut kas līdzīgs katehumēniskām kopienām, kurās kristīgā dzīve varētu sevi apliecināt savā īpašajā veidā.

II

Baznīcas klēra sākotnējā reakcija

(1) Ilgi gatavotais un progresējošais kristīgās morāles izšķīdināšanas process, kā jau mēģināju parādīt, 1960. gados iezīmējās ar vēl nepieredzētu radikālismu. Šai Baznīcas kā morāles mācības autoritātes izšķīdināšanai neizbēgami bija jāietekmē dažādas Baznīcas jomas. Kontekstā, kurā notiek bīskapu konferenču priekšsēdētāju tikšanās ar pāvestu Francisku, jautājums par priesteru dzīvi, kā arī par semināru dzīvi, ir īpaši būtisks. Runājot par priesteru kalpošanas sagatavošanu semināros, faktiski ir vērojams iepriekšējās sagatavošanas formas sabrukums ar tālejošām sekām.

Daudzos semināros izveidojās homoseksuāļu grupējumi, kuri darbojās vairāk vai mazāk atklāti un būtiski mainīja pašu semināru atmosfēru. Piemēram, vienā no seminārajiem Dienvidvācijā kopā dzīvoja kandidāti uz priesterību un kandidāti uz laicīgo pastorālo kalpošanu. Semināristi un tie, kuri mācījās par pastorālās pavadības speciālistiem, ēda pie viena galda, precētajiem lajiem dažkārt līdzi nāca sievas un bērni un dažkārt arī draudzenes. Atmosfēra šajā seminārā nekādi nevarēja sniegt atbalstu sagatavošanai priestera aicinājumam. Svētais Krēsls zināja par šādām problēmām, taču nebija konkrēti informēts. Kā pirmais atbildes solis tika noorganizēta apustuliskā vizitācija ASV semināros.

Tā kā pēc Vatikāna II koncila bija mainījušies arī bīskapu atlases un iecelšanas kritēriji, pavisam atšķirīgas bija arī bīskapu attiecības ar saviem semināriem. Tagad pats svarīgākais jauno bīskapu iecelšanas kritērijs bija viņu “konciliārisms”, ko, protams, varēja saprast visai dažādi.

Daudzviet Baznīcā ar “konciliārismu” saprata kritisku vai negatīvu attieksmi pret senāk pastāvošo tradīciju, kuras vietā tagad bija jānāk jaunām, radikāli atvērtām attiecībām ar pasauli. Kāds bīskaps, kurš iepriekš bija bijis semināra rektors, semināristiem bija noorganizējis pornogrāfisku filmu seansu – it kā ar nolūku viņus padarīt neuzņēmīgus pret uzvedību, kas nav savienojama ar ticību.

Bija atsevišķi bīskapi – un ne tikai Amerikas Savienotajās Valstīs –, kuri noraidīja katoļu tradīciju visā kopumā un centās savās diecēzēs ieviest jaunu, modernu “katolicismu”. Iespējams, te būtu vietā pieminēt, ka ne vienā vien seminārā studentus, kurus pieķēra lasot manas grāmatas, atzina par priesterībai nepiemērotiem. Manas grāmatas paslēpa kā nekvalitatīvu lasāmvielu, un tās varēja lasīt tikai slepus.

Apustuliskā vizitācija ASV nesniedza nekādas jaunas atziņas – visdrīzāk tāpēc, ka bija apvienojušies dažādi spēki ar mērķi noslēpt patieso stāvokli. Pēc šīs pirmās vizitācijas tika sarīkota nākamā, kas sniedza daudz dziļāku ieskatu, taču kopumā nenoveda ne pie kāda rezultāta. Vienlaikus jāatzīst, ka kopš 1970. gadiem situācija semināros visumā ir uzlabojusies. Par spīti šiem uzlabojumiem tikai atsevišķos gadījumos bija vērojama priesteru aicinājumu spēcināšanās.

(2) Pedofilijas jautājums, ja pareizi atceros, kļuva aktuāls tikai 1980. gadu otrajā pusē. Tobrīd tas ASV bija kļuvis par sabiedriski nozīmīgu jautājumu, tāpēc bīskapi meklēja palīdzību Romā, jo kanoniskās tiesības, kas bija noteiktas jaunajā (1983. gada) kodeksā, nešķita pietiekamas, lai veiktu nepieciešamos pasākumus.

Romai un Romas kanonistiem sākumā nebija viegli atrast pareizo atbildi uz šāda veida pārkāpumiem; viņuprāt, lai panāktu klēra attīrīšanos un stāvokļa normalizāciju, ar pagaidu atstādināšanu no priestera pienākumiem vajadzēja pietikt. Amerikāņu bīskapi tam nevarēja piekrist, jo tādējādi priesteri palika bīskapa pakļautībā un viņus joprojām varēja skatīt kā cieši saistītus ar Baznīcas hierarhiju. Tikai mazpamazām jaunajā kodeksā attīstījās un padziļinājās krimināltiesības, kuras tur apzināti bija iekļautas visai vaļīgi.

Jāpiebilst, ka krimināltiesību uztverē pastāvēja viena fundamentāla problēma. Tikai tā saukto galvojumu [sava veida procesuālu aizstāvību] joprojām uzskatīja par “konciliārisku”. Tas nozīmēja, ka pats galvenais bija garantēt apsūdzētā tiesības – turklāt tādā mērā, kas faktiski vispār izslēdza jebkādu notiesāšanu. Apsūdzēto garīdznieku aizstāvēšanās iespējas bieži bija nepietiekamas, tāpēc tās līdzsvaroja ar galvojuma palīdzību, rezultātā notiesāšanu padarot gandrīz neiespējamu.

Ļaujiet man šeit uz īsu brīdi novirzīties no tēmas. Pedofilisko pārkāpumu milzīgo apmēru kontekstā uzmanības lokā atkal ir nonākuši šie Jēzus vārdi: “Un kas apgrēcina vienu no šiem mazajiem, kas tic uz mani, tam būtu labāk, ja tam uzkārtu dzirnakmeni kaklā un to iemestu jūrā” (Mk 9, 42).

Izteikums “šie mazie” Jēzus valodā nozīmē vienkāršus ticīgos, kuru ticību var saduļķot to cilvēku intelektuālā augstprātība, kuri sevi uzskata par gudriem. Tāpēc šeit Jēzus aizsargā ticības mantojumu, uzsvērti piedraudot ar sodu tiem, kas šim mantojumam kaitē.

Šo Jēzus vārdu modernais pielietojums pats par sevi nav nepareizs, taču tas nedrīkst aizēnot teksta sākotnējo nozīmi. Ja pievēršamies šai sākotnējai nozīmei, kļūst skaidrs, pretēji jebkādai galvojumu sistēmai, ka ir svarīgas un aizsargājamas ne tikai apsūdzētā tiesības – ir svarīgs un aizsargājams arī tāds liels labums kā Ticība.

Tādēļ līdzsvarotām kanoniskajām tiesībām, kas ir atbilstīgas Jēzus vēstījumam kā veselumam, ir jānodrošina ne tikai zināmas garantijas apsūdzētajam, kuru cienīšana ir tiesisks labums; tām ir jāaizsargā arī Ticība, kas arī ir svarīga tiesiska vērtība. Tādēļ pareizi veidotām kanoniskajām tiesībām ir jāsatur divas garantijas – apsūdzētā tiesiskā aizsardzība, no vienas puses, un apdraudētā labuma tiesiskā aizsardzība, no otras. Kad mūsdienās kāds atgādina par šo būtībā pilnīgi skaidro konceptu, pašas Ticības kā tiesiska labuma aizsardzības nepieciešamība parasti vispār netiek sadzirdēta. Vispārējā tiesiskajā apziņā Ticība vairs nešķiet tāds labums, kuru vajadzētu sargāt. Tā ir satraucoša situācija, kura Baznīcas ganiem ir nopietni jāapdomā un kurai jāpieiet ar vislielāko nopietnību.

Tagad šiem nelielajiem novērojumiem par priesteru formāciju laikā, kad sabiedrībā sākās minētā krīze, vēlos pievienot dažas piezīmes par kanonisko tiesību attīstību šajā jomā.

Par priesteru pastrādāto noziegumu izskatīšanu principā ir atbildīga Klēra kongregācija. Taču, tā kā tolaik situāciju lielā mērā noteica galvojumu sistēma, es biju vienisprātis ar pāvestu Jāni Pāvilu II, ka atbildību par šo nodarījumu izvērtēšanu būtu lietderīgi piešķirt Ticības mācības kongregācijai zem nosaukuma Delicta maiora contra fidem (“Nopietni pārkāpumi pret ticību”).

Šī vienošanās arī ļāva piemērot maksimālo sodu, t. i., izslēgšanu no garīdzniecības, ko nevarēja piemērot saskaņā ar citām tiesību normām. Tā nebija viltība, lai varētu piemērot maksimālo sodu, – šis solis izrietēja no Ticības nozīmības Baznīcā. Ir svarīgi saskatīt, ka šādi garīdznieku pārkāpumi galu galā kaitē Ticībai.

Tikai tur, kur Ticība vairs nenosaka cilvēka rīcību, šādi pārkāpumi kļūst iespējami.

Tomēr arī soda bardzība paredz nepārprotamu pārkāpuma pierādījumu – proti, šis galvojuma sistēmas aspekts paliek spēkā.

Citiem vārdiem sakot, lai likumīgi piespriestu maksimālo sodu, ir nepieciešams īsts kriminālprocess. Taču gan diecēzes, gan Svētais Krēsls ar šādu prasību tolaik netika galā. Tāpēc mēs formulējām minimālā kriminālprocesa noteikumus un atstājām atvērtu iespēju Svētajam Krēslam pārņemt tiesas procesu, ja to nespēj novest līdz galam diecēze vai metropolijas kūrijas administrācija. Ikvienā gadījumā tiesas prāvu būtu jāpārskata Ticības mācības kongregācijai, lai nodrošinātu apsūdzētā tiesības. Visbeidzot, Kongregācijas locekļu sapulcē mēs izveidojām apelācijas instanci, lai nodrošinātu arī sprieduma apelēšanas iespēju.

Tā kā tas viss faktiski pārsniedza Ticības doktrīnas kongregācijas spējas un radās kavējumi, kurus izskatāmo lietu būtības dēļ bija nepieciešams novērst, pāvests Francisks ir veicis tālākas reformas.

III

(1) Kas ir jādara? Varbūt mums vajadzētu radīt citu Baznīcu, kas visu sakārtotu? Ziniet, šāds eksperiments jau ir veikts, un tas ir izgāzies. Vienīgi paklausība un mīlestība uz mūsu Kungu Jēzu Kristu var parādīt ceļu. Tādēļ vispirms mēģināsim no jauna un paši sevī saprast, ko Kungs no mums vēlas un vienmēr ir vēlējies.

Visupirms es ieteiktu sekojošo: ja mēs gribētu ļoti īsi apkopot Bībelē izklāstītās Ticības saturu, mēs varētu sacīt, ka Kungs ar mums ir uzsācis mīlestības stāstu un vēlas tajā ietvert visu radību. Pretspēks ļaunumam, kas apdraud mūs un visu pasauli, galu galā var būt tikai mūsu iekļaušanās šajā mīlestībā. Tas ir īstais pretspēks ļaunumam. Ļaunuma vara rodas no mūsu atteikšanās mīlēt Dievu. Tas, kurš sevi uztic Dieva mīlestībai, ir pestīts. Ja mēs neesam pestīti, tās ir sekas mūsu nespējai mīlēt Dievu. Tādējādi mācīšanās mīlēt Dievu ir cilvēka pestīšanas ceļš.

Mēģināsim tagad mazliet dziļāk izprast šo būtisko Dieva atklāsmes saturu. Tad mēs varētu teikt, ka pirmā fundamentālā dāvana, kuru mums dāvā ticība, ir pārliecība, ka Dievs ir.

Pasaule bez Dieva var būt tikai pasaule bez jēgas. Jo no kurienes tad rodas viss, kas ir? Katrā ziņā tad tam nav nekāda garīga mērķa. Tas kaut kā vienkārši ir, un tam nav ne mērķa, ne jēgas. Tad nav nekāda standarta, kas nošķir labu no ļauna. Tad sevi var apliecināt tikai tas, kurš ir spēcīgāks. Tad vienīgais princips ir vara. Patiesībai nav nozīmes, tā nemaz neeksistē. Tikai tad, ja lietām ir garīgs pamatojums, ja tās ir plānotas un iecerētas – tikai tad, ja pastāv Dievs, kurš ir Radītājs, kurš ir labs un vēlas labu, – tikai tad arī cilvēka dzīvei var būt jēga.

Mūsu pirmā un augstākā nepieciešamība ir, lai pastāvētu Dievs kā Radītājs un visu lietu mēraukla.

Taču tāds Dievs, kurš vispār sevi neizteiktu, kurš neļautu sevi pazīt, paliktu tikai kā pieņēmums un nevarētu noteikt mūsu dzīves veidolu. Lai Dievs šajā apzinātajā radīšanā patiešām būtu Dievs, mums ir jāraugās uz Viņu kā Dievu, kurš kaut kādā veidā sevi izpauž. Viņš to ir darījis daudzos veidos, bet izšķirošā rīcība bija aicinājums, kuru saņēma Ābrahams un kas sniedza Dievu meklējošiem cilvēkiem kaut ko tādu, kas pārspēj visas gaidas: Dievs pats kļuva par radību un runāja kā cilvēks ar mums, cilvēkiem.

Tādējādi apgalvojums “Dievs ir” galu galā pārvēršas par īsteni priecīgu vēsti tieši tāpēc, ka Viņš iet pāri saprašanai, jo Viņš rada – un pats ir – mīlestība. Pirmais un galvenais uzdevums, ko mums ir uzticējis Kungs, ir atkal un no jauna ļaut cilvēkiem to apzināties.

Sabiedrība bez Dieva – sabiedrība, kas Viņu nepazīst un izturas pret Viņu kā pret neeksistējošu, – ir sabiedrība, kura zaudē mēru. Modernais laikmets radīja lipīgo frāzi par Dieva nāvi. Kad Dievs patiešām sabiedrībā nomirst – mums centās ieskaidrot –, sabiedrība kļūst brīva. Bet patiesībā Dieva nāve sabiedrībā nozīmē arī brīvības beigas, jo tas, kas nomirst, ir mērķis, kurš cilvēka dzīvei piešķir virzienu. Brīvība beidzas arī tāpēc, ka pazūd kompass, kas rāda pareizo virzienu, mācot mums atšķirt labo no ļaunā. Rietumu sabiedrība ir sabiedrība, kurā Dieva publiskajā telpā vairs nav un kur Viņam šai telpai vairs nav nekā, ko piedāvāt. Tāpēc arī tā ir sabiedrība, kas arvien vairāk pazaudē cilvēcības mērauklu. Atsevišķos brīžos pēkšņi kļūst skaidrs, ka tas, kas ir ļauns un iznīcina cilvēku, gandrīz vai ir kļuvis pašsaprotams.

Tieši tā tas ir ar pedofiliju. Vēl pavisam nesen to teorētiski uzskatīja par pilnīgi likumīgu, un sērga izplatījās aizvien tālāk un tālāk. Un tagad mēs šokēti apjaušam, ka ar mūsu bērniem un jauniešiem tiek darītas tādas lietas, kas var viņus iznīcināt. Atziņa, ka šī sērga var izplatīties arī Baznīcā un starp priesteriem, ir īpaši satraucoša.

Kāpēc pedofilija sasniedza tādus apmērus? Galu galā pamata iemesls ir Dieva prombūtne. Arī mums, kristiešiem un pat priesteriem, ne visai patīk runāt par Dievu, jo šādas runas nešķiet praktiskas. Pēc Otrā pasaules kara satricinājumiem mūsu Vācijas konstitūcija vēl joprojām kā vadmotīvu uzsvēra atbildību Dieva priekšā. Piecdesmit gadus vēlāk Eiropas Savienības konstitūcijā vairs nebija iespējams kā vadošo principu iekļaut šādu atbildību. Dievu uzskata par nelielas ļaužu grupiņas partejisku rūpi, kas vairs nevar būt visas kopienas vadošais princips. Šis Eiropas Savienības lēmums atspoguļo šībrīža situāciju Rietumos, kur Dievs vairs ir tikai vienas minoritātes privāta lieta.

Pats svarīgākais uzdevums, ko uzliek mūsu laikmeta morālais apvērsums, ir pienākums pašiem atkal sākt dzīvot saskaņā ar Dievu un Dievam. Mums pašiem atkal ir jāiemācās atzīt Dievu par savas dzīves pamatu, nevis atstāt Viņu malā kā tukšu frāzi. Nekad neaizmirsīšu brīdinājumu, kuru man reiz uz pastkartītes uzrakstīja dižais teologs Hanss Urss fon Baltazars: “Nepieņemiet trīsvienīgo Dievu Tēvu, Dēlu un Svēto Garu par pašsaprotamiem, bet māciet viņus pazīt!”

Viņam taisnība, teoloģijā Dievu bieži vien pieņem kā pašsaprotamu, taču nekādas konkrētas attiecības ar Viņu netiek nodibinātas. Jautājums par Dievu šķiet tik nereāls, tik tāls no mums nozīmīgajiem jautājumiem. Un tomēr viss pilnībā izmainās, ja Dievu nevis pieņemam, bet stādam viņu priekšā. Proti, nevis atstājam Viņu otrajā plānā, bet atzīstam Viņu par mūsu domu, vārdu un rīcības centru.

(2) Dievs kļuva par cilvēku mūsu labad. Cilvēks kā Viņa radība Viņam ir tik dārga, ka Viņš savienojās ar šo radību un tādējādi ļoti taustāmi iesaistījās cilvēces vēsturē. Viņš runā ar mums, dzīvo ar mums, cieš kopā ar mums un mūsu labā uzņēmās nāvi. Teoloģijas kursos mēs par to visu runājam ļoti detalizēti, ar gudriem vārdiem un spriedumiem. Taču tieši šādā veidā mēs riskējam kļūt par ticības mācības profesionāļiem, tā vietā, lai Ticība mūs atjaunotu un mūs mācītu.

Aplūkosim to saistībā ar pašu svarīgāko – Svētās Euharistijas svinēšanu. Mūsu attieksme pret Euharistiju var raisīt vienīgi bažas. Vatikāna II koncils pamatoti koncentrējās uz to, lai šo sakramentu, kas apliecina Kristus miesas un asiņu klātbūtni, Viņa personas klātbūtni, Viņa ciešanas, nāvi un augšāmcelšanos, atgrieztu kristīgās dzīves un pašas Baznīcas centrā. Daļēji tas patiešām ir panākts, un par to mums jābūt ļoti pateicīgiem Kungam.

Un tomēr valda visai atšķirīga attieksme. Ir vērojama nevis jauna līmeņa cieņa pret Kristus nāves un augšāmcelšanās klātbūtni, bet gan tāda apiešanās, kas iznīcina šo dižo Noslēpumu. Aizvien retākā dalība svētdienas Euharistijas svinībās rāda, cik maz mēs, mūsdienu kristieši, vēl spējam novērtēt to dāvanu, kas ir Viņa reālā klātbūtne. Euharistija ir devalvēta līdz vienkāršai ceremonijai, uzskatot par pašsaprotamu, ka pieklājība prasa to piedāvāt visiem sanākušajiem ģimenes svinībās vai kāzās un bērēs.

Cilvēki nereti pieņem Svēto Sakramentu Komūnijā kā pašsaprotamu rituālu, ar to apliecinot, ka tā viņiem ir tīri ceremoniāls žests. Tāpēc, domājot par to, kā mums tagad būtu jārīkojas, ir skaidrs, ka mums nav vajadzīga vēl viena mūsu pašu rokām izveidota Baznīca. Drīzāk mums visupirms un pirmām kārtām ir jāatjauno ticība Jēzum Kristum kā reāli klātesošam Vissvētākajā Sakramentā.

Sarunas ar pedofilijas upuriem man ir ļāvušas ļoti skaudri apzināties šo pirmo un galveno prasību. Kāda jauna sieviete, kas bērnībā bija kalpojusi pie altāra, man stāstīja, ka kapelāns, kurš bija par viņu atbildīgs, seksuālo vardarbību, kuru vērsa pret šo meiteni, vienmēr iesāka ar vārdiem: “Šī ir mana miesa, kas par jums tiks atdota.”

Ir acīmredzami, ka šī sieviete vairs nespēj klausīties šajos konsekrācijas vārdos, no jauna neizjūtot visas tās šaušalīgās ciešanas, kuras radīja seksuālā izmantošana. Jā, mums ir jālūdz Kungam piedošana, bet visupirms mums ir jāpiesauc Viņa vārds un jālūdz, lai Viņš mums visiem no jauna iemāca saprast Viņa ciešanu un Viņa iznestā upura nozīmi. Un mums ir jādara viss, ko vien spējam, lai pasargātu Svētās Euharistijas dāvanu no piesmiešanas.

(3) Visbeidzot, pastāv Baznīcas noslēpums. Vārdi, ar kuriem Romano Gvardini gandrīz pirms simts gadiem izteica priecīgo cerību, kas bija pārņēmusi viņu un daudzus viņa laikabiedrus, joprojām nav aizmirsti. Viņš sacīja: “Ir sācies neizsakāmi nozīmīgs notikums; Baznīca šobrīd atmostas cilvēku dvēselēs.”[3]

Viņš gribēja sacīt, ka Baznīca vairs netiek pieredzēta un uztverta tikai kā ārēja sistēma, kas ienāk cilvēku dzīvēs, kā noteikta autoritāte; ka cilvēki to sāk uztvert kā klātesošu savās sirdīs – kā kaut ko ne tikai ārēji, bet arī iekšēji dzīvinošu. Apmēram pusgadsimtu vēlāk, izvērtējot šo pasludinājumu un apsverot notikušo, es jūtu kārdinājumu izmainīt pēdējo teikumu: “Baznīca šobrīd mirst cilvēku dvēselēs.”

Īstenībā Baznīcu šodien daudzi uzskata tikai par sava veida politisku mašinēriju. Par to runā gandrīz tikai politiskās kategorijās, un tā dara pat bīskapi, kuri savu vīziju par nākotnes Baznīcu formulē būtībā vienīgi politiskos terminos. Krīze, ko ir izraisījuši daudzie garīdznieku veiktie seksuālas izmantošanas gadījumi, mudina skatīties uz Baznīcu kā uz kaut ko pilnīgi nepieņemamu, kam mums tagad būtu jāķeras klāt, lai to pārveidotu. Taču uz tādu Baznīcu, kas radīta pašu rokām, nevar likt nekādas cerības.

Pats Jēzus salīdzināja Baznīcu ar zvejnieka tīklu, kura saķertās labās un sliktās zivis galu galā nošķir pats Dievs. Ir arī līdzība par Baznīcu kā lauku, kurā aug gan labie graudi, kurus Dievs pats ir iesējis, bet arī nezāles, kuras slepus ir iesējis “ienaidnieks”. Nezāles Dieva laukā, Baznīcā, neapšaubāmi ir ļoti labi redzamas, un arī sliktās zivis plēš tīklu. Tomēr lauks joprojām ir Dieva lauks un tīkls joprojām ir Dieva zvejas tīkls. Un visos laikos pastāv ne tikai nezāles un sliktās zivis, bet arī Dieva labība un labās zivis. Ar uzsvaru pasludināt abas šīs lietas nav maldīgas apoloģētikas izpausme, bet gan nepieciešams kalpojums Patiesībai.

Šajā kontekstā ir vērts pieminēt kādu nozīmīgu vietu Jāņa Atklāsmes grāmatā. Velns tur ir identificēts kā apsūdzētājs, kurš dienu un nakti apsūdz mūsu brāļus Dieva priekšā (Atkl. 12:10). Svētā Jāņa atklāsme tādējādi turpina Ījaba grāmatas vēstījuma naratīvā konteksta galveno domu (Ījaba 1. un 2., 10; 42, 7-16). Ījaba grāmatā velns centās nomelnot Ījaba taisnumu Dieva priekšā, pasniedzot to tikai kā ārēju. Tieši par to arī runā Atklāsmes grāmata: velns grib pierādīt, ka taisnu cilvēku nav; ka viss cilvēku taisnums izpaužas tikai ārēji. Ja mēs spētu cilvēkā ieskatīties, mēs uzreiz redzētu, ka viņa ārējam taisnīgumam nav nekāda seguma.

Ījaba grāmatas stāstījums sākas ar strīdu starp Dievu un velnu. Šajā strīdā Dievs nosauc Ījabu par patiesi taisnu cilvēku. Tagad šo Ījabu izmantos kā piemēru, lai pārbaudītu, kuram no abiem strīdniekiem ir taisnība. Atņemiet Ījabam mantu, un jūs redzēsiet, ka no viņa dievbijības nekas nepaliks pāri, – apgalvo velns. Dievs atļauj velnam veikt šo mēģinājumu, no kura Ījabs izkļūst neskarts. Bet velns turpina un saka: “Ādu par ādu! Visu, kas cilvēkam pieder, tas atdos par savu dzīvību. Nudien izstiep tik roku un aizskar tā kaulus un miesu – vai gan viņš nelādēs tevi tieši vaigā?” (Ījaba 2:4)

Dievs dod velnam otro iespēju. Tagad viņš drīkst aizskart arī Ījaba miesu. Viņam ir aizliegts tikai viņu nogalināt. Kristiešiem, to lasot, ir skaidrs, ka šis Ījabs, kurš stāv Dieva priekšā kā piemērs visai cilvēcei, ir Jēzus Kristus. Svētā Jāņa atklāsmes grāmatā šī cilvēces drāma mums tiek atklāta visā pilnībā.

Dievs Radītājs šajā tekstā tiek pretstatīts velnam, kurš runā ļaunu par visu cilvēci un visu radību. Viņš runā ne tikai uz Dievu, bet galvenokārt tieši uz cilvēkiem: Skatieties, ko šis Dievs ir izdarījis. It kā visa radība skaitās laba, bet patiesībā tā ir pilna ciešanu un preteklības. Radības noniecināšana patiesībā ir Dieva noniecināšana. Tā grib mums pierādīt, ka Dievs nemaz nav labs, un tādējādi novērst mūs no Viņa.

Atklāsmes vēstījuma nozīmīgums ir acīmredzams. Šodien apsūdzība Dievam galvenokārt ir vērsta uz to, lai aprakstītu Viņa Baznīcu kā caurcaurēm ļaunu un tādējādi mūs no tās novērstu. Doma par labāku Baznīcu, ko paši esam radījuši, patiesībā ir velna priekšlikums, ar kuru viņš vēlas mūs aizvilināt no dzīvā Dieva, izmantojot manipulatīvu loģiku, kurai mēs pārāk viegli ļaujam sevi apmānīt. Nē, arī šodien Baznīca nesastāv tikai no sliktajām zivīm un nezālēm. Dieva Baznīca pastāv arī šodien, un arī šodien tā ir tieši tas instruments, caur kuru Dievs mūs glābj.

Ir ļoti svarīgi pretstatīt velna meliem un puspatiesībām patiesību visā tās pilnībā: jā, Baznīcā ir grēki un ļaunums. Taču arī šodien tā ir Svētā Baznīca, kuru nekas nesagraus. Šodien netrūkst cilvēku, kuri pazemīgi tic, cieš un mīl un kuros mums atklājas patiesais, mīlošais Dievs. Arī šodien Dievam pasaulē ir liecinieki (martyres) – mums tikai jābūt redzīgiem, lai viņus pamanītu un dzirdētu.

Vārds “liecinieks” (martyr) ir aizgūts no procedurālajām tiesībām. Tiesā pret velnu Jēzus Kristus bija pirmais un reālais Dieva liecinieks – pirmais moceklis, kuram pēc tam sekoja neskaitāmi citi.

Mūsdienu Baznīca vairāk nekā jebkad agrāk ir “mocekļu Baznīca” un tieši tāpēc dzīvā Dieva lieciniece. Ja paskatāmies apkārt un ieklausāmies ar vērīgu sirdi, šodien visur varam atrast lieciniekus, it īpaši starp vienkāršajiem cilvēkiem, bet arī augstos Baznīcas amatos, kuri iestājas par Dievu ar visu savu dzīvi un savām ciešanām. Tā ir tikai mūsu sirds inerce, kas neļauj viņus atpazīt un atzīt. Viens no evaņģelizācijas lielajiem un būtiskajiem uzdevumiem ir, cik vien iespējams, izveidot ticības kopienas un, pats galvenais, atrast un atpazīt tās.

Es dzīvoju mājā – nelielā cilvēku kopienā, kuri ik dienas atkal un atkal atklāj šādus dzīvā Dieva lieciniekus un ar prieku iepazīstina arī mani. Tas ir brīnišķīgs uzdevums – pamanīt un atrast dzīvo Baznīcu; tas mūs stiprina un iepriecina mūsu Ticībā.

Savu pārdomu nobeigumā gribu pateikties pāvestam Franciskam par visu, ko viņš dara, lai rādītu mums Dieva gaismu, kas nav pazudusi arī šodien. Paldies Jums, Svēto tēv!

[1]https://telos.lv/mate-nr-1

[2] Skat. D. Mieth, “Kölner Erklärung”, Lexikon für Theologie und Kirche, VI 3, S. 196. Leksikona redaktori bija Karls Rāners un kardināls Valters Kaspers.

[3] Romano Gvardini (1885–1968) – ievērojams itāļu izcelsmes vācu priesteris un teologs, grāmatas Liturģijas gars (Vom Geist der Liturgie) autors.

Tulkots no teksta angļu versijas, kas publicēta vietnē catholicnewsagency.com un vēlāk pārpublicēta citos katoļu izdevumos. Sagatavoja Agnese Irbe.

Dzirlanks, Pabalis un Toļiks jeb ieskats kukuržņu dzīvē

“Mēs cēlāmies, verdzības važas lai rautu,
Par gadsimtu cīņām ik vieta vēl teic.
Vien biedros ar diženās Krievzemes tautu
Mēs kļuvām par spēku, kas pretvaru veic.
Padomju Latvija mūžos lai dzīvo,
Spoža lai Padomju vainagā mirdz!”
Latvijas PSR himna. Friča Rokpeļņa un Jūlija Vanaga vārdi.

Prologs

Pirms dažām dienām savā nodabā klaiņoju pa Lucavsalu un ne par ko īpaši nedomāju. Pēc tam pa mazo tiltiņu šķērsoju šauro atteku un nonācu Kazas sēklī, kas īstenībā nav nekāds sēklis, bet atsevišķa saliņa. Tajā pašā Kazas sēklī, kas – kā tas ir labi redzams Rīgas kartē – no Daugavas augšteces puses kā uzbāzīgs un apnicīgs pielūdzējs spiežas klāt lielajai Lucavsalai. Un te mani no visām pusēm apņēma zaļais un svētīgais mazdārziņu miers. Gāju lēnām, laiku pa laikam ieklausoties vēja šalkoņā koku lapotnēs, tālo suņu rejās un klusinātajā pilsētas dunā, un manas acis mieloja vēlās vasaras ziedu pasteļtoņi. Un tad…

Un tad es pēkšņi ieraudzīju…

Jā, patiešām: te nu tas bija! Vienā no puspamestajiem mazdārziņiem, blakus mucai – vienkāršai, banālai, zilai plastmasas mucai, kādās dārznieki mēdz uzglabāt vircu vai lietus ūdeni. Lūk, krūmos līdz pusei ieaugusī muca, bet pa kreisi, pie pussatrunējuša koka staba pienaglots… roku mazgājamais trauks. “Umivaļņiks”, kā to pie mums mēdza dēvēt. Aplupis, netīrs, bet – tieši tāds pats! Tā pati krāsa, tā pati marka. Pelēks metāla trauks kā spainis ar noapaļotu dibenu, bet apakšā – lāstekveidīga mēlīte. Lai sāktu tecēt ūdens, mēlīte ir katrreiz jāpagrūž augšup, un mazgāšanās laikā tā izdod raksturīgu džinkstoši grabošu skaņu. Skaņu, kas tik bieži modināja mani no saldā bērna miega agros vasaras rītos…

Pie šāda paša trauka, pagalmā izgājis, mēdza mazgāties Pēteronkols.

Un, apziņas saules apspīdēti, no tālajiem atmiņu apcirkņiem sāka nākt laukā cilvēku tēli, par kuriem nu jau veselu ceturtdaļgadsimtu nebiju nedz atcerējies, nedz domājis. Te nu viņi nāk, spožajā gaismā acis miegdami un aizmirstības putekļus no pleciem purinādami, un ar izaicinājuma pilnu smaidu raugās man acīs. Un man gribot negribot viņiem jājautā: ko lai es tagad ar jums daru?

Dzīves saimnieki

Toreiz es vēl biju mazs puika. Mēs ar mammu, tēti un brāli dzīvojām Iļģuciemā – vecā, bet diezgan labā stāvoklī esošā koka mājā. Tajā bija četri dzīvokļi: divi pirmajā stāvā, divi otrajā. Vienā no augšstāva dzīvokļiem dzīvojām mēs, bet tieši zem mums – Pēteronkols ar Austras tanti. Kaimiņi. Formāli un oficiāli sakot, Dzirlanku ģimene: Pēteris Dzirlanks, Austra Dzirlanka. Taču es pazinu viņus abus kopš bērna autiņiem – kopš vispār sāku kaut ko apzināties un kādu pazīt – un man bija tā privilēģija saukt viņus šādā, familiārā veidā. Turklāt tieši “onkols”, nevis “onkulis”. Tā šo vārdu savā sēcoši stieptajā falsetā izrunāja pats Pēteronkols: visi “u” viņam bija kā “o” (kā vārdā “Olga”) un visi “i” kā platais “e”. Mani viņš sauca par “Jorē” – vai par “Jorētē”, kamēr biju maziņš.

Dzirlankiem bija arī dēls un meita, taču viņi bija krietni vecāki par mani un dzīvoja tādā kā paralēlā realitātē: ne es, mazais puišelis, viņiem biju interesants, ne viņi man.

Ak, šie siltie, brīnišķīgie vasaras brīvlaika rīti! Ja laiks bija labs, drīz pēc pulksten septiņiem aiz loga sāka džinkstēt mazgājamā trauka mēlīte – gandrīz kā modinātāja zvans. Mājā bija ievilkts ūdensvads, taču, ja ārā bija daudzmaz silti un nelija lietus, Pēteronkols labprātāk mazgājās un skuvās pagalmā. Dzirlanku individuālā šķūnīša durvju iekšpuse bija iztapsēta ar kaut kādu ūdensnecaurlaidīgu plēvi un tai pa virsu pie nagliņas piekārts “umivaļņiks”. Tur, skaļi sprauslādams un galvu kratīdams, Pēteronkols arī veica savu rīta tualeti.

Miegs acumirklī pārgāja, kā ar roku aizslaucīts. Man bija tāds ieradums: es pielēcu no gultas, ātri apģērbos un, vēl brokastis nepaēdis, kā bulta iztraucos pa dzīvokļa durvīm pustumšajā kāpņu telpā. Šeit stāvēja veci divriteņi un citas drazas, un oda pēc vecām tapetēm un koka puves, un pelējuma, un notekūdeņiem. Čīkstošos pakāpienus rībinādams, es noskrēju lejā – mūsu mājai bija divas ieejas, viena ielas un viena iekšpagalma pusē – un pēc pāris sekundēm jau biju ārā, spirdzinošajā rīta svaigumā. Tā man bija tāda kā rīta rosme. Saules pielietajā un vecu liepu un kastaņu ieskautajā pagalmā šurpu turpu kustējās Pēteronkola raženais stāvs. Bikšu lences nolaistas, masīvais rumpis iestīvēts novalkātā apakškreklā, rokā bārdas nazis, uz mūžīgi sārtajiem vaigiem baltu ziepju putu paliekas, uz jau iesirmajiem matiem saulē spīguļo ūdens pilieni, kā rīta rasa…

– No ko, Jo-rē-tē, to šodien veso dieno ar veļļoko brao-kā-sē? – sēcošais falsets smaidoši ķiķināja. Pēteronkols, kā vienmēr, posās uz darbu.

Viņš strādāja par sagādnieku netālu no Spilves lidostas esošā ražotnē (kurā tieši, tas nav svarīgi; tie, kuri zina, to atpazīs). Taču kādēļ tikai “strādāja”? Man ir izveidojies stabils priekšstats, ka “padomju sagādnieks” bija ne tikai amats un ne tikai profesija, bet īpašs, visaptverošs personības tips. Un kādēļ “bija”? Nebūsim tādi naivi optimisti, kāds biju es deviņdesmitajos gados! Šis tipāžs joprojām ir plaši sastopams mums visapkārt, tostarp ministriju kabinetos un Saeimas solos… Bet piedodiet: pacentīšos nenovirzīties no tēmas.

Pēteronkols tātad bija sagādnieks, – turklāt ļoti labs, jo prata veiksmīgi sagādāt nepieciešamo gan rūpnīcai, gan pašam sev. Un it sevišķi jau pašam sev! Kooperatīvo dzīvokli viņš izgādāja māsai, bet pats labprāt palika dzīvot mūsu mājā – tur, kur bija dzīvojis jau kopš bērnības. Bet arī mūsu koka namā Pēteronkola dzīvoklis bija iekārtots tam laikam pat ļoti šiki. Sienas bija aplīmētas ar somu tapetēm; viesistabu rotāja Dienvidslāvijā ražotais mīksto mēbeļu komplekts “Sabīne” ar smalku matiņu segumu, kurā pēc katra stiprāka pieskāriena palika plaukstas nospiedums. Astoņdesmito gadu beigās uz sienas, virs dīvāna, taktiski ērtā vietā, parādījās tepat VEF ražotais telefons “Lana” – tīrais nieks, taču manās acīs tā toreiz bija gandrīz nesasniedzama tehnoloģijas virsotne. Iedomājieties tikai: individuālais tālruņa aparāts, kuru var piekārt pie sienas! (“Tā taču mēs drīz sāksim kolonizēt Marsu!”, es klusībā spriedu). Un Pēteronkols bija šā žilbinošā tehnikas brīnuma īpašnieks! Pie pretējās sienas atradās sekcija “Agnese”, kuras plauktos Austras tante bija salikusi gan kristāla vāzes, gan dažādus nieciņus – suvenīriņus; tos Pēteronkols bija atvedis no biežajiem braucieniem pa plašo Padomju Savienību. Lai iegūtu šādas “Sabīnes” un “Agneses”, vienkāršie cilvēki gaidīja gadiem ilgi un veselām naktīm dežurēja pie mēbeļu veikala durvīm, – lai tikai kāroto komplektu nepārtvertu kāds cits. Bet Pēteronkols visus savus dārgumus bija dabūjis viegli un bez šādiem “varoņdarbiem”. Nevajadzēja nekur stāvēt un salt visu nakti: pietika vienkārši piezvanīt, kam vajag…

Visas Pēteronkola toreizējās dzīves atslēgvārds bija “blats”. Ak, mīļie Instagrama un Tiktoka paaudzes jaunieši! Cik laimīgi jūs esat, ka šis no lūpām elastīgi atlecošais padomju vārdiņš jums nav zināms, – un, ja ir zināms no vecāku vai vecvecāku nostāstiem, tad tikpat aizvēsturiski miglaini un nereāli, cik, piemēram, “dzimtbūšana” vai “feodālisms”! Gan likteņa labvēlības dēļ, gan personīgu pūliņu rezultātā Pēteronkolam bija liels pazīšanās tīkls – gan vietējie kompartijas bonzas, gan svarīgi padomju tirdzniecības tīkla “dūži”. Pats viņš bija PSKP biedrs un ļoti lepojās ar to, ka pastarpināti (caur kādu no radiem) bija pazīstams ar pašu vietējā Olimpa Zevu – Latvijas kompartijas centrālkomitejas pirmo sekretāru Augustu Vosu.

Turklāt arī personīgā rakstura ziņā Pēteronkolam piemita brīnumaina apsviedība. Pietiks, ja teikšu, ka viņa spēkos bija palīdzēt rezervēt galdiņu ne tikai slavenajā restorānā “Sēnīte” pie Pleskavas šosejas, bet pat leģendārajā “Jūras pērlē”! (Vēlreiz vēršos pie jauniešiem: piedodiet, ka jums tas galīgi nav saprotams, bet manas paaudzes cilvēki uzreiz apjēgs, ko īsti tas nozīmēja!) Ārpus rindas izgādāt paziņam deficītu mēbeļu komplektu, ceļazīmi uz Krimu vai Sočiem, delikateses dēla vai meitas kāzu galdam, ārstēšanos pie pazīstama medicīnas profesora, – to visu Pēteronkols principā varēja. Protams, ne vienmēr un ne neierobežoti, bet parasti varēja. Protams, visi augstsirdīgie pakalpojumi tika rūpīgi iegrāmatoti atmiņā, un agri vai vēlu Pēteronkols prasīja kaut ko pretī. Jo, kā zināms, roka roku mazgā…

Teikšu īsi un kodolīgi: Pēteronkols mācēja dzīvot, turklāt ērti un ar patiku. Kā viņš pats, apmierināti smiedamies, mēdza teikt, viņam bija “vsjo shvačeno, za vsjo zaplačeno” (“viss sagrābts, par visu samaksāts”). Tas nu bija mazliet pārspīlēti teikts, taču tuvu tam bija gan. Triumfējošā solī Pēteronkols gāja pa saulaino dzīves taku, un priekšā viņu un Austras tanti gaidīja tas, ko varēja sagaidīt: ilgi un laimīgi pensijas gadi. Ne par ko nebija īpaši jāraizējas; viss jau bija stingri izplānots…

Tātad Dzirlanku ģimene piederēja pie zināma augšslāņa – tā paša, kur bija lielo veikalu direktori, tirgus paviljonu pārziņi, gaļas izcirtēji, valūtas bāru bārmeņi un citi turīgi un vareni ļaudis. Mēs ar viņiem nekādi nevarējām sacensties. Mani vecāki bija parasti “intelbeņki”: tēvs – inženieris, māte – vācu valodas skolotāja. Mums bija padomju inženiera un skolotājas līmenim atbilstošie labumi – bet nekas vairāk. Pēteronkolam piederēja ķiršu krāsas Žigulis; mēs par personisko automašīnu pat sapņot nevarējām. Pēteronkols ne tikai bija atpūties Krimas un Soču sanatorijās, bet reiz pat aizceļoja uz Bulgāriju, uz Zelta Smilšu kūrortu. Mūsu ģimenes izpratnē tas bija kaut kas līdzīgs lidojumam uz Mēnesi. Mēs varējām atļauties tikai braucienu pie vecāsmātes uz Pampāļiem (Saldus rajonā), bet mūsu zelta smiltis bija tepat – Jūrmalā vai Vecāķos.

Radi un draugi

Vai mēs jutām skaudību pret Dzirlanku pāri? Par vecākiem un brāli nezinu, bet pats par sevi teikšu godīgi un vaļsirdīgi: jā, pusaudža gados mazliet apskaudu gan. Un sirdī pukojos uz vecākiem par viņu “neapsviedību” un blata trūkumu… Arī – ne pārāk stipri, mazliet – bet tomēr pukojos. Tā nu tas bija.

Neraugoties uz šo materiālā stāvokļa atšķirību, Pēteronkols un Austras tante pret mums vienmēr izturējās labi – lai gan ar nelielu aizbildniecisku pieskaņu. Manu vecāku izglītība un inteliģence viņus kaut kādā mērā pievilka. Mēs vienmēr tikām aicināti uz Dzirlanku dzimšanas dienu svinībām (un tādēļ gribot negribot arī mums viņi bija jāaicina pie sevis), un arī Jauno gadu gandrīz vienmēr sagaidījām kopā…

Starp Dzirlanku viesiem neiztrūkstoši bija divi: Pēteronkola attāls radinieks Aleksandrs Pabalis un kolēģis no rūpnīcas plānošanas nodaļas, Anatolijs Ivanovičs Tomiļins jeb vienkārši Toļiks. Pabalis bija ķirurģijas nodaļas vadītājs kādā no Rīgas slimnīcām, mēdza operēt svarīgus cilvēkus un arī lepojās ar dažnedažādiem noderīgiem sakariem. Viņš tik bieži un ar tik lielu baudu stāstīja par savu vasarnīcu Pabažos, ka man manā bērna prātā likās: starp uzvārdu “Paba-lis” un vietvārdu “Paba-ži” ir kaut kāds sakars. Vai nu vieta nosaukta Pabalim par godu, vai otrādi. Toļikam savukārt ļoti patika “iemest”. Labi, būsim godīgi: kurš tad fiziski vesels un veiksmīgs cilvēks toreiz nedzēra? Dzēra gandrīz visi, bet Toļiks, pat alkoholiķis nebūdams, dzēra mazliet vairāk par citiem. Viņš bija kaislīgs sēņotājs; šo iemaņu Toļiks bija apguvis dzimtajā Ļeņingradas apgabalā, no kura pēc augstskolas beigšanas bija atkomandēts uz Latviju.

Viesībās Pabalis ar sievu vienmēr ieradās pirmie – pirms pārējiem viesiem. Ceremoniālā sasveicināšanās arī katrreiz bija vienāda.

– Nu, sveiks, Jurjevič! – Pēteronkols skaļi iesaucās, kad dzīvokļa durvis tik tikko bija sākušas vērties vaļā.

– Nu, sveiks, Karlovič! Fizkuļt-privet! – Pabalis jau no kāpņu telpas atbildēja. Kādēļ viņi sauca viens otru krieviskotos tēvavārdos un kādēļ Pabalis vienmēr pielika klāt to dīvaino “fizkuļt-privet”, to es patiešām nevarēšu paskaidrot; tā tas viņiem bija pieņemts.

Pamazām pulcējās ciemiņi. Sarunas ritēja latviski, taču, kad ieradās Toļiks, visi acumirklī pārgāja uz krievu valodu. Neviens par to pat īpaši neiedomājās; tas notika pilnīgi automātiski un instinktīvi. Toļiks, protams, latviski neprata nemaz, – bet, pat ja prastu, visi laikam darītu tāpat. Kā jau teicu, tas nenotika apzināti. Toreiz tas bija kaut kas līdzīgs bioloģiskam refleksam; tikai vēlāk, atpakaļ pagātnē raugoties, es sāku apšaubīt šādas uzvedības pareizību. Dažreiz Toļiks izgāja – uz “ķemertiņu” vai pagalmā uzpīpēt – un tad viņa prombūtnes laikā istabā palikušie atkal sāka sarunāties latviski. Vispār jau tas bija dabiski, jo visi klātesošie, izņemot Toļiku, bija latvieši. Toļiks mēdza teikt, ka krievu valodas skanējums ar latviešu akcentu viņam ārkārtīgi patīkot, bet, ja ar šādu akcentu krieviski runājot jauna un pievilcīga latviešu sieviete, tad tas esot pat erotiski uzbudinoši.

Viesības ritēja uz priekšu kā vienmēr: jautri, skaļi, mazliet haotiski. Oda pēc konjaka un rasola salātiem, bet pie galda dominēja saimnieka seja un saimnieka balss. Vispār, paraugoties uz Pēteronkolu un paklausoties viņā, nezinātājs varētu padomāt, ka viņš ir smagi slims. Kā jau teicu, viņš runāja lēnām, spalgā un vienlaikus sēcošā falsetā, turklāt laiku pa laikam rīstīdamies un ar tādu kā aizdusu, kas šķietami liecināja par kādu nopietnu plaušu kaiti. Seja izskatījās apoplektiska – pastāvīgi sasarkusi un piepampusi, ar mūžīgi puspiemiegtām sivēna ačelēm virs treknajiem vaigiem. Taču īstenībā Pēteronkols bija vesels kā rutks; viņam vienkārši no dabas bija tāda komplekcija. Kad Pēteronkols runāja (varētu teikt arī “blēja”), man šķita, ka viņa sarkanā seja paliek vēl lielāka un galu galā piepilda visu istabu, kā milzīgs hēlija balons. Pēteronkols smējās, ķiķināja, stāstīja krievu anekdotes (un ne vienmēr tās pieklājīgākās). Galds bija bagātīgi klāts, ar dažādiem deficīta našķiem un dzērieniem. Šeit bija grūti dabūjamais armēņu konjaks un somu dzērveņu liķieris “Polar” – īpatnējas formas pudelēs, ar zeltainas krāsas etiķeti un diviem ar milnām bruņotiem mežoņiem uz tās. Toreiz vēl biju par mazu, lai to dzertu, – un man neviens to arī nepiedāvāja – taču es baudīju to citādi: galvu piešķiebis, ilgi noraudzījos lustras kristāla piekariņu atspulgos rubīnsarkanajā šķidrumā. Tas bija tik valdzinoši un fascinējoši…

Pēteronkola pedagoģija

Lai nu kādi būtu Pēteronkola trūkumi un vājības (kuram tad tādu nav?), ģimeniskuma izjūta viņam bija ļoti spēcīga. “Par saviem bērniem pasķ porvu!” – tā viņš dažreiz skaļi paziņoja pēc otrās vai trešās glāzītes, dūri pret galdu triekdams. (“Pasķ porvu” – “muti saplēsīšu” – ir izplatīts padomju laika draudu izteiciens, kas bija kļuvis īpaši populārs kādas padomju kinokomēdijas iespaidā.) Austras tante man reiz pastāstīja, ka sākumā viņi ar vīru esot gribējuši atdot abus bērnus krievu skolā – un nevis jebkādā krievu skolā, bet vienā konkrētā, kurā tolaik mācījās Latvijas kompartijas otrā sekretāra Belugina dēls. Aprēķins te bija gaužām vienkāršs. Pirmkārt, otrais sekretārs savu atvasi nezin kur nesūtīs – tātad kvalitātes zīme! Otrkārt – un tas bija svarīgākais – Belugina dēliņam taču sliktas atzīmes neviens neuzdrošināsies likt, vai ne? Un tātad arī pārējo skolēnu atzīmes gribot negribot vilks uz augšu! Bet ar labākām atzīmēm diplomā var vieglāk tikt augstskolā, un dēla gadījumā tas nozīmētu arī kaut ko vēl svarīgāku: iespēju vēlāk “otkosiķ” – tas ir, izvairīties no obligātā aktīvā karadienesta padomju armijā. Nezinu, kādēļ, bet šādai skolas izvēlei Pēteronkola blats izrādījās nepietiekams, un nācās vien sūtīt bērnus parastā latviešu skolā tepat Iļģuciemā…

Jebkurā gadījumā, Pēteronkols ieguldīja daudz laika savu bērnu – it īpaši dēla, Jančuka – morālajā audzināšanā. Es toreiz vēl biju mazs puika, bet Jančuks jau gāja vidusskolā, – taču mūsu kaimiņš savas notācijas lasīja savā spalgajā balsī un bieži vien pagalmā vai pie atvērta loga, un man viss bija lieliski dzirdams. Īsi rezumējot, Pēteronkola ētiskais kodekss izskatījās apmēram šādi.

Pirmais likums: nesaudzē laiku un spēkus, lai iepazītos un sadraudzētos ar vajadzīgajiem cilvēkiem.

Otrais likums: “ņe podmažeš – ņe pojeģeš” (“neieeļļosi – nebrauksi”, tas ir, netiksi uz priekšu). Un, protams, “roka roku mazgā”.

Trešais likums: zagt nedrīkst, jo var pieķert un sodīt. Tomēr “jo” šajā teikumā var droši aizvietot ar “ja”.

Ceturtais likums: turi mēli aiz zobiem, uzmanīgi klausies, ko citi runā, un, galvenais, nesprēgā. Esi viltīgāks par citiem.

Piektais likums: sīkstu un spēcīgu ozolu vētra salauž, bet lokana niedre izdzīvo.

Un tā tālāk, tādā pašā manierē.

Reiz, neraugoties uz visām tēva pamācībām, Jančuks iekūlās pamatīgās nepatikšanās. Bija noticis, kā teica skolas direktore, “starpnacionāls kautiņš” ar netālu esošās krievu skolas zēniem. Kā jau bija paredzams, rezultāts bija neizšķirts, ar dažiem zilumiem, dažām skrambām un dažiem asiņojošiem deguniem abās pusēs. Bet kautiņš bija starpnacionāls, un kāds “musinātājs” no latviešu puses bija skaļi kliedzis kaut ko par “smirdīgajiem sieriem”, “krievu okupantiem”, “utainajiem”… un, kas bija visšausmīgākais, par buržuāziskajiem fašistiem Kārli Ulmani un ģenerāli Balodi, kuri – iedomājieties tikai! – “lai dzīvo”. Labi, tie bija tikai pusaudži, – bet lietā galu galā iesaistījās milicijas nepilngadīgo lietu nodaļa; RONO (tautas izglītības rajona nodaļa) spļāva zilas liesmas, un lieta aizgāja līdz pat raikomam un gorkomam (attiecīgi –kompartijas rajona un pilsētas komitejai). Pēteronkolam, kā partijniekam, šāds skandāls patiešām nebija vajadzīgs. Nezinu, ar ko viss beidzās un vai kādam no zēniem un viņa vecākiem nācās reāli ciest, taču Jančuks – noteikti ne bez tēva palīdzības – izspruka sveikā. Bet joprojām labi atceros, kā Pēteronkols toreiz viņu “audzināja”.

Es tobrīd savā nodabā spēlējos aiz šķūnīšiem. Pēteronkols izveda dēlu pagalmā, apsēdināja viņu uz soliņa un pats apsēdās blakus – dažu metru attālumā no manis, taču manu klātbūtni aiz šķūnīša stūra neviens nepamanīja. Dīvainā kārtā Pēteronkols nekliedza un nelamājās; gluži otrādi – viņš draudzīgi aplika Jančukam roku ap pleciem un visu sava pedagoģiskā monologa laiku tā arī sēdēja. Skaļi griezīgā balss bija kaut kur pazudusi, un viņš tagad runāja pusčukstus, kā taisnodamies, pat ar tādu kā bailīgu vainas sajūtu:

– Nu liec taču tu tos krievus mierā. Vai tad patiešām nevar draudzīgā saticībā dzīvot; obligāti jākaujas? Kurš tevi samācīja ar viņiem kasīties, Matisons? Tas aunapiere? Nu, tad lai Matisons arī to putru izstrebj uz pilnu spoli. Tu tak zini, ka viņam vecaistēvs fašistu leģionā karoja un radi Amerikā. Apšaubāma ģimenīte! Cik reizes mēs ar māti esam tev teikuši: tā draudzība ar viņu tevi ne pie kā laba nenovedīs! A tu miesīgos vecākus neklausi un tik un tā ar viņu kā šeročka ar mašeročku staigā… Liels puisis, skolu drīz pabeigsi, bet uzvedies kā sīkais, kā bērnudārznieks. Kauns… Nē, Janč, tu paklausies. Krievi nav nekādi sliktie. Vai tad tas pats mūsu Toļiks ir slikts? Jā, starp viņiem ir papilnam plenču un neliešu – bet kurā tautā tādu nav? Latviešiem tādu nav? Nē, klausies: krievi ir diža, liela tauta. Visādi tur Lomonosovi, Dostojevski, Tolstojevski un kas tik vēl ne. Gagarins pirmais kosmosā aizlidoja… Un fričus – fašistus – taču arī viņi sasita un mūs atbrīvoja; tas tak ir fakts. Tas, ko tur tev ome samuldēja par tiem “Latvijas laikiem” – tās ir muļķības, vecas vecenes vervelēšana. Tas viss kaut kad ir bijis un izbijis – “bilo pri care Gorohe”, kā krievi saka. Omei drīz uz mūžamāju jāpošas, a tev šeit viss mūžs vēl būs jānodzīvo. Un krievi te ir uz palikšanu, vai tu to gribi vai ne. Uz mūžīgiem laikiem, Janč! Mēs, latvieši, esam maza, sīka, vārga tautiņa, un mums ir jāmāk izdzīvot un iekārtoties. Tu uz mani paskaties, uz mammu – ko esam sasnieguši, cik labi dzīvojam. Vai mēs to sasniegtu, ja visu laiku spridžītu un pozā stātos? Es gribu, lai jums ar māsu būtu vēl labāk, lai jūs vēl tālāk… Tu klausies, ko es saku? Ek, dēls, dēls…

Es vēl daudz ko varētu pastāstīt par Pēteronkolu, bet tad būtu jāsaraksta vesela grāmata. Kopumā raugoties, mana bērnība Iļģuciemā bija laimīga. Kad gribēju palikt viens – vai ziemā, vai vasarā – kāpu netālu esošā Dzegužkalna virsotnē un ilgi nekustīgi stāvēju, gandrīz vai mistiskā sajūsmā noraugoties koku ierāmētajā Rīgas centra panorāmā. Baznīcu smailes, fabriku dūmeņi, Zinātņu Akadēmijas milzenis… bet tepat zem kājām, kalna pakājē, divstāvu koka māja – ļoti līdzīga mūsējai –, kurā dzīvoja mans klasesbiedrs un labākais draugs Norča. Vasarā Pēteronkols ar Austras tanti mēdza braukt uz Vecāķiem – ne ar elektrovilcienu, ar savu personisko Žiguli! – un bieži vien paķēra mūs ar brāli sev līdzi. Vecāķos mani interesēja ne tik daudz jūra (patiešām, kas tur tik sevišķs – jūra kā jūra), cik gāzētā ūdens automāts Vecāķu universālveikala priekšā. Tas gan bija īsts brīnums! Jūs taču atceraties tās lielās pelēkās dzelzs kastes ar uzrakstu “Gazirovannaja voda”, ar kopīgām stikla glāzēm – “graņonkām” –, kuras katram bija pirms lietošanas speciālā ietaisē jānoskalo? Mūsu apkaimē šo automātu piedāvājums toreiz bija vienāds: gāzētais ūdens bez sīrupa – viena kapeika, ar citronu vai apelsīnu sīrupu – trīs kapeikas. Bet Vecāķu automāts par trim kapeikām tirgoja “gazirovku” ar bumbieru sīrupu! Bumbieru, saprotat? Tik gardu, ka tā garša un aromāts vēl vairākus mēnešus turpināja kairināt iztēli. Reiz vēlā rudenī pierunāju Norču un mēs abi, kā divi muļķi, pēc skolas iekāpām vilcienā un aizbraucām līdz Vecāķiem (protams, vecākiem neko neteicām). Bet – ak, vai! Gāzētā ūdens automāts vairs nedarbojās, un tā fasādi līdz nākamajai vasarai sargāja virsū uzskrūvēta metāla plāksne.

Atmodas brāzmas un sadursmes

Dzīve ritēja uz priekšu, un astoņdesmitie gadi strauji tuvojās beigām. Es pabeidzu vidusskolu un sāku gan studēt, gan strādāt: iestājos Rīgas Politehniskā institūta vakara nodaļā un iekārtojos darbā tajā pašā ražotnē, kur strādāja Pēteronkols. Labi, teikšu godīgi: viņš ar savu blatu palīdzēja man tur iekārtoties; par to viņam mūžīgs paldies. Starp citu, tādējādi arī Toļiks kļuva par manu darba kolēģi. Manam lēmumam apvienot darbu ar studijām bija vairāki cēloņi: pirmkārt, lielāka neatkarība; otrkārt, lielāka pieredze; treškārt, iespēja kaut nedaudz finansiāli palīdzēt vecākiem. Turklāt darbavieta atradās netālu no mājām. Uz institūtu gan diemžēl nācās braukt ar diviem transportlīdzekļiem un pēc tam atpakaļ.

Kādu vakaru, pēc darba uz lekcijām steidzoties, trolejbusa pieturā netālu no institūta gandrīz uzskrēju virsū Pēteronkolam. Nezinu, ko viņš tobrīd tur darīja un kurp devās. Mani ieraudzījis, viņš sāka priecīgi ķiķināt un vairākkārt spēcīgi uzsita man pa plecu.

– Nu ko, Jurīt, bez otriva ot proizvodstva (“neatraujoties no ražošanas”)? He-he! – Ziemas salā un laternu gaismā sārtā seja izskatījās pelēki violeta. – Malacis, malacis, vajag mācīties!

Bija iestājušies citi, jauni laiki. Latvijai tagad šalca pāri Atmodas vēja brāzmas, un es ar prieku ļāvu tām nest sevi uz priekšu. Es biju tipisks tālaika latviešu jauneklis. Es sāku nēsāt adītu cepurīti – “cirvīti” – ar auseklīšiem, jumjiem un Laimas krustiem. Pie žaketes atloka spraudu nozīmīti sarkanbaltsarkanā karoga krāsās. Aizgūtnēm lasīju gan laikrakstu Atmoda, gan žurnālu Avots un brīnījos par žurnālistu drosmi, atklāti runājot par dažādiem problēmjautājumiem. No bēniņiem tika noceltas pirmskara Atpūtu ķīpas, putekļi no tām rūpīgi notrausti, un tagad es katru vakaru pirms iemigšanas gremdējos pirmsokupācijas brīvvalsts – “mierlaiku” jeb “Ulmaņlaiku” – noskaņās. Es kāri klausījos Čikāgas piecīšu un Ilmāra Dzeņa dziesmas, kuras biju pārrakstījis sev no kursabiedru iedotām magnetofona spolēm un kasetēm. Es sāku ar tādu kā saldkaislu ziņkārību interesēties par latviešu trimdas dzīvi. Man šķita, ka “īstā” Latvija līdz ar latviešu trimdiniekiem ir pārceļojusi turp – uz pasakainajiem Rietumiem. Daudzus gadus vēlāk izlasīju krievu rakstnieka disidenta Sergeja Dovlatova romānu Zona. Viens no tā varoņiem, padomju karadienestā iesauktais igaunis Gustavs Pahapils, mēdza alkohola reibumā teikt: “Īstam igaunim ir jādzīvo Kanādā!” Nu, lūk, man toreiz arī šķita, ka īstam latvietim ir jādzīvo Amerikā vai Austrālijā, vai Anglijā, vai vismaz Rietumvācijā – jo tur ir vislabāk saglabājusies “īstā” latvietība. Man bija līdz asarām žēl, ka man nav neviena radinieka Rietumos, ar kuru varētu vismaz sarakstīties, ja ne aizbraukt ciemos…

Protams, ka es biju kļuvis sabiedriski aktīvs, ļoti aktīvs. Es piedalījos dažādās demonstrācijās, manifestācijās, piemiņas brīžos kapos ar svecītēm. Es organizēju neformālas diskusijas ar līdzīgi domājošiem kursabiedriem. Es iestājos Latvijas Tautas frontē. Man rūpēja viss: gan Molotova-Ribentropa pakta atmaskošana, gan ekoloģiskā situācija Ventspilī un Slokā, gan plānotā Rīgas metro celtniecība ar tūkstošiem padomju migrantu, kas atbrauktu pie mums šo metro būvēt un pēc tam paliktu šeit uz dzīvi…

Un kā uz visiem šiem procesiem reaģēja mūsu varoņi? Par Pabali nezinu, bet skaidri zinu, ka Toļiks bija latviešu Atmodai klaji naidīgs. Nezinu, vai viņš bija formāli iestājies Interfrontē, bet atbalstu tai viņš pauda diezgan atklāti. Par viņa “elkiem” kļuva Interfrontes vadoņi Lopatins un Aļeksejevs, kuru runas Toļiks uzcītīgi klausījās radio Sodružestvo programmās. Tas bieži vien notika darba kabinetā un darba laikā. Kārtējā interfrontieša runai skanot, Toļiks uzmanības sasprindzinājumā aizmiedza acis un ik pa brīdim enerģiski pamāja ar galvu, skaļi čukstot:

– Eto praviļno! Da, eto praviļno! (“Tas ir pareizi! Jā, tas ir pareizi!”).

Man, protams, tas bija nepatīkami, – it sevišķi tādēļ, ka vairāki citi man pazīstami krievi latviešu tautas brīvības centienus atbalstīja. Reiz pusdienu pārtraukumā es un vēl viens kolēģis – latvietis – mēģinājām izaicināt Toļiku uz atklātu politisku sarunu. Toļiks bija neierasti agresīvs.

– Gadi, svoloči! (“Draņķi, nelieši!”) – viņš brēca. – Ko viņiem vajag? Ko viņi dumpojas? Šeit trīssimt gadus bija Krievija – un būs vēl trīssimt gadus! Krievi šurp kultūru atnesa, pilsētas uzcēla, latviešiem rakstību deva! Nekā šeit pirms tam nebija – pilnīga mežonība! Un mēs četrdesmit ceturtajā, četrdesmit piektajā gadā jūs no vācu fašistiem atbrīvojām – aizmirsāt to? Cik daudz latviešu karoja kopā ar fričiem?! Un tagad tie fašistu ņedobitki (“līdz galam nenosistie”) atkal galvu ceļ augšā! Bet mēs, padomju ļaudis, taču visu Latviju gandrīz no nulles uzcēlām! Latviešu kultūru attīstījām! Ekonomiku! Ražošanu! Rūpnīcas uzcēlām, skolas, universitātes! Bet jūs tagad mūs gribat… ko? Ko gribat ar mums izdarīt? No Padomju Savienības izstāties? Muļķi, idioti! Jūs taču divas dienas neizturēsiet, badā nomirsiet! Paši lūgsiet jūs pieņemt atpakaļ, pintiķi tādi! Nu, nekas… Pamuļķosities mazliet ar tiem sarkanbaltsarkanajiem karogiem, ar tām himnām – un tad gan jau jūs Maskava ar stingru roku noliks vietā! Pieminiet manus vārdus…

Tik histēriskas reakcijas priekšā nospriedām, ka turpināt sarunu nav vērts, un aizgājām projām. Pēc pāris nedēļām Toļiks un Pabalis kaut kādā sakarā atnāca mājās pie Pēteronkola – tās nebija svinības, tādēļ mēs tur nebijām ielūgti –, un, spriežot pēc skaņām, saimnieks uzreiz lika galdā kaut ko grādīgu. Es sēdēju pie atvērta loga, gatavojos eksāmenam un, kā parasti, ļoti labi dzirdēju, kas notiek apakšstāvā. Pēc dažām glāzītēm Toļiks ar jau jūtami nedrošu mēli sāka stāstīt rupju krievu anekdoti par padomju virsnieku, kurš ir atbraucis dienēt Latvijā un kuram latvieši saka, ka, Latvijā dzīvojot, būtu jāiemācās latviešu valoda. Virsnieks jautā, kā latviski ir “tanks”, “automāts”, “bataljons” u. tml. – un viņam atbild, ka tāpat kā krieviski, bet ar galotni “s” (“avtomat” – “automāts”, “tank” – “tanks”, utt.) Tad virsnieks jautā, kā latviski ir… (šeit nāk rupjš krievu lamuvārds, kas nozīmē prostitūtu vai seksuāli izlaidīgu sievieti). Viņam pasaka šā vārda latvisko ekvivalentu, kas, kā zināms, sākas ar burtu “m”. Virsnieks izbrīnīts jautā: “Ko, vai tad viena vārda dēļ ir valoda jāmācās?”

Sekundi valdīja klusums, un tad māju satricināja trīskāršu smieklu šalts. Baurodams rēca un sēca Pēteronkols (es tobrīd neredzēju, bet iedomājos viņa sarkano, uzburbušo seju ar plaši atplesto muti un smieklu asaru urdziņām pār abiem vaigiem), sīkā papagaiļa staccato čivināja Pabalis, ļauni ņirdza pats Toļiks. Labi, nieks ar Toļiku – padomju migrants paliek padomju migrants. Bet par ko smējās divi pārējie – latvieši? Tā kā, manuprāt, joks bija latviešiem aizskarošs, tad paši par sevi arī smējās… Tobrīd tikai neizpratnē nogrozīju galvu un paraustīju plecus.

Praktiskais skeptiķis

Es jau sen zināju, ka Atmodas sakarā Pēteronkols nebūt nav vienisprātis ar mani un ar latviešu tautas vairākumu. Interfronti viņš neatbalstīja, bet arī Tautas fronti ne. Viss notiekošais likās viņam aizdomīgs, kaitīgs, bet galvenais – viņa paša personīgo dzīves komfortu apdraudošs. Pēteronkols bija pārāk stipri iedzīvojies un ieaudzis pastāvošajā kārtībā, pārāk pieradis gūt no tās dažādus labumus, – un viss, kas varēja to satricināt, bija slikts. Šis pēdējais apstāklis, bez šaubām, bija noteicošais, taču Pēteronkols centās savu attieksmi kaut kā racionalizēt.

– Tici man, Juri, – viņš rēca un sēca, kārtējo konjaka glāzīti tukšodams. – Nekas labs no tā nesanāks. Negrib cilvēki normāli strādāt, atpūsties, bērnus audzināt – un muļķojas. “Durju majutsa”, kā krievi saka. Amerikāņi ar savu naudu te visādus pamuļķus un neliešus sakūdījuši, un šie tagad te ūdeni duļķo. Mūžīgi jau tas tā nebūs. Tas tak apdraud valsts drošību, komunistisko iekārtu! Reiz padomju varai – (viņš izrunāja kā “padomu”) – tas apniks, un ko tad? Nāks šurpu ar dzelzs dūri kārtību ievest! – Te Pēteronkols stipri uzsita ar dūri pa galda virsmu. – Varbūt asinis līs! Domā, nelīs? Bet es saku, ka līs! Un kurš tad būs vainīgs? Tie mēsli, tie nemiera cēlāji. Uz viņu, uz viņu sirdsapziņas… Tu atceries uz visiem laikiem: mēs bez krieviem tomēr nevaram. Tie divdesmit gadi, tie Ulmaņlaiki tā saucamie – tās ir blēņas, pārpratums! Tāds tas mūsu liktenis – būt kopā ar Krieviju, ar Padomju Savienību…

Es sāku sašutumā iebilst, atgādināju par Latvijas prettiesisko okupāciju un aneksiju pēc Molotova-Ribentropa pakta, par Staļina represijām, par to, kā latvieši kādreiz ir dzīvojuši savā neatkarīgā valstī…

– Jūs taču pats esat dzimis tajos jūsu nīstajos Latvijas laikos, – es iesaucos. – Jūs patiešām neko no tiem laikiem neatceraties?

Pēteronkols sašķieba muti ironiskā smīnā un atmeta ar roku.

– Da tu beidz, – viņš nosēcās. – Tas, ko tagad avīzēs un pa teļļuku klārē par tiem laikiem, tas ir štrunts un pupu mizas. Mēslos un nabadzībā dzīvojām. Jā, bija buržuji un budži, viņi dzīvoja labi. Bet kā dzīvoja? Uz pārējo rēķina dzīvoja. Nabadzīga, nožēlojama valstiņa bijām…

Es vēl lielākā sašutumā piedāvāju atnest no sava dzīvokļa tikko izdoto un tikko nopirkto grāmatu pelēkos vākos, – par Latvijas brīvvalsts ekonomiku līdz 1940. gadam un tās statistiskajiem rādītājiem – un kopīgi to pašķirstīt. Pēteronkols atkal savilka seju izsmejošā grimasē un atkal atmeta ar roku.

– Da kādas tur grāmatas, – viņš ņirdza. – Vot, Austras vecāki laukos dzīvoja; pēdējie nabagi bija! Tēvs par kapeikām piestrādāja pie budža Grabovska! Pie petrolejas lampiņām dirnēja! Elektrības nebija, telefona nebija, nekā nebija; ceļi visapkārt vienos dubļos! Pat Rīgā joprojām – cok, cok! – ar ormaņiem braukāja. Bet Maskavā tobrīd jau metro cēla, milzīgus namus!… Padomju laikā pa īstam sākām dzīvot! Krievi skolas sacēla, bibliotēkas, slimnīcas, stadionus! Un ražošana? Tu paskaties, kādas rūpnīcas, kādas fabrikas, – vai tad pie buržujiem kaut kas tāds bija? Un dzīvojamās mājas ar visām ērtībām? Es pats, – te Pēteronkols kā liels pērtiķis iezvēla sev ar abām dūrēm pa krūtīm, – visu esmu dabūjis no padomju varas! Bezmaksas izglītību, labu darbu! Kooperatīvo dzīvokli māsai sagādāju! Paskaties, cik labi mēs visi tagad dzīvojam…

Es atkal ieminējos par Staļina lēģeriem, par izsūtītajiem, par latviešu trimdinieku sāpju ceļu… Un jau trešo reizi Pēteronkols ņirdzīgi nosēcās un atmeta ar roku.

– Nevienu tāpat vien neizsūtīja, nerepresēja. Katram bija kaut kāda vaina! Izsūtīja budžus, kas zemniekus bija nostrādinājuši, pēdējo asins pilīti sūkuši laukā! Tas pats budzis Grabovskis: Austras papam santīmus maksāja, ar kaut kādu pļuru normālas zupas vietā baroja! Ko, tagad raudāt par to, ka viņu aizsūtīja pie baltajiem lāčiem? Pareizi vien, ka aizsūtīja! Un pēc kara arī šāva tos, kas ar fašistiem bija sadarbojušies. A ko tu domā – kura tad vara citādi darītu? Friči, amerikāņi? Tāpat pie sienas pieliktu… Trimdas letiņi, tu saki? A ko trimdas letiņi? Ja nekādu grēciņu aiz ādas nebūtu, tad nebūtu laidušies pakaļ fašistiem! Normāliem latviešiem nebija, ko baidīties… Zini, man uz tiem emigrantiem – tfu! “Pļunuķ i rasķereķ!” (“nospļauties un izsmērēt!”). Ja viņi tur tajos savos Rietumos ir iedzīvojušies, tad lai tur arī dzīvo, bet šurpu lai nebāžas; mums bez viņiem te ir labi!

Ja godīgi, tad tobrīd man ļoti gribējās iegāzt Pēteronkolam pa trekno mūli, taču atturēja audzināšana un kaut kādas iekšējās morālās bremzes: vecāku cilvēku fiziski iespaidot nedrīkst, turklāt jau kopš bērnības biju uztvēris mūsu kaimiņu gandrīz kā ģimenes locekli, tādu kā tēvoci vai tamlīdzīgi. Dusmas valdīdams, teicu, ka, ja nebūtu bijis padomju okupācijas, tad mēs Latvijā tagad visdrīzāk dzīvotu tādā pašā līmenī, kā mūsu latviešu trimdinieki Eiropā vai Amerikā…

Un šajā brīdī ar Pēteronkolu notika zīmīga pārvērtība. Parasti viņš runāja savā sēcoši blējošajā balsī, ik pa brīdim ieķiķinādamies un savas sivēna ačeles mirkšķinādams, – tā, ka nevarēja saprast, vai viņš mēdās un āzē sarunu biedru, vai runā nopietni. Bet tagad balss tembrs pēkšņi kļuva lēzenāks, no acīm it kā nokrita kaut kāds plīvurs, un viņš raudzījās manī ar skaidru, tiešu un, bez šaubām, nopietnu skatienu. Varbūt pie vainas bija konjaks? Es patiešām nezinu…

– Varbūt tev ir taisnība, Juri, – Pēteronkols sacīja. – Varbūt. Laikam jau tur, Rietumos, tas dzīves līmenis ir augstāks nekā pie mums. Personīgās mājas, mašīnas, labas šmotkas (“drēbes, lupatas”)… Jančuks man te nesen vienu ne ta dāņu, ne ta holandiešu katalogu atnesa; es paskatījos: glauni, nav ko teikt. Bet zini ko? Tu esi kādreiz domājis, par kādu cenu tas viss ir? Ka tev visu laiku ir jāgriežas kā vāverei ritenī un jāsitas kā putnam būrī, lai sapelnītu naudu un lai šitādu te līmeni uzturētu? Konkurence, reklāma… Tā ir loterija! Haizivis! Tu zini, kāds tajās “kapvalstīs” ir bezdarba līmenis? Cik tur klaidoņu un ubagu zem tiltiem dzīvo? Nu, vot. A pie mums viss ir skaidrs un stabils. Man nekad nebūs villa ar baseinu un Mersedess. Es nekad nelidošu uz visādām tur tropu salām zem palmām vārtīties. Bet es droši zinu, ka jumts virs galvas, darbs, pensija un maizes kumoss man šeit būs. Un es negribu to zaudēt. Vot, tā! Punkts un āmen!

Pēteronkols brīdi paklusēja, skaļi nopūtās un tikpat nopietni turpināja:

– Tu vēl esi jauns un dulls, Juri. Tu nesaproti: ja Padomju Savienība tagad pēkšņi – nedod Dievs! – pazudīs, tad mums visiem būs pilnīgs vāks. Ja visas robežas būs vaļā, mēs nevarēsim viņiem stāties pretī. Viņiem tur tik nauda, nauda, peļņa, peļņa – bet mēs tā nemākam. Viņi mūs visus ar visām panckām nopirks un tālāk pārdos. Nu labi, man tad ko, es jau vecs vecis, bet tu uz sevi paskaties. Tu vēl esi jauns, bet vienalga – padomju skolās skolojies. Tu nemācēsi. Tu viņiem vergosi vai zem tilta gulēsi; tici man, piemini manus vārdus. Ek, Jurīt, Jurīt… Nav jau te ko priecāties, ko skraidīt… Es neesmu tavs tēvs, bet es tavu vecāku vietā būtu teicis: tu labāk mācies, studē, ar meitenēm uz dančiem staigā, – bet no tā visa zaņķa turies tālāk. Klausies, ko vecāks cilvēks tev saka…

Tā paiet pasaules godība

Kopš tā laika pagāja kādi septiņi gadi. Pieauguša cilvēka uztverē tas nemaz nav tik daudz, taču šajā laikposmā bija notikušas milzīgas pārmaiņas. Latvija bija reāli atguvusi neatkarību; jau divreiz bija notikušas atjaunotās Saeimas vēlēšanas; padomju plānveida ekonomikas vietā bija nācis brīvais tirgus. Rīga pamazām, palēnām sāka izskatīties pēc normālas Rietumu pilsētas, bet Latvija – pēc latviešu nacionālas valsts. Mēs ar brāli beidzot bijām pametuši vecāku “ligzdu”; mums abiem jau bija savas ģimenes, un uz veco Iļģuciemu braucām tikai laiku pa laikam – apciemot “seniorus”. Kaut kā sagadījās, ka Dzirlankus kādus trīs gadus nebiju apraudzījis…

Un tad reiz – labi atceros, ka tas bija 1996. gada septembris – pēc ilga pārtraukuma atkal sēdēju pie lielā galda Dzirlanku viesistabā. Man blakus sēdēja tie paši, vecie – Pēteronkols, Pabalis un Toļiks, bet Austras tante rosījās virtuvē. Novecojuši, krietni nosirmojuši – bet tie paši. Pēteronkols tikko bija aizgājis pensijā, Pabalis vēl operēja, bet Toļiks strādāja kaut kur par naktssargu vai dežurantu.

Es ar ziņkārību aplūkoju viesistabas iekārtu. Viss bija tāds pats, kā manas bērnības laikos, taču teju vai katru priekšmetu rotāja sabrukuma un pamestības zīmogs. Tās pašas somu tapetes – bet saulē izbalojušas un šur tur ar pelējuma traipiem. Tas pats mīksto mēbeļu komplekts “Sabīne” – bet jau stipri izsēdēts, apbružāts un ar dažviet norautām podziņām. Tā pati sekcija “Agnese” – bet jau ar krietni sašvīkātu virsmu. Tie paši nieciņi – figūriņas, vimpelīši – bet pagalam noputējuši un novārtā pamesti. “Sic transit gloria mundi” (“tā paiet pasaules godība”), es nodomāju. Pēteronkola blats vairs nevienam nebija vajadzīgs, un viņa vecais Žigulis pat uz lietoto Fordu un BMW fona izskatījās nožēlojami…

Tāpat kā vecajos labajos laikos, klātesošie dzēra to pašu armēņu konjaku; tagad tas vairs nebija nekāds deficīts, bet bija pavisam brīvi nopērkams veikalos. Televizors – vecais padomju “Rubīns” – bija ieslēgts pusbalsī, un diktore kaut ko stāstīja par latviešu čekistu Alfonu Noviku, kurš pirms dažiem mēnešiem astoņdesmit astoņu gadu vecumā bija nomiris Rīgas centrālcietumā. Noviks bija parakstījis pavēles par Latvijas iedzīvotāju deportācijām un pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas tika notiesāts ar mūža ieslodzījumu par genocīdu un noziegumiem pret cilvēci.

– Cūcība! – Pēteronkols blēja tajā pašā falsetā kā iepriekš, un viņa apoplektiski uzburbusī seja sārtoja tieši tāpat kā manas bērnības gados. – Neļauj cilvēkam mierīgi nomirt; obligāti cietumā jābāž! Noviks, ne Noviks – viņš strādāja pēc sirdsapziņas, pildīja pavēles, lai celtu šeit padomju varu! – (viņš atkal izrunāja kā “padomu”).

Pēkšņi atskārtu, ka saziņas prakse Dzirlanku mājās bija mazliet mainījusies uz labo pusi: pat Toļika klātbūtnē Pēteronkols, Austras tante un Pabalis tagad runāja arī latviski. Protams, būtu naivi domāt, ka Toļiks starplaikā bija apguvis valsts valodu; protams, ka ne! Konkrēti pie viņa visi joprojām vērsās krieviski, taču, runājot ar mani vai ar visiem klātesošajiem kopā, tika lietota latviešu valoda. Varbūt tādēļ, ka es vairs nebiju ne mazs puika, ne zaļš “gurķis” un ar mani bija jārēķinās; turklāt visi nojauta, ka esmu latviski nacionāli noskaņots? Lai nu kā, bet tas bija progress.

– Labi, nu bija tās izsūtīšanas! Tad lai tās nosoda, bet tos vecos cilvēciņus lai liek mierā! – pa puspavērtajām virtuves durvīm sauca Austras tante.

– Kādus vēl “cilvēciņus”? – es iebildu. – Ja viņi ir izdarījuši noziegumus pret cilvēci, viņi ir jāsauc pie atbildības un jāsoda.

– Toreiz bija tādi laiki! – raudulīgā balsī iesaucās Pabalis. – Kā viņi, nabagi, varēja zināt, ka padomju vara sabruks un ka atjaunos iepriekšējo režīmu? Viņi ir upuri, nevis noziedznieki! Apstākļu upuri!

Idiotiskais “toreiz bija tādi laiki” arguments vienmēr bija kritis man uz nerviem, bet šoreiz es savaldījos un neko neteicu. Pagaidām.

Nezinu, cik daudz no mūsu vārdu apmaiņas bija sapratis Toļiks, bet šajā mirklī viņš atsāka savu sūdzību monologu, kas acīmredzot bija sācies jau pirms manas atnākšanas. Salīdzinot ar Atmodas laikiem, Toļiks bija pārslēdzies no mažora toņa uz minoru: tagad viņš vairs nedraudēja un nebļaustījās par brašajiem “kārtības ieviesējiem” no Maskavas, bet gaudās un sūkstījās par sliktajiem, nepateicīgajiem un neizdarīgajiem latviešiem. Toļiku varēja saprast, jo praktiski visas viņa Atmodas laiku bailes un bažas bija piepildījušās. Spējā vēja brāzma bija uznākusi un aizpūtusi projām visus viņa ierastos dzīves orientierus: visu to, pie kā viņš Latvijā bija pieradis un ko bija gadu gaitā sev uzcēlis. Turklāt Toļika stāvoklis bija vēl neapskaužamāks par Pēteronkola un Pabaļa stāvokli. Viņi bija latvieši un, ja viņiem pašiem bija grūti “pārkvalificēties” un atrast savu vietu jaunajā kārtībā, tad viņu bērni un mazbērni to spēja. Tā tomēr bija viņu zeme. Bet Toļiks bija padomju migrants no Ļeningradas apgabala – bez valodas un bez saknēm Latvijā, un viņa dēls bija tāds pats. Šeit piedzimis, bet kulturāli un mentāli svešs.

– Padomju laikos mēs visi dzīvojām draudzīgi, – Toļiks traģiskā balsī vilka. – Latvietis, krievs, gruzīns, ebrejs… Bet tad atnāca latvieši un visus sanaidoja…

Šis Toļika izteiciens mani īpaši uzjautrināja. “Prišļi latiši” (“atnāca latvieši”) – ar šo vārdkopu Toļiks apzīmēja Latvijas neatkarības atjaunošanas procesu. Izklausījās tā, it kā latvieši būtu pēkšņi no kaut kurienes izniruši – kā kaut kāda klejotāju orda no tālām un nezināmām Āzijas stepēm –, nelietīgi sagrābuši Latvijā varu un izmainījuši dzīvi līdz nepazīšanai. Konjaka glāzītes iespaidā jutos možs un enerģijas pilns, un nolēmu šoreiz pastrīdēties pretī.

– Nu, tad laikam visa tā izslavētā padomju “tautu draudzība” bija tīrās blēņas, – es krieviski teicu. – Kā tad tā pēkšņi kaut kur pazuda pēc padomju varas sabrukuma, ko? Draudzību, tāpat kā mīlestību, cilvēki veido paši, bez valstu iejaukšanās. Ja sabiedrībā patiešām valdītu īsta draudzība, tad nekādas politiskā režīma maiņas to nevarētu ietekmēt. Ja cilvēki pēkšņi, kā jūs pats sakāt, masveidā sanīdās, tad jau laikam nekādas reālas draudzības nemaz nebija. Vai ne tā?

Tas, ko tikko pateicu, man pašam šķita elementāra un pašsaprotama patiesība; to varēja apjēgt pat bērns. Tomēr manus sarunu biedrus tā izsita no sliedēm. Tā tas nereti gadās: cilvēks tik bieži atkārto pēdējo muļķību, ka pats tai svēti notic; kad viņam ar ļoti vienkāršiem argumentiem pierāda, ka tā ir muļķība, viņš vairs nezina, ko atbildēt. Tā tas bija arī šoreiz: visi uz brīdi apklusa, bet Pēteronkols ar Toļiku sastinga un neizpratnē atplēta mutes – gandrīz kā slavenajā Gogoļa Revidenta nobeiguma ainā.

Zaudētā paradīze

Pēc dažām sekundēm Toļiks atjēdzās un metās pretuzbrukumā. Viņš mēģināja pierādīt savas nostājas patiesumu ar atsauci uz personīgo stāstu. Toļiks, tāpat kā daudzi citi, bija kļuvis par denacionalizācijas procesa upuri. Viņš dzīvoja daudzdzīvokļu namā Pulkveža Brieža (bijušajā Sverdlova) ielā – pretī Latvenergo un tieši kaimiņos tai padomjlaiku pankūku ēstuvei ar apaļo lodziņu (gan jau vecie rīdzinieki atcerēsies). Pirms kara šis nams piederēja uzņēmējam Sietiņsonam, kurš pats ar ģimeni dzīvoja skaistā četristabu dzīvoklī otrajā stāvā. Padomju okupācijas sākumā pašu Sietiņsonu nepaspēja represēt, jo viņu ķēra sirdstrieka. Māja tika nacionalizēta, un pēc kara beigām tur tika iemitināti dažādi īrnieki. Pret Sietiņsona atraitni padomju vara izturējās ļoti augstsirdīgi: viņai ar mazgadīgo dēlēnu tika atstāta viena no četrām istabām tajā pašā dzīvoklī – tā vismazākā. Vēlāk, dzīvokļu apmaiņas rezultātā, vienā no šā dzīvokļa istabām “iemainījās” uz Latviju nesen atbraukusī Tomiļinu ģimene: jaunais Toļiks, sieva, sievasmāte un dēls – brēcošs zīdainis. Un kopš tā laika tur arī dzīvoja, līdz kamēr “atnāca latvieši” un atnesa šausmīgo denacionalizācijas biedu.

Vecā Sietiņsones kundze jau bija paguvusi aiziet viņsaulē, un viņas dēls Valdis pēkšņi kļuva par visas daudzdzīvokļu mājas īpašnieku. Īrniekus likums neļāva tik vienkārši izlikt, taču īres maksu viņi turpmāk maksāja Valdim. Trijām ģimenēm, kas bija iemitinātas vecajā Sietiņsonu dzīvoklī, paveicās mazāk: Valdis paziņoja, ka dzīvoklis esot vajadzīgs viņam pašam un viņa piederīgajiem un ka īrniekiem tas pēc iespējas ātrāk esot jāatbrīvo. Saskaņā ar likumu, pašvaldībai bija jāierāda viņiem cita dzīvojamā platība. Nebūdams jurists, nemācēšu pateikt, kas tur bija sagājis greizi un kādas problēmas bija atgadījušās, bet Toļiks – tobrīd jau atraitnis – galu galā bija spiests pārvākties pie dēla Pļavniekos. Toļika dēls strādāja kādā no puskriminālajiem Rīgas naktsklubiem par “gorillu” (apsargu) un “višibalu” (ārā sviedēju).

– Padomju laikā visi bijām kā draugi, kā brāļi, – Toļiks sūkstījās. – Vai tad mēs tam Valdim visu šo laiku kaut vienu sliktu vārdu pateicām? Nē! Visi viens otru cienījām, nekāvāmies, neskandalējāmies. Nekādu nacionālo nesaskaņu pat ne uz mirkli nebija. Es Valda mātei, Irmai Teodorovnai, pats savām rokām radiatoru salaboju. Manu Serjožku Valdis maziņu uz rokām nēsāja; tas viņu par “ģaģu Valdisu” (“tēvoci Valdi”) sauca. Kopīgi iedzērām, dambreti spēlējām, vasarā kopīgi “Ļigo-Ļigo” svinējām… Tad atnāca latvieši – un Valdis uzreiz palika kā svešs, kā ienaidnieks. “Vācieties prom no manas mājas” – saka, un acis zvēro kā vilkam. Pēc visiem šiem gadiem, saprotat? Mantinieks sasodītais… Kā suņus grasījās izsviest uz ielas… Lūk, tādi jūsu latvieši!

Pēteronkols ar Pabali ar skumju sejas izteiksmi piekrītoši māja ar galvām, it kā atvainodamies: jā, tādi nu mēs, latvieši, esam.

– Nu, pirmkārt, – es mierīgā, bet ironiskā balsī iebildu, – nacionālo jautājumu jūs šeit veltīgi pinat klāt. Latvijas pilsoņi netiek šķiroti pēc etniskās piederības; ļoti daudzi Latvijas krievi ir dabūjuši atpakaļ savus īpašumus tāpat kā latvieši. Vai tad jūs to nezinājāt? Otrkārt, kad padomju okupanti likumīgos īpašniekus meta ārā, tas bija normāli? Vai par šo īpašnieku jūtām kāds parūpējās?

Visi trīs atkal izvalbīja acis – tāpat kā pirmīt. Ar šķelmīgu un izaicinošu smaidu vērsos pie Pabaļa:

– Pabaļa kungs, jūs taču pats kaut kādu namīpašumu atguvāt. Kādam no tā tāpat nācās ciest, vai ne? Kā tad jums nav neērti jūsu drauga priekšā?

– Tas ir kaut kas cits! – draugu aizstāvēdams, iebaurojās Pēteronkols.

– Jā, es… dabūju… – Pabalis kaunīgi nomurmināja un nolaida acis. – Bet es jau… ārā nevienu neliku…

– Tu, zin’, jau galīgi esi kļuvis par pēdējo nacionālistu! – Pēteronkols nosodošā tonī vērsās pie manis. – Padomju laikā uzaugi un tikai sliktu par tiem laikiem runā. Agrāk tāds nebiji.

– Jā, – es labprāt piekritu. – Cilvēki mainās, paliek vecāki, nobriest. Jā, esmu latviešu nacionālists un ar to lepojos. Vai esmu mainījies? Nezinu, bet padomists un komunists patiešām nekad neesmu bijis. Par padomju laikiem? Ko tad labu par tiem var pateikt?

– Kā tas ir – “ko”? – Pēteronkols izvalbīja acis. – Tu ko – joko? Vai tad tu nezini? Kādas varenas rūpnīcas un fabrikas te cēla! VEF, RAF, REZ,Popovene, Straume, Rīgas Vagonka… Ko tik te neražoja! Visu Savienību apgādāja! Taškentā ar “rafikiem” braukāja! Soču pludmalē “spīdolas” klausījās! Bet tagad?

– Latvija gremela na vesj Sojuz! (“Latvija dārdēja pa visu Savienību!”) – Toļiks iesaucās (acīmredzot mūsu sarunas tematu viņš kaut aptuveni bija sapratis). Atkal šis idiotiskais padomju nostalģiķu trops: “gremela”. Knapi novaldīju smieklus.

– Protams, ka “gremela”, – es atbildēju. – Tikai padomju un “socbloka” valstu plānveida ekonomikas robežās. Uz brīvās pasaules fona gandrīz viss saražotais bija nekonkurētspējīgas, tehnoloģiski novecojušas drazas, kas nevienam Rietumos nebija vajadzīgas. Esat dzirdējuši tādu reklāmu: “Mūsu padomju mikroshēmas ir lielākās mikroshēmas pasaulē”? – Šeit vairs nespēju savaldīties un sāku smieties.

– Nū-ū-ū, tā tak nevar teikt, – Pabalis apvainotā balsī novilka. – Paskatieties, kāda padomju laikā ir kļuvusi Rīga; kādus dzīvojamos namus te sacēla! Piedāvājat to visu tagad jaukt nost?

– Tieši tā, – es ar entuziasmu piekritu. – Laika gaitā, ilgtermiņā, visi šie sociālistiskās arhitektūras mēsli būs jānovāc un jāaizvieto ar kaut ko civilizētai valstij piedienīgu. Riebjas skatīties uz tām “hruščovkām”, uz tām kroplajām dzelzsbetona kārbām… Padomju okupanti mūsu Latvijas seju ir nenormāli izķēzījuši, un paies ilgi gadi, pirms mēs pilnībā savedīsim to kārtībā. Bet neuztraucieties, savedīsim. Kā tad citādi?

Un atkal visi klusējot izvalbīja acis. Pabalis noņurdēja kaut ko nesaprotamu, uzmeta man nelabu skatienu un pagriezās pret televizora ekrānu. Pēteronkols skaļi nosēcās, uzsvempās kājās un nedrošā solī piestreipuļoja pie sekcijas.

– Tu, Jurīt, laikam domā, ka esi pats gudrākais? – viņš teica, atvēra sekcijas skapīša durtiņas un kaut ko paņēma no tā dzīlēm. – Tu esi jauns, esi baigi nacionāls – labi! Tagad ir pienācis jūsu laiks. Dzīvojiet, stūrējiet, komandējiet! Bet mēs, vecie sakārņi, arī neesam ar lūkiem šūti, he-he. Re! – Viņš ar šķelmīgu smaidu parādīja man mazu sarkanu grāmatiņu. – Mana partbiļete. Joprojām glabāju! Toreiz, kad visi kā dulli skrēja stāties ārā no partijas un mest biļetes uz galda, es nekur neaizgāju un savējo noglabāju. Jo – kas zina? Viss var noderēt. Viss vēl var mainīties par simt astoņdesmit grādiem. A es tad viņiem: hopā! – redz, manējā ir pie manis. Paliku, tā sakot, uzticīgs. – Pēteronkols, kā parasti, piemiedza acis un ieķiķinājās. – Tad, ja kas, nāc pie manis, Jurīt. Pa vecai draudzībai protekciju tev nodrošināšu, he-he.

Kukuržņi

Tās pašas dienas vakarā mēs ar Norču (to pašu, ar kuru bērnībā bijām paslepus braukuši uz Vecāķiem) sēdējām Dzegužkalna virsotnē un sarunājamies par šo un to. Bija apburošs agra rudens vakara mijkrēslis, mūsu sejas glāstīja liegs vējiņš, bet kalna pakājē spīdēja spoži apgaismotie Norčas mājas logi. Viņš joprojām tur dzīvoja, un, lai tiktu mājās, viņam bija vienkārši dažās sekundēs jānoskrien lejup pa zālaino nogāzi. Mans skolas laiku draugs – Normunds vai pat Normunda kungs, jauns cienījams jurists, bet mūsu starpā joprojām Norča – centās veidot mūsu sarunu sokratiskā dialoga formā. Norča bija patiešām nelabojams: vēl skolā viņš bija kā apmāts ar antīko pasauli, viņa galva bija pastāvīgi aizņemta ar visādiem grieķiem un romiešiem, un arī pēc skolas pabeigšanas šī aizraušanās nekur nebija pazudusi. Brīnījos, kādēļ viņš galu galā bija aizgājis studēt uz “juristiem”, nevis uz “filozofiem”. Lai nu kā, bet tovakar Norča bija nolēmis sekot Sokrata pēdās un bez žēlastības pakļaut mani majeutikas un elenktiskās metodes spēkam.

Dialoga temats nebija no vieglajiem: kā lai adekvāti nosauc un definē to latvieša tipu, pie kura piederēja Pēteronkols ar Pabali? Bijām aktīvi norunājuši jau kādu stundu, un es jau jutos mazliet noguris.

– Tātad, – Norča turpināja mani tincināt, – par “pārkrievotiem latviešiem” viņus nevar nosaukt?

– Nē, – es pārliecināti atbildēju. – Noteikti nevar. Es taču tev jau teicu: runa nav par kultūras vai valodas kodu. “Pārkrievots” nozīmētu – tāds, kurš ir vismaz lielā mērā pārgājis uz krievu valodu, paražām. Bet tā nav. Latvietis var būt objektīvi pārkrievots un vienlaikus būt īsts, krietns Latvijas patriots. Tādu varbūt ir maz, bet tādi noteikti ir. Piemēram, latvietis ir dzimis izsūtījumā Sibīrijā, agri nonācis bērnu namā, tur dzirdējis tikai krievu valodu, bet latviešu valodu gandrīz aizmirsis. Taču sirdī kopš agrās bērnības neapdzisdama degusi apziņas liesmiņa: esmu latvietis. Vai šāds latvietis ir pārkrievots? Jā, bet ne savas vainas dēļ. Vai viņš ir tāds, kā Pēteronkols? Noteikti ne.

– Labi, ko tad tu piedāvā? – mans draugs jautāja. – Krieviskuma komponentei šajā terminā un definīcijā noteikti jābūt.

– Tad jāsaka “iekrievots”, – es piedāvāju. – Šo terminu, šķiet, ir lietojis Uldis Ģērmanis. Priedēkļa izvēle šeit ir perfekta. Nevis “pār-”, kas nozīmētu visaptverošu pārņemšanu, bet “ie-” – tātad “ie-darbība” notiek it kā no sāniem, no malas, bet ne pilnīgi pārņemot un pārveidojot. Kā, piemēram, “ie-eļļot ratus”, “ādas ie-degums”, “ie-šļircināt zāles”. Atšķirībā no pārkrievota latvieša, iekrievots latvietis varbūt pat ļoti slikti runā krieviski. Tas pats Pēteronkols krievu valodā visu laiku pieļauj rupjas kļūdas, bet neiekrievots latvietis var krieviski runāt kā Puškins vai Dostojevskis. Runa ir tikai par domāšanas veidu un par vērtību sistēmu. Visi šie “ņe podmažeš – ņe pojeģeš” un tamlīdzīgi. Nu, un, protams, kultūras simpātiju vektors. Iekrievots latvietis, piemēram, drīzāk patērēs moderno krievu sēnalu pseidokultūru, nevis skatīsies uz Rietumiem…

– Labi, – Norča piekrita. – Bet paliek vēl viens jautājums. Vai ar šādu terminu mēs netaisnīgi neaizskaram tos krievus, kuriem šāda mentalitāte ir sveša? Es pazīstu dažus etniskos krievus, kuru domāšana ir praktiski tāda pati kā mums un kuri uz tava Pēteronkola iekšējo pasauli skatītos ar riebumu. Kā lai ietver šo krieviskuma ideju, nelietojot sakni no vārda “krievs”?

– Zini ko, Norča, – es beidzot zaudēju pacietību. – Ir jau vēls, un man gribas atpūsties un iedzert kādu tēju vai kafiju. Beidzam šo sokratisko vingrinājumu. Ja gribi galīgu atbildi no manas puses, tad metīsim Sokratu pie malas un ņemsim talkā dzeju – tātad poētiku un sinestētiskās asociācijas. Sauksim viņus vienkārši par “kukuržņiem”. Es pats viņus tā iekšēji saucu kopš jaunekļa gadiem.

– “Kukuržņi”? – Norča izbrīnīts atkārtoja. – Kādēļ tieši šāds vārds?

– Ļoti vienkārši, – es paskaidroju. – Pirmkārt, semantiskais jeb jēgas aspekts: kukurznis ir neliela sacietējusi zemes pika. Un arī latviešu – “kukuržņu” apziņa ir šaura, aprobežota, cietpaurīga. Lauku arot, kukuržņi bremzē arkla lemesi – un tāpat arī šie “kukuržņi” bremzē Latvijas sabiedrības attīstību un civilizācijas procesu. Otrkārt, fonētiski psiholoģiskais aspekts. Divreiz atkārtots nebalsīgais eksplozīvais slēdzenis “k” rada spļāviena vai simboliskas pļaukas iespaidu; tātad būt “kukurznim” ir kaut kas slikts un nosodāms. Treškārt, asociatīvais aspekts: divas pirmās zilbes vārdā “kukurznis” atgādina vārdu “kokošņiks”. Kas ir “kokošņiks”? Tradicionāla, folkloriska krievu sieviešu galvassega, kas ir viens no tādiem… nu, gandrīz karikatūriskiem krieviskuma simboliem, tāpat kā balalaika. Tātad mēs iekļaujam mājienu uz krievisko, tieši to nenosaucot. Saproti?

– Hmmm… jā… – Norča domīgi novilka. – “Kukuržņi”, “kukuržņi”… Jā, tev ir taisnība: manī šis vārds rosina tās pašas asociācijas. Tikai zini… no otras puses, ja tā padomā, pārāk nicināt šos cilvēciņus arī nevajadzētu – it īpaši vecos. Viņi jau ir tik stipri ieauguši tajā visā, ka diez vai spēs mainīties…

– Piekrītu, – es pamāju ar galvu. – Tas būtībā ir laika un paaudžu jautājums. Tie “kukuržņi” jau mūžīgi nedzīvos. Ja ilgāku laiku būsim brīva, latviska un demokrātiska sabiedrība, jaunajās paaudzēs šādu “kukuržņu” vairs nebūs, – jo no kurienes viņi radīsies? Piemēram, tas pats Pēteronkols: savus bērnus viņš ir paguvis apstrādāt savā manierē, bet mazbērni ir uzauguši jau brīvajā Latvijā. Varu saderēt, ka viņa mazbērnu paaudzē kukurznības vairs nebūs, jo šī parādība būs pilnīgi atmirusi!

– Jā, – Norča pašūpoja galvu un uz brīdi apklusa. – Tas būtībā ir laika un paaudžu jautājums. Bet vai tu pašlaik neesi pārāk optimistisks?… Nu, labi! Vai zini ko? Ejam tagad pie manis, padzersim tēju. Un ierausim arī kaut ko stiprāku: par to, lai vēl mūsu dzīves laikā latviešu domāšana tiktu pilnībā atkukuržņota!

Epilogs

Šodien ir šodiena – tātad tagadne. Pēteronkols ar Austras tanti jau dažus gadus kā atdusas Lāčupes kapos. Toļiks vēl esot dzīvs, tikai ļoti vecs; daudz slimojot un esot palicis gandrīz akls. Kā iet Pabalim un vai viņš vēl ir šajā saulē, to es nezinu. Norča dzīvo Londonā, strādā lielā firmā par juristu. Pēteronkola mazdēls – meitas dēls – balotējas Saeimas vēlēšanās. Viņš kandidē kādas prokremliskas sīkpartijas sarakstā, kas uzdodas par “kristīgi konservatīvo vērtību” aizstāvi un prasmīgi izmanto esošās valdības pieļautās kļūdas un neizdarību, lai pievilinātu daudzus naivus un padumjus latviešus. Šorīt palasīju viņa sociālo tīklu ierakstus: viņš bez apstājas sten un gaudo par Pārdaugavas okupekļa nojaukšanu, lamā “nesaprātīgos latviešus”, kurus tikai viņa partija varot izglābt, aicina “nekaitināt lielo krievu lāci”, bet NATO bloka karavīrus dēvē par “okupantiem”.

Vai mūsdienu Krievija ir fašistiska?

Krievijas kara pret Ukrainu eskalācija, sākot ar š. g. 24. februāri, gan ekspertu analīzē, gan ikdienas sarunās atkal ir atgriezusi fašisma jēdzienu. Tradicionāli tā ir Krievija un tās paplašinājums ārvalstīs jeb tās “tautieši”, kas sauc par “fašistiem” visus, kuri nepiekrīt Krievijas vēstures interpretācijai, tās ģeopolitiskajām interesēm un krievvalodīgo privilēģijām postpadomju telpā. Savādajā Vladimira Putina kara pieteikuma runā kā viens no galvenajiem mērķiem tika pasludināta Ukrainas “denacifikācija”. Tas ir mērķis, kura pamatošanai jau gadiem tika gatavota augsne ar dažādu propagandistu un viņu Rietumu pakalpiņu veiktajām “nacistu” medībām Ukrainas Nacionālās gvardes “Azov” bataljona rindās. “Fašisma” un “nacisma” jēdzieni Krievijas propagandā tiek lietoti pamīšus, un būtu lieki meklēt kādu loģiku, kāpēc vieni ir “fašisti”, bet citi “nacisti”.

Protams, kognitīvā disonanse starp Kremļa propagandas retoriku un tās praksi, kurā militāra agresija, imperiālisms un genocīds ir jaunā norma, ir acīmredzama. Tieši tāpēc pašu Krieviju arvien biežāk dēvē par fašistisku valsti; reizēm arī par nacistisku. Arī jaundarinātais “rašisma” jēdziens ir sava veida mēģinājums nosaukt ļaunumu vārdā, lai mobilizētu civilizētās pasaules centienus Krievijas apturēšanai.

Jautājums gan nav tik viennozīmīgs. Jo vairāk tiek lietots kāds jēdziens, jo vairāk tas devalvējas un zaudē savu sākotnējo ietekmes spēku un nozīmi. Daudzu krievvalodīgo pieeja šī jēdziena izmantošanai tam ir labs piemērs. Ja “fašisms” ir lamuvārds, ko izmanto tie, kas Latvijā jūtas “apspiesti”, jo no viņiem tiek pieprasītas valsts valodas zināšanas un Krievijas kara un genocīda nesvinēšana, tad tas kļūst par fona troksni. Un otrādi – saucot Krieviju par fašistisku, būtu svarīgi saprast, vai lietotais jēdziens patiesi raksturo lietas būtību vai arī kalpo tikai kā retorisks paņēmiens.

Vai fašismu iespējams definēt?

Kā raksta viens no atzītākajiem fašisma pētniekiem Rodžers Grifins, vēsturnieki un sociālo zinātņu pētnieki tā arī nav nonākuši pie vienprātības par to, kas ir fašisms, – neskatoties uz to, ka diskusijas par šī jēdziena būtību norit jau gadsimtu.[1]

Kopumā vēstures zinātnē ir iespējams izšķirt divas pieejas. Pirmā – vispārēju fašisma jēdzienu nav iespējams izveidot, tāpēc nav jēgas šo apzīmējumu lietot ārpus Musolīni režīma Itālijā.[2] Saskaņā ar šo pieeju fašisms ir tik iracionāla, iekšēji pretrunīga un daudzšķautnaina ideoloģija, ka nav iespējams definēt tās ideoloģisko kodolu. Tas savukārt dod iespēju dažādiem pētniekiem izmantot vienu vai otru fašisma elementu, lai tālāk fašisma jēdzienu jau pielietotu visai brīvi. Lai izvairītos no jēdziena izpludināšanas, iesaka katru fašismam līdzīgo kustību saukt atsevišķā vārdā: Itālijā – fašisms, Vācijā – nacionālsociālisms, Spānijā – falangisms, un te tad laikam būtu vietā teikt, ka Krievijā – rašisms.

Otrā pieeja ir uzskatīt Musolīni režīmu tikai kā vienu no fašisma kustībām (neskatoties uz jēdziena izcelsmi tieši Itālijā) un meklēt iespējas definēt fašismu vispārīgi, kā vienu no tā formām uzskatot arī vācu nacionālsociālismu. Izmantojot šo pieeju, būtu pamatoti pētīt mūsdienu Krievijas režīma atbilstību fašisma definīcijai.

Fašisms – jēdziena vēsture

Fašisma jēdziena vēsturisks apskats jāsāk, protams, ar Itāliju, kurā šis jēdziens radies. Ar saknēm sociālismā, sindikālismā un vienlaikus arī nacionālismā, Musolīni vadītā kustība apvienoja ļoti pretrunīgas ideoloģiskās strāvas, kuras kopā saturēja harizmātiska vadoņa loma un jauna mitoloģija par Romas impērijas atjaunošanu. No senās Romas arī tika aizgūts “fasces” simbols jeb žagaru saišķis. Tas apzīmēja spēku caur vienotību. Musolīni fašisma[3] kustība savu ideoloģiski pretrunīgo būtību izmantoja kā priekšrocību, lai politiski brīvi manevrētu, te uzsverot vienus, te atkal citus aspektus. Piemēram, sākotnējā fašisma programma bija ļoti sociālistiska. Tās solījumi ietvēra balsstiesības sievietēm, 8 stundu darba dienas noteikšanu, strādnieku kontroli pār rūpnīcām un pat baznīcas īpašumu konfiskāciju.[4] Vēlāk itāļu fašisti sāka cīņu pret sociālistiem un kļuva par monarhijas un Vatikāna sabiedrotajiem. Vienlaikus šajā politiski pretrunīgajā manevrēšanā bija redzami centieni veidot jauna veida kārtību, kas nebūtu ne konservatīva, ne komunistiska, bet gan sava veida trešais ceļš.

Tieši tāpēc dalījums “kreisajos” un “labējos” fašisma definēšanā nepalīdz. To pierāda padomju historiogrāfija, kas fašismu definēja kā īpaši agresīvu kapitālisma formu – tā pirmsnāves agoniju izpausmi.[5] Protams, vēsturiskā patiesība ir krietni vien atšķirīgāka. Gan Musolīni, gan Hitlera režīmos joprojām bija spēcīgas sociālisma tendences un tieksme pakļaut kapitālu totalitārai valsts varai, nevis ļaut diktēt valsts politiku biznesmeņiem vai vecajai aristokrātijai. Vācijas gadījumā galvenais opozīcijas avots nacionālsociālismam bija nevis sociālisti, bet tieši prūšu aristokrātija, kurai nebija pieņemams šīs kustības masu raksturs un no komunistiem aizgūtās politiskā terora metodes. Savukārt Musolīni pēc atbrīvošanās no Itālijas karaļa varas un nonākšanas vācu marionetes lomā Itālijas ziemeļos izveidoja Itālijas Sociālo Republiku, kurā atgriezās pie savām sociālista saknēm.

Pētnieks Džeims Gregors fašismu skaidro ar strukturālisma teorijas palīdzību un fašismu kopā ar ļeņinismu uzskata par marksisma variācijām. Viņš uzsver, ka abas šīs ideoloģijas radās saimnieciski atpalikušās valstīs, kuru ekonomisko lēcienu vadīja viena partija un harizmātisks līderis ar “valsts kapitālisma’’ palīdzību. Musolīni deva savu atbildi marksisma jautājumam par to, kā organizēt valsti, bet atšķirībā no Ļeņina neizlikās, ka viņa marksisms ir autentiskais 19. gadsimta marksisms.[6] Fašisma teorētiķi atzīst, ka nacionālais sentiments bija spēcīgāks par jebkādu materiālu interešu ietekmi, kas saistīta ar šķirisko piederību.[7] Pēc Gregora teorijas, Musolīni, sākotnēji būdams sociālists, padarīja nacionālismu par savas revolucionārās ideoloģijas komponenti, kas palīdzēja viņam tikt pie varas. Cita būtiska ideoloģijas sastāvdaļa bija sindikālisms, kas bija īpaši nepieciešams saimnieciski atpalikušās Itālijas industrializācijai.[8] Ja ejam tālāk, varam izvērst domu par Staļina režīmu, kurš atgriezās pie krievu imperiālisma tradīcijām, arī kā par sava veida fašismu. Tiesa gan, nevajadzētu aizmirst, ka Staļins savos uzskatos vienmēr palika galvenokārt marksists un “sociālisma vienā valstī’’ būvēšana bija taktiska, nevis ideoloģiska atkāpšanās, tāpat kā apelēšana pie krievu šovinisma. Šai ideoloģiju saplūšanai gan bija negaidītas sekas. Diez vai Staļins būtu varējis iztēloties, kā viņa vadītās PSRS cīņa pret Vāciju vēlāk izvērtīsies teju reliģiskā krievu šovinisma kultā, bet šobrīd tam arī nav nozīmes – ļaunumam ir sava inerce.

Pēc Otrā pasaules kara un fašisma režīmu militārās sagrāves fašisma jēdziens uzsāka savu savādo pēcnāves dzīvi. Ideja par fašismu kā kapitālisma lejupslīdes pēdējo izpausmi lieliski noderēja PSRS ideoloģiskajā cīņā pret kapitālistisko ASV. Turpinājās starpkaru periodā aizsāktā komunistu prakse ar šo jēdzienu apzīmēt ikvienu ienaidnieku. Ja starpkaru periodā komunisti sociāldemokrātus sauca par “sociālajiem fašistiem”, tad pēc Otrā pasaules kara pat komunistiskā Ķīna un Padomju Savienība viena otru sāka dēvēt par “fašistiskām valstīm’’.[9] Arī Rietumi nebija bez grēka. Vēsturnieks Pols Gotfrīds apraksta fašisma jēdziena vēsturi un norāda uz tā būtības izšķīšanu, pievēršot uzmanību arī Rietumu jaunajiem kreisajiem, kas par fašistisku būtībā sauc tradicionālo Rietumu sabiedrību – kapitālismu, kristietības nozīmi, dabīgajās tiesībās balstīto ģimeni un tās aizstāvību.[10]

Īsāk sakot, “fašisms’’ ir kļuvis par apzīmējumu, ar ko dažādu pamatā kreisu ideoloģiju un pārliecību aktīvisti sauc savus pretiniekus, pašiem bieži esot ļoti pretējos uzskatos par to, kurš tad ir pretinieks un kāpēc viņš ir “fašists”. Mērķis šajos gadījumos arī nav nonākt līdz kādai patiesībai, bet tieši otrādi – izslēgt oponentu no diskusijas kā “absolūtā ļaunuma” pārstāvi. Te, protams, ir zināmas priekšrocības, ja ir darīšana ar absolūto ļaunumu: ja Krievijas nodēvēšana vienā vai otrā vārdā to vēl vairāk sankcionētu un tas nodrošinātu Ukrainai par kaut vienu HIMARS sistēmu vairāk, tad pie tā arī varētu apstāties. Tomēr jautājums nav tik vienkāršs. Par to noslēgumā, taču šobrīd atgriezīsimies pie fašisma jēdziena definēšanas.

Fašisma elementi

Lai arī Gregora izpratne par fašismu kā saimnieciski atpalikušu valstu modernizējošu kustību var izskaidrot Musolīni fašisma kustības būtību, tā tomēr neder, skaidrojot fašismu kā vispārēju fenomenu. Šeit atliek pieminēt tikai Vāciju, ko 1930. gados nekādi nevarētu dēvēt par saimnieciski atpalikušu valsti. Citi autori norāda uz Pirmā pasaules kara ietekmi, kas militarizēja Rietumu sabiedrības un deva piemēru tam, kā valsts var iejaukties un izmantot plānošanu noteiktu mērķu sasniegšanai.[11] Valsts varas pieaugums bija proporcionāls tradicionālo institūciju – monarhijas un baznīcas – sabrukumam Pirmā pasaules kara rezultātā. Ierobežoto Vestfālenes sistēmas karu vietā bija nākuši ideoloģiskie totālie kari un totāla valsts vara.

Citi zināmi fašisma pētnieki, kā Ernsts Nolte, fašismu definē kā pretestību modernitātei.[12] Tādi nacionālsociālisma pētnieki kā Ģerģs Lukāčs, Helmuts Plesners, Georgs Mosse, Karls Manheims un Fricis Sterns ir uzsvēruši saikni starp labējām kustībām un protestu pret apgaismību, moderno zinātni, liberālismu, marksismu un ebrejiem.[13] Tikmēr sociologs Džefrijs Herfs pauž uzskatu, ka vācu nacionālsociālisms savienoja antimodernismu ar moderno tehnoloģiju slavināšanu. Šo parādību viņš dēvē par reakcionāro modernismu.[14] Kopumā mūsdienās šāds uzskats par fašismu kā sintēzi starp antimodernismu un modernismu gūst arvien lielāku atzinību.[15]

Kā redzam, fašisma definēšanā ir ļoti pretrunīgi virzieni, neatkarīgi no tā, vai jēdziena būtību apskata no sociāli ekonomiskajiem, vai kultūras aspektiem. Tāpēc liela daļa pētnieku, kas atzīst vispārējā fašisma jēdziena pamatotību, izvairās no konkrētas fašisma definīcijas. Tā vietā tiek izmantota aprakstošā pieeja jeb t. s. “kontrolsaraksta pieeja’’. Ar šo pieeju fašisma “definēšana’’ notiek, konstatējot dažādo fašistisko kustību kopīgās ideoloģiskās komponentes. Piemēram, profesors Stenlijs Peins ir izveidojis fašisma tipoloģisko aprakstu. Tās iezīmes, kuras atkārtojas dažādos tipoloģiskajos aprakstos, var apkopot divās kategorijās:

A Ideoloģiskās pazīmes:

(1) Vēršanās pret apgaismības racionālismu un egalitārismu; liberālisma, marksisma, sociālisma, kosmopolītisma, parlamentārisma, daļēji arī kapitālisma kā materiālisma izpausmes noraidīšana.[16]

(2) Jauna antimateriālistiska filozofija kā pamats jaunai, modernai, uz nākotni vērstai un sekulārai kultūrai, kas sevī ietver vīrišķības un vardarbības pozitīvu vērtējumu.[17]

(3) Harizmātiskās formas politika: materiālisma noraidīšana paver ceļu jauna tipa politikai, kur lielu lomu spēlē mīti, simboli un kulta elementi.[18]

(4) Vēlme veidot jauna paveida nacionālistisku un totalitāru valsti ar plašām pilnvarām, lai pārvarētu dekadenci.[19]

(5) Jaunas organiskas saimniecības struktūras organizēšana, kas atšķiras no kapitālisma un marksisma un ir t. s. “Trešais ceļš” – nacionālkorporatīva, nacionālsociālistiska vai nacionālsindikālistiska pieeja. Šķiru cīņas atcelšana ar nacionālā izlīguma palīdzību.[20]

(6) Tradicionālā konservatīvisma noraidījums, vēršoties pret vai katrā ziņā neaizstāvot monarhiju, baznīcu un citas tradicionālās pirmskara institūcijas.[21]

(7) Revizionisms starptautiskajās attiecībās: vēlme radīt impēriju vai vismaz pārskatīt attiecības ar citām valstīm.[22]

(8) Naidīgums pret ebrejiem arī tajās kustībās, kas sākotnēji nebija antisemītiskas vai rasistiskas; neatkarīgi no rasisma esamības vai neesamības, izteikta iestāšanās pret kosmopolītiskām tendencēm.[23]

B Politiskās cīņas taktika:

(1) Masu mobilizācijas centieni un politiskā stila militarizācija.[24]

(2) Jaunatnes cildināšana un paaudžu konflikta akcentēšana.[25]

(3) Nosliece uz autoritatīvo, harizmātisko, personisko vadības stilu.[26]

(4) Gan legālo, gan prettiesisko un vardarbīgo metožu izmantošana cīņā par varu.[27]

(5) Heterogēna sociālā bāze.[28]

(6) Solidaritāte un sadarbība ar citu valstu fašistiskajām kustībām.[29]

Fašisma ideoloģiskais kodols

Raugoties uz fašisma elementu aprakstu, redzams, ka, piemēram, itāļu fašismam un vācu nacionālsociālismam ir daudz kopīgu ideoloģisko un politiskās cīņas taktikas pazīmju. Tomēr, veidojot šādu vispārinošu iezīmju sarakstu, tiek mazināta citu būtisku elementu nozīme. Nacionālsociālisma ideoloģiskais pamats bija rasu teorija un antisemītisms, kas sākotnējam itāļu fašismam bija svešas (piemēram, Itālijas Nacionālajā fašistu partijā sākotnēji darbojās daudz ebreju[30]). Tāpat pastāvēja būtiskas atšķirības attieksmē pret valsts varas lomu, tautu kā varas avotu, moderno mākslu un kultūru un citiem jautājumiem.

Izraēlas vēsturnieks Zīvs Sternhells uz šo problēmu atbild ar apgalvojumu, ka fašisma ideoloģija ir universāla kategorija ar saviem variantiem – tāpat kā liberālisms, sociālisms un komunisms. Fašismam gan nav vienota avota kā marksismam, un tā ir sintēzes ideoloģija ar dažādiem elementiem.[31] Savukārt Rodžers Grifins aizstāv viedokli, ka fašismu ir iespējams definēt ne tikai ar kopīgajām ideoloģiskajām komponentēm, bet arī ar kopīgu mītisko kodolu. Šo kodolu Grifins sauc par “palinģenētisku ultranacionālismu’’.[32] “Palinģenēze” (no sengrieķu valodas: ‘atdzimšana’, ‘piedzimšana no jauna’) apzīmē nācijas atdzimšanu no krīzes situācijas ar jaunas kārtības ieviešanu, kuras laikā notiek cīņa pret tiem spēkiem, kurus vaino sabiedrības deģenerācijā.[33] Šajā koncepcijā gan itāļu fašisms, gan vācu nacionālsociālisms, gan dažādās fašistiskās kustības bija vienas parādības – fašisma – dažādas nacionālās izpausmes.

Vienlaikus, pēc Stenlija Peina domām, Grifins, lai arī sniedz noderīgu definīciju, neņem vērā, ka arī dažādas konservatīvās, mērenās un pat radikālās nacionālistu kustības iestājās par palinģenēzi, taču nebija fašistiskas.[34] Dāņu vēsturnieks Adams Holms no savas puses nošķīra fašismu no radikālā konservatīvisma, izceļot šādas fašisma modernās iezīmes: fašisms bija radikālāks savā tieksmē saraut saiknes ar pagātni; fašismā reliģiskais faktors padarīts par maznozīmīgu un tā vietā izvirzīta politikas sakralizācija; fašisma esence ir tieksme pēc totalitāras valsts; fašisms paļāvās uz masu mobilizāciju.[35]

Pēc visa šī garā teorētiskā apskata jājautā: kas tad īsti ir fašisms? Fašisms ir radikāla, populistiska nacionālisma ideoloģijas forma, kas tiecas ieviest jaunu sociālo kārtību, kura nav ne konservatīva, ne arī marksistiska. Tas gan pārformatē konservatīvās vērtības un attieksmes tā, lai tās stiprinātu režīma leģitimitāti, gan arī izmanto marksistu totalitārisma un politiskā terora metodes. Praksē tas nozīmē diktatūru, kuras oponenti savādā kārtā ir gan tradicionālās reliģijas un aristokrātijas spēki, gan arī liberāļi, komunisti un dažāda veida sociālisti.

Krievija – vai fašistiska valsts?

Vai Krievija ir fašistiska valsts – pēc būtības, ne tikai retoriski? Ir ārkārtīgi sarežģīti izvērtēt Krieviju pēc fašisma ideoloģisko pazīmju saraksta. Krievijas mūsdienu ideoloģijas tēvs ir nevis Aleksandrs Dugins, bet gan kādreizējais Krievijas premjerministra vietnieks Vladislavs Surkovs, kurš apzināti radīja postmodernu jēdzienu spēli, lai izvairītos no jautājuma, ko tieši pārstāv mūsdienu Krievija. Krievija varēja būt viss visiem – nacionālistiska un internacionāla, kapitālistiska un kreisa, liberāla un totalitāra. Kopš kara eskalācijas propagandā arvien vairāk tiek uzsvērti Krievijas militāristiskie un impēriskie aspekti, bet kopumā pieeja nav mainījusies: zīmīgā kārtā Krieviju viskaislīgāk atbalsta gan Rietumu galēji kreisie, gan arī labējie margināļi; bet, kas ir vēl būtiskāk, klusi, bet stabili to atbalsta tie, kuru vienīgā vērtība ir nauda.

Tomēr intereses pēc mēģināsim izvērtēt Krievijas režīmu pēc fašisma ideoloģiskajām pazīmēm. Vai mūsdienu Krievijai ir vērsta pret apgaismības egalitārisma un materiālisma idejām? Ja neskaita faktu, ka Krievija vienkārši nekad nav iesakņojusies Rietumu kultūras tradīcijā un Krievijas sabiedrībai ir tendence aizrauties ar dažāda veida ezotēriku, tad kopumā nav materiālistiskākas un ciniskākas sabiedrības par mūsdienu Krieviju. Krievija mēģina radīt nāves un kara kultu, ko virspusēji varētu vērtēt kā nosacītu pretestību mūsdienu sabiedrības normām, taču vai šī propaganda ir Krievijas realitāte? Vai drīzāk tā nav kritušā krievu karavīra vientuļā māte (tēvs alkoholiķis miris jau sen vai nav zināms), kura nevar sagaidīt savu jauno auto LADA kā kompensāciju par dēla nāvi? Krievijas kara kults ir skaļš, bet pašu krievu gatavība iet bojā par kādu augstāku ideju ir apšaubāma. Karā pret Ukrainu Krievija visvairāk paļaujas uz algotņiem, Krievijas etniskajām minoritātēm un noziedzniekiem.

Krievijas propaganda viennozīmīgi ir nostiprinājusi Vladimira Putina personības kultu, taču vai tas nav pats “cara” postenis, kas rada šo harizmu? Būtu grūti nosaukt Vladimiru Putinu par dabiski harizmātisku personību – nozīmīga ir tikai viņa vara. Vispirms bija “nezināmais” cilvēks Putins, bet tad radās viņa “harizma” kā fenomens, kas izriet no ieņemtā amata un polittehnoloģijas panākumiem.

Kā ar mītiem, simboliem un kulta elementiem? Tie viennozīmīgi tiek veidoti un nostiprināti – sākot ar “pobedobesiju”, “Georga lentītēm” un “nemirstīgo gājieniem” un beidzot ar jauniem, visnotaļ dīvainiem simbolu veidošanas mēģinājumiem Ukrainas kara eskalācijas gadījumā (latīņu “Z” burta izmantošana ir kārtējā Krievijas pretruna).

Vai Krievija tiecas uz totalitārismu? Viennozīmīgi. Bet šī vara netiek izmantota ideoloģiski. Šis ir pašapkalpojošs totalitārisms, kurā Putina un viņa kliķes villām ir lielāka nozīme nekā Krievijā neeksistējošai ideoloģiskajai cīņai. Par spīti retorikai par sapuvušajiem Rietumiem, Putina režīms ar visu savu neierobežoto varu nav darījis neko, lai jebkā cīnītos pret pašas Krievijas dekadenci – alkoholisma un HIV epidēmiju, nenormāli augstajiem abortu rādītājiem, tēvu neesamību ģimenēs u. tml. Krievija ir vērsusies pret liberālām nevalstiskajām organizācijām, bet ne ideoloģisku iemeslu dēļ – Kremlim vienkārši nav pieļaujama nekāda pašiniciatīva no apakšas, pat Kremļa imperiālismu atbalstoša. Īsāk sakot – Krievijas totalitārisms ir totalitārisms aiz inerces un bez mērķa, ja neskaita tā pašsaglabāšanos.

Vai Krievija veido jauna veida ekonomisko pārvaldību, kas nebūtu ne kapitālistiska, ne sociālistiska? Visnotaļ nosacīti. Krievijai nav nekādas jaunas ekonomiskās teorijas par valsts organizēšanu, ko tā censtos ieviest vai aizstāvēt. Daudzi jauc ekonomisko korporatīvismu, kurā pastāv “kameru” sistēma ar profesionālo pārstāvniecību, ar korporāciju varu, kurā biznesam ir pārmērīga ietekme uz valsti; tas ir bieži dzirdēts pārmetums ASV. Krievijā nav ne pirmā, ne otrā. Ja Jeļcina laikā varēja runāt par oligarhu un viņu korporāciju varu, tad Putina ekonomiskais režīms ir viņa lojālistu “lēņu” sistēma, kurai varētu atrast vairāk līdzību ar feodālismu, nekā ar kādu moderno ekonomisko teoriju. Turklāt gan kapitālisms, gan sociālisms, gan korporatīvisms paredz zināmus spēles noteikumus, bet Krievijā tādu nav.

Krievija nav tradicionāli konservatīva. Gan pareizticīgo baznīca, gan noteiktas sabiedrības daļas ilgas pēc monarhijas vai tradicionālākas kārtības tiek vienkārši ekspluatētas iekšējām un ārējām auditorijām. Vienlaikus gan Krievijas elite, gan sabiedrība dzīvo ļoti tālu no jebkādiem reliģiskiem vai ētiskiem ideāliem. Piemēram, tikai 7% Krievijas pieaugušo apmeklē baznīcu vismaz reizi mēnesī.[36] Savukārt Putina un Krievijas Pareizticīgo baznīcas ciešā sadarbība drīzāk jāvērtē pēc abu saknēm VDK, nevis pēc “tradicionālām vērtībām”.

Vai Krievija tiecas atjaunot impēriju un pārskatīt starptautisko kārtību? Šeit varam atbildēt ar viennozīmīgu “jā” un tālāk neiedziļināties; Krievijas ģeopolitiskie mērķi un ambīcijas ir atsevišķs temats.

Vai Krievija ir antisemītiska vai rasistiska valsts? Nav. Krievija ir multikulturāla impērija. Taču tai ir genocidālas tieksmes pret tiem etnosiem, kas atsakās iekļauties Krievijā un atmest savu identitāti par labu imperiālajai “politiskās nācijas” idejai, kuru pauž Kremlis. Ukraiņi kā Kijivas Rusas mantinieki un viena no lielākajām slāvu nācijām krievu šovinistu acīs ir paveikuši smagāko no grēkiem, jo uzsver savu kulturālo un politisko atšķirīgumu. Tas, kas mums šķiet pašsaprotami, krievu imperiālistam ir spļāviens viņa citādi tukšajā (agrāk uzskatītā par plašu) dvēselē, kurā nekā cita bez lepnuma par piederību necilvēcīgai impērijai nav.

Kā ar Putina režīma izmantotajām politiskās cīņas metodēm? Šeit meklēt līdzības ar vēsturiskajām fašistu kustībām ir vēl problemātiskāk nekā vērtēt ideoloģiskās pazīmes – tā iemesla dēļ, ka vēsturiski fašisms radās kā pret eliti vērsta masu kustība. Turpretī Putina režīms ir Krievijas elites projekts – Jeļcina mantojums Krievijai, sapludinot FSB un oligarhisko varu, ar Putinu kā šīs sistēmas uzturētāju. Līdz ar to līdzības ir virspusējas un nebūtiskas jeb tādas, kuras var piedēvēt jebkuram citam autoritāram vai totalitāram režīmam. Politiskajām partijām Krievijā ir polittehnoloģisks raksturs – tās tiek organizētas “no augšas”.

Jautājums paliek – vai mūsdienu Krievija ir fašistiska pēc būtības? Jā un nē. Jā – tādā ziņā, ka tā ekspluatē konservatīvismu, nacionālismu un reliģiju, lai uzturētu totalitāru režīmu. Tai ir vairākas no fašisma politiskajām pazīmēm, it īpaši attiecībā uz agresīvu imperiālismu un genocidālu ārpolitiku. Nē – tādā ziņā, ka Krievija nemēģina izveidot nekāda veida jaunu sociālu vai noturīgu starptautisko kārtību. Ja mēs varam būt droši, ka Ķīnas iekšpolitiskie un ārpolitiskie plāni sniedzas vismaz līdz šī gadsimta beigām, tad Krievijā nav redzama ticība tās nākotnei. Tās ideoloģija ir vērsta pagātnē – 1945. gadā. Ne Krievijas šodiena, ne rītdiena nespēj nevienu iedvesmot. Krievijas režīma galvenā sociālā bāze ir nevis radikāli noskaņota jaunatne vai vidējās paaudzes kara veterāni, kā tas bija fašisma režīmos, bet gan pensionāri, kuri grib atgriezties PSRS. Savukārt tās ārpolitiskā stratēģija ir maksimāla haosa sēšana, lai uz vispārēja Rietumu sašķeltības un vājuma fona tā spētu novilkt vēl dažas desmitgades. Pagaidām gan Krievijai izdodas panākt pretējo.

Tādējādi varam secināt, ka Krieviju gan var saukt par fašistisku, gan arī nevar. Tas ir atkarīgs no tā, kādus tās aspektus un kādu iemeslu dēļ gribam uzsvērt. Kā jau teicu – ja tas var dot jebkādus praktiskus ieguvumus civilizētās pasaules cīņā pret Kremļa agresiju Ukrainā, tad uz priekšu! Taču, manuprāt, ilgtermiņā būtu jāuzmanās no Krievijas šī brīža ārējās agresijas sasaistīšanas ar konkrētu ideoloģiju, jo tās imperiālistiskās tieksmes ir šīs valsts iekšējās imperiālās struktūras problēma, bet Krievijas karaspēka sadistiskās un perversās tieksmes ir nevis ideoloģiskas, bet gan dvēseliskas puves izpausme.

Šīs problēmas neatrisinās režīma vai ideoloģiskās retorikas maiņa. Pēc Putina režīma tikpat labi mēs varam saskarties ar “labo krievu” liberālo imperiālismu, kas padara Krievijas kara mašīnu efektīvāku un piesaka karu kaimiņvalstīm ar “humānāku retoriku”. Tikai Krievijas impērijas pilnīga dezintegrācija un tās apspiesto etnosu atbrīvošana novērsīs karam Ukrainā līdzvērtīgus noziegumus nākotnē.

[1] Roger Griffin, Fascism. New York: Oxford University Press, 1995, p. 280.

[2] Gilbert Allerdyce, “What Fascism Is Not: Thoughts on the Deflation of a Concept”, The American Historical Review, Vol. 84, No. 2 (Apr., 1979), pp. 367–388, https://www.jstor.org/stable/1855138

[3]Fašisms kursīvā tiks izmantots, lai apzīmētu tieši Itālijas fašisma variantu

[4] Robert O. Paxton, Europe in the 20th Century. Second edition. San Diego: Harcourt Brace Jovanovich, 1985, pp. 195–199.

[5] James A. Gregor, Marxism, Fascism and Totalitarianism. Chapters in the Intelectual History of Radicalism. Stanford, California: Stanford University Press, 2009, p. 2.

[6]Ibid., pp. 293–296.

[7]Ibid., p. 314.

[8]Ibid., pp. 276–277.

[9]Ibid., p. 9.

[10] Paul Gottfried, Fascism: The Career of a Concept. Northern Illinois University Press, 2016.

[11] Review by Bienso on Mann, Fascists: https://networks.h-net.org/node/35008/reviews/44856/bienso-mann-fascists

[12] Peter Davies, Derek Lynch, The Routledge Companion to Fascism and Far Right. London: Routledge, 2002, p. 50.

[13] Jeffrey Herf, Reactionary Modernism: Technology, Culture, and Politics in Weimar and the Third Reich. Cambridge University Press, 1984, p. 5.

[14]Ibid., p. 1.

[15] R. Griffin, Modernity, modernism, and fascism. A “mazeway resynthesis”: https://muse.jhu.edu/article/232297

[16] Peter Davies, op. cit., p. 103; Stanley Payne, “A New Nationalist Authoritarian State”, Fascism. New York: Oxford University Press, 1995, p. 304; O. Paxton, op. cit., p. 214; Zeev Sternhell, “A New Civilization”, Fascism. New York: Oxford University Press, 1995, p. 306.

[17] Stanley Payne, “A New Nationalist Authoritarian State”, p. 305; Juan B. Linz, “The Latecomer”, Fascism, New York: Oxford University Press, 1995, p. 300; Roger Griffin, Fascism, op. cit., p. 4.

[18] S. Payne, “A New Nationalist Authoritarian State”, op. cit., p. 305; R. Griffin, Fascism, op. cit., 5.

[19] Stanley Payne, “A New Nationalist Authoritarian State”, op. cit., p. 305; Roger Griffin, Fascism, op. cit., p. 6.

[20] George L. Mosse, “A Third Way”, Fascism, New York: Oxford University Press, 1995, p. 303; Stanley Payne, “A New Nationalist Authoritarian State”, op. cit., p. 305; O. Paxton, op. cit., p. 214.

[21] S. Payne, op. cit., p. 305; O. Paxton, op. cit., p. 214; J. B. Linz, op. cit., p. 300; R. Griffin, Fascism, op. cit., p. 4.

[22] S. Payne, op. cit., p. 305.

[23] J. B. Linz, op. cit., p. 300; R. Griffin, op. cit., p. 7.

[24] S. Payne, op. cit., p. 305; O. Paxton, op. cit., p. 214.

[25] S. Payne, op. cit., p. 305.

[26] S. Payne, op. cit., p. 305; R. Griffin, Fascism, op. cit., p. 5.

[27] J. B. Linz, op. cit., p. 300; R. Griffin, Fascism, op. cit., p. 4.

[28] J. B. Linz, op. cit., p. 300; R. Griffin, op. cit., p. 7.

[29] R. Griffin, op. cit., p. 8.

[30] Stanley G. Payne, A History of Fascism, 1914–1945. London: The University of Wiskonsin Press, 1995, pp. 208–209.

[31] Antonio Costa Pinto, “Fascist Ideology Revisited: Zeev Sternhell and His Critics”, European History Quarterly, pp. 466–468., (Vol.) 16., 1986

[32] Roger Griffin, Fascism, op. cit., pp. 2–4.

[33]Ibid., pp. 3–4.

[34] Stanley G. Payne, A History of Fascism, op. cit., p. 5.

[35] Adam Holm, “‘Opposing the Past’: Danish Radical Conservatism and Right-Wing Authoritarianism in the Inter-War Years”, International Fascism 1919–1945, ed. by Gert Sorensen, Robert Mallet. London, Portland, OR: Frank Cass, 2002, p. 12.

[36]https://www.pewresearch.org/religion/2014/02/10/russians-return-to-religion-but-not-to-church.

Mākslinieks Voldemārs Irbe kā Kristus dēļ vientiesīgais

Līdz šim Latvijas kultūras kontekstā Voldemārs Irbe galvenokārt apskatīts kā unikāls 20. gadsimta mākslinieks. Viņa pasteļa tehnikā veidotie impresionisma un reālisma darbi ir atzīti kā nozīmīgas Latvijas kultūrainavas liecības. Nereti piemin viņa nekopto ārieni un sociāli nepieņemamās prakses (piemēram, mazgāšanos tikai reizi gadā, staigāšanu visu gadu ar basām kājām), bet visbiežāk tām nav meklēti nekādi tālāki izskaidrojumi. “Irbīte” (Voldemāra Irbes iesauka) publiskajā telpā ir ticis dēvēts par savādnieku, kura uzvedība (atšķirībā no viņa radītajiem mākslas darbiem) nav jāuztver nopietni. Šī raksta ietvaros vēlos sīkāk apskatīt tieši šo Voldemāra Irbes dzīves aspektu – viņa reliģiskās dzīves un neierastās prakses nozīmi. Manuprāt, Voldemārs Irbe nebija vienkārši savādnieks vai vientiesis. Viņš darbojās noteiktas kristīgās tradīcijas ietvaros, un šo tradīciju dēvē par “Kristus dēļ vientiesīgajiem”.

Īsumā par Kristus dēļ vientiesīgajiem

Kristus dēļ vientiesīgie ir Austrumu baznīcas hagiogrāfijas svēto kategorija, kas sevī vienlaicīgi apvieno milzīgas pretrunas un darbojas ar mērķi izaicināt cilvēku priekšstatus par viņu vietu pasaulē. Kristīgi reliģiskajā sistēmā viņi reizēm spēlē līdzīgu lomu kā galma āksti karaļa absolūtās varas sistēmā. Vēstures gaitā šie svētie vientieši nereti ir tīši pārkāpuši dotās sabiedrības uzvedības normas, lai norādītu uz augstāku patiesību, kas slēpjas aiz ikdienas racionalitātes un pragmatisma. Nereti šie dīvaiņi ir ļāvuši ieskatīties apofātiskajā kristietības tradīcijā (“Dieva būtība ir vārdos neizsakāma”), kas apstiprina, ka svētums bieži vien ir apslēpts.

Kristus dēļ vientiesīgie bija (un varbūt joprojām ir) indivīdi, kurus raksturo izteikti ekscentriska rīcība, vienlaikus iekšēji mēģinot sasniegt reliģisko pilnīgas pakļautības Dievam ideālu. Lai gan daudzi no šiem vientiesīgajiem šodien ir ieguvuši svētā statusu (it īpaši Austrumu Pareizticīgajā baznīcā), tomēr ne visi ir kanonizēti.

Kristus dēļ vientiesīgais nekad neatklāj savus nodomus un misiju citiem. Viņš darbojas slēpti un labprātīgi ļauj sabiedrībai to tiesāt, nicināt, pat sist un pazemot. Kristus dēļ vientiesīgais vienmēr darbojas viens. Viņš nevāc sev sekotājus, necenšas reformēt baznīcu vai izraisīt politisku apvērsumu. Viņš vienmēr ir dotās kristīgās tradīcijas loceklis un redz sevi kā tādu pat tad, ja viņa rīcība liecina par pretējo (vai pat pārkāpj baznīcas noteiktos kanonus). Nereti vērojama spriedze starp Kristus dēļ vientiesīgajiem un baznīcu, tomēr cauri vēstures gaitai abas puses spējušas viena otru godāt un apbrīnot. Par spīti pretrunām, šī tradīcija nav izmirusi un ir izpelnījusies lielu Austrumu baznīcas ticīgo atzinību.

Protams, rodas jautājums – kā un kādēļ šāda tradīcija izveidojās? Te ir svarīgi pievērsties bibliskajiem motīviem. Jau Vecās derības praviešu dzīvēs ir sastopamas epizodes, kurās aprakstītas paradoksālas vai pārsteidzošas darbības. Piemēram, Hozeja pieņēma prostitūtu sev par sievu (Hoz 1:2), Jesaja staigāja apkārt kails (Jes 20:2), Jeremija nēsāja jūgu ap kaklu (Jer 27:2), Zedekija nēsāja metāla ragus (3. Ķēn 22:11) un Ecehiēls gulēja 390 dienas uz sava kreisā sāna un 40 uz labā (Eceh. 4:4-6). Jaunajā Derībā Kristu apraksta kā skandālu, provokāciju un klupšanas akmeni pasaulei. Kristus krusts ir izsmiekla un paradoksa centrālais objekts – Pasaules Ķēniņš, kurš attēlots kā zemākais noziedznieks. Tieši krusta simbols ir tas, kas pastiprina ideju par ķēniņisku svētumu, kura izpausme pasaulē ir neparasta. Tālākā kristīgās reliģijas gājumā tas tikai apstiprināja uzskatu, ka Dievs pie cilvēka nāk pārsteidzošos veidos un ka svētumu ir ļoti viegli nepamanīt vai pārprast. Apustulis Pāvils šo domu attīsta tālāk, paužot, ka Dievs šīs pasaules gudrību ir padarījis par muļķību. Lai gan minētajos bibliskajos piemēros Kristus dēļ vientiesīgā koncepcija nekur skaidri netiek aprakstīta, tās sēklas nenoliedzami ir atrodamas bibliskajā mantojumā.

Kristus dēļ vientiesīgo tradīcija attīstījās un izteiktāk nostiprinājās tieši Austrumu kristietībā, nevis Rietumos. Austrumu kristīgajā pasaules redzējumā veidojās daudz spēcīgāka apziņa, ka pasaule ir pilna ar svētumu, kas gaida iespēju parādīties un atklāties. Rietumu kristīgā tradīcija svētumam sāka piešķirt noteiktu, precīzu formu (daļēji balstoties arī Romas likumu tradīcijā), turpretī Bizantijas tradīcijā svētumu piedēvēja ļoti lielam skaitam cilvēku, kā arī dažādām lokācijām un objektiem. Pētnieks Pīters Brauns uzskata, ka tā rezultātā, atšķirībā no “precīzajiem Rietumiem”, arī nostiprinājās Austrumu kristietības “svētuma paradokss”. Austrumi pieņēma un integrēja domu, ka Dieva svētums nav ievietojams noteiktās formās vai formulās. Šajā tradīcijā arī radās pirmie Kristus dēļ vientiesīgie.[1]

Emesas Simeons jeb Simeons Vientiesīgais (mūsu ēras 6. gs.) bija viens no nozīmīgākajiem Kristus dēļ vientiesīgo arhetipiem. Simeons bija mūks, kurš kļuva par nopietnu izaicinājumu Emesas pilsētai Sīrijā un visai kristīgajai pasaulei. Simeona uzvedība bija patiesi ekstrēma. Viņa misija, piemēram, iesākās ar to, ka viņš pie pilsētas atrada mirušu suni, apsēja virvi ap suņa kāju un sāka skriet apkārt, velkot suni sev aiz muguras. Viņš ienāca pilsētā un nonāca pie kādas skolas. Kad vietējie bērni redzēja Simeonu ar suņa līķi, tie sāka viņu saukt par stulbu, dzinās viņam pakaļ un viņu piekāva. Šāda reakcija, šķiet, bija tieši tas, ko Simeons vēlējās panākt. Nākamajā dienā viņš devās uz tirgu un apgāza maiznieka galdus – arī tie viņu piekāva. Neilgi pēc tam viņš dabūja pupiņu pārdevēja darbu, bet drīz vien viņu no tā atlaida, jo viņš visas pupiņas bija izdalījis par velti. Par šo pārkāpumu Simeonam izplūkāja bārdu. Stāsta, ka Simeons bieži ņēmis akmeņus un metis tos katram, kurš centies šķērsot pilsētas laukumu. Reizēm, kad viņam bija nepieciešams nokārtot dabiskās vajadzības, viņš bez jebkāda kauna to publiski darījis pilsētas laukumā (gluži kā kinisma aizsācējs Diogens). Kad kāds mūks devās pie Simeona pēc padoma, Simeons viņu iepļaukāja tik stipri, ka mūka vaigi bija sarkani vēl trīs dienas. Šīs ir tikai dažas (un ne tās vulgārākās) Simeona dzīves epizodes, bet tās visai skaidri iezīmē šī vientiesīgā Kristus sekotāja uzdevumu un lomu – izaicināt sabiedrības drošos un komfortablos pieņēmumus par to, ko nozīmē sastapties ar svēto. Saskarsme ar šādu cilvēku izraisa trauksmi, apbrīnu vai šausmas, bet tieši tāda bija Kristus dēļ vientiesīgo loma.

Ar katru nākamo gadsimtu Kristus dēļ vientiesīgo tradīcija attīstījās un virzījās arvien vairāk uz Rietumiem – tuvāk Centrāleiropai. Senajā Kijevas Rusas teritorijā un tai pieguļošajās zemēs svēto vientiešu koncepcija ļoti viegli un plaši integrējās gan baznīcā, gan sabiedrībā. Līdzīgi kā grieķu valodā, arī krievu valodā pat bija īpašs vārds, kas apzīmēja šādus cilvēkus – юродивый (iurodivye). Lai gan citviet Kristus dēļ vientiesīgao tradīcija lielā mērā izzuda no kristīgās pasaules viduslaiku beigu periodā, slāvu teritorijas to attīstīja un saglabāja līdz pat mūsdienām.

Vēl šodien ir dzīvs stāsts par Svētīto Nikolaju Vientiesi, kurš pasargāja Pleskavu no Ivana Bargā karadarbības. Nikolajs izrādīja tiešu opozīciju cara autoritātei pat tad, kad tas jau bija ieradies Pleskavā ar visu karaspēku. Nikolajs nostājās viens pats pret vareno caru – gan izmēdot viņu, gan pareģojot Ivana Bargā skumjo likteni. Tā Nikolajs panāca, ka Ivans Bargais atstāj Pleskavu un to neizposta. Laikā starp 14. un 17. gadsimtu Krievijas Pareizticīgajā baznīcā daudzi Kristus dēļ vientiesīgie tika pasludināti par svētajiem.

Neskatoties uz Kristus dēļ vientiesīgo popularitāti tautā, tie bieži sastapās ar cara valdības vai pašas baznīcas pretestību. Pēteris Lielais tos necieta, tādēļ izmantoja baznīcas autoritāti, lai ierobežotu svēto vientiešu praksi un viņu biežo parādīšanos. Apsūdzību varēja celt pat par tik niecīgu pārkāpumu kā staigāšana basām kājām (kas bija bieža Kristus dēļ vientiesīgo prakse). 18. gadsimta vidū apstākļi atkal atļāva šai parādībai attīstīties: Katrīna Lielā ierobežoja plašās svēto vientiešu vajāšanas, un 18. gadsimta beigās sāka parādīties garīgi slimo klīnikas, kas lēnām vedināja uz iejūtīgāku sabiedrības attieksmi pret dažāda veida vientiešiem.[2] Kad boļševiki nāca pie varas, atkal parādījās agresīvi valsts varas mēģinājumi apspiest svēto vientiesību. Bija salīdzinoši viegli tēlot vientiesi cara Nikolaja laikā, bet to darīt padomju varas laikā bija praktiski neiespējami.

Voldemārs Irbe

Voldemārs Irbe bija izcils 20. gadsimta pasteļu glezniecības virtuozs. Šodien Latvijas Nacionālais mākslas muzejs glabā vairāk kā 200 Voldemāra Irbes radīto zīmējumu un gleznu. Pieminot nozīmīgo mākslinieku, uz Brīvības un Šarlotes ielas stūra Rīgā uzstādīts tēlnieka Andra Vārpas veidotais Voldemāra Irbes piemineklis. Līdztekus mākslinieciskajam devumam, pašam Irbem, iespējams, daudz nozīmīgāka bija viņa reliģiski askētiskā un provokatīvā prakse un dzīves veids. Voldemārs Irbe nebija parasts dīvainis – viņš tiecās iemiesot Kristus dēļ vientiesīgā ideālu.

Irbe piedzima 1893. gadā un uzauga trūcīgā ģimenē kā septītais bērns. Irbes tēvs smagi strādāja Rīgā par mālderi, savukārt māte, kura audzināja bērnus, bija kalpone dažādās Beļavas un Zeltiņu pagastu saimnieku mājās. Irbem īpaši nepadevās un neinteresēja skolas mācību viela (viņš pavadīja vienā klasē veselus trīs gadus). Viņš izrādīja padziļinātu interesi tikai par diviem priekšmetiem – mākslu un ticības mācību. Abi šie intereses priekšmeti arī vēlāk viņa dzīvē spēlēja galveno lomu. Pabeidzis skolu, 1911. gadā Irbe iestājās Jūlija Madernieka Zīmēšanas un gleznošanas darbnīcā, kas tolaik bija viena no prestižākajām privātajām mākslas studijām Rīgā. Tur Irbe apguva pamatus savai mākslinieciskajai praksei, kuru attīstīja visas dzīves garumā. Voldemāra Irbes ģimene bija pareizticīga, un baznīcas pieredze ielika viņā ļoti dziļus pamatus. Tā arī kļuva par patvērumu brīžos, kad Irbes dzīve sagriezās kājām gaisā.

Viena no lielākajām Irbes dzīves traģēdijām bija tēva pašnāvība. Tā notika 1915. gadā – šķiet, ģimenes ekonomisko grūtību dēļ. Šis notikums ļoti iespaidoja Irbi, jo tēva nāvē viņš daļēji vainoja arī sevi. Tas bija brīdis, kad Irbe aktīvāk sāka iet baznīcā, līdz divdesmit divu gadu vecumā iestājās Rīgas Sv. Alekseja pareizticīgo klosterī. No tā brīža arī sākās izteiktāks Irbes reliģiskās dzīves gājums.

Pirmā pasaules kara sākumā Rīgas klosteris tika pārcelts uz Krievijas vidieni. Voldemāram Irbem klostera vadība izsniedza dokumentus, kas viņam ļāva brīvi ceļot pa Krievijas teritoriju, apciemojot citus klosterus Sanktpēterburgā un Maskavā. Vēlāk, cenšoties aizceļot līdz Ēģiptei, Irbe nonāca pat Novijafonas pareizticīgo klosterī Abhāzijā (Gruzijā), Melnās jūras piekrastē. Par ceļa izdevumiem viņš norēķinājās, zīmējot matrožu portretus. Irbe pats rakstīja, ka nesaprot, kas ar viņu noticis – varbūt tas esot bijis “Kaukāza gaiss”, bet Irbi pārņēmušas skumjas un viņš no sirds ilgojies pēc mājām – pēc mātes, brāļa un Latvijas.[3] Līdzīgi kā Sīmanis Vientiesīgais, arī Irbe tomēr nebija radīts klostera dzīvei. Klostera tēvs Sīmanis esot Irbem sacījis: “Tu neesi nekāds cilvēks, tu esi putns. Cilvēkam vajaga palikt kā akmenim uz vietas, bet tu gribi tikai skraidīt.” Ne velti Irbe vēlāk bija zināms savas nerimstošās “tecēšanas” dēļ. Tā nu Irbe paņēma pasi un devās atpakaļ uz mājām cauri kara plosītajai Austrumeiropai. 1916. gadā viņš atgriezās Rīgā. Tālāko dzīvi Irbe pavadīja Rīgā, un pilsēta kļuva par viņa radošās un garīgās dzīves centru.

Atgriežoties Rīgā, karš vēl nebija noslēdzies un kara komisija vēlējās Irbi mobilizēt armijai. Taču Irbem jau bija izveidojusies spēcīga garīgā un ētiskā pārliecība par kara ļaunumu un postu. Irbe skaidri pauda, ka nevēlas nevienu nogalināt, tādēļ, lai izvairītos no militārā dienesta, sevi armijas komisijas ārstu priekšā nodēvēja par “idiotu”. Šī ir pirmā epizode, kurā Irbe apzināti iemiesoja “vientieša” lomu augstāka ētiska un garīga mērķa labad. Arī vairākus gadus vēlāk Irbe Rīgas Latviešu biedrības publikas priekšā apgalvoja to pašu, ko bija sacījis ārstiem: “Bībeli es vērtēju visaugstāk, Kristus mācību arī visaugstāk. Es izpildu Kristus mācību “Tev nebūs nokaut”.” Irbes psihiskās veselības jautājums būtu apspriežams padziļinātāk, jo galu galā ārstu komisija Irbi tiešām atzina par slimu, tomēr nevar noliegt, ka arī pēc šīs epizodes viņš nemitīgi svārstījās starp saprāta un neprāta kategorijām. Neilgi pēc iznākšanas no slimnīcas Irbe ieguva mākslas pasniedzēja vietu trijās bēgļu pamatskolās, bet no visām tika atlaists savas netīrās ārienes dēļ. Šīs skolas bija vienīgā un pēdējā oficiālā viņa darba vieta. Pēc tās pamešanas Irbe kļuva par mākslinieku – ubagu.

Rīgas iedzīvotāju vidū Irbe sāka kļūt aizvien pazīstamāks, bet ne vienmēr tas bija saistīts ar viņa māksliniecisko darbību. Piemēram, par viņa pirmo izstādi Karlīnes (tagad Miera) ielā 2 nebija vērojama izteikta sabiedrības interese. Taču citi pamanīja, ka viņš dzīvo stingri noslēgtu un reliģiozu dzīvi. Daži žurnālisti pat apgalvoja, ka Irbes izstādē jūtama “baznīcas atmosfēra”. Šo baznīcas atmosfēru Irbe ienesa visur, kur vien gāja, jo katram sastaptajam cilvēkam viņš centās būt dzīva liecība par laicīgās pasaules niecību. Pēc savas ārienes Irbe atgādināja pravieti vai svēto – viņš bija tērpts noskrandušā mūka mētelī ar kapuci; viņa bārda un mati bija nekopti; viņam nerūpēja ķermeņa higiēna, tāpēc viņš izdvesa nepatīkamu aromātu. Visbeidzot, viņš visu gadu staigāja pa Rīgas ielām ar basām kājām. Vienalga, ziema vai vasara, – divdesmit gadus Irbe bija sastopams ar plikām kājām. Neapauto kāju dēļ bija mainījusies arī Irbes gaita – pa Rīgas ielām viņš tecēja uz kāju pirkstgaliem. Neliela atsauce uz baskāju Irbīti atrodama arī Vizmas Belševicas darbā Bille:

“Sniegs baltām lēkšķēm krita Irbīša garajos, vai līdz pusmugurai, matos un bārdā, bet viņš nelikās manām ne sniegu, ne gājējus, kuri cits smīnēdams, cits ar žēlumu, noskatījās; Irbīša acis redzēja kaut ko tālu, pašam vien zināmu. Nodriskātais mētelis sajozts ar auklu, padusē kāds avīzē ievīstīts ciets papīrs, laikam glezna, un basās, zili melnās kājas pelēkā sniega putrā…”[4]

Šādu savādnieku nevarēja nepamanīt. Viņš sevī iemiesoja pretmetu tā laika Rīgas sabiedrībai. Irbe bija kā skabarga visiem – kā dzīvs atgādinājums, ka pastāv augstāka realitāte un cilvēks šajā pasaulē ir tikai pīslis. Šis atgādinājums daudzus iepriecināja, bet citus kaitināja. Irbi nebija iespējams ignorēt, un gluži kā Sauls ieguva sev jaunu vārdu, kad sāka kalpot Kristum, tā arī Irbe savas vientiesības, nepieradinātības un dīvainās gaitas dēļ izpelnījās rīdzinieku doto mīļvārdiņu – Irbīte.

1924. gadā Irbe sāka aktīvi ņemt dalību Rīgas sabiedriskās domas veidošanā, uzstājoties ar priekšlasījumiem Rīgas latviešu biedrības nama sanāksmēs. Lai gan Irbe pats tās dēvēja par “lekcijām”, nereti tās līdzinājās nelieliem sprediķiem, jo izskatīja garīga, reliģiska un ētiska rakstura jautājumus. Katrā Irbītes runā vai vēlāk izdotajos nelielajos rakstu darbos (izņemot esejas “Par glezniecību” un “Reklāma”) ir pieminēts Dievs vai citētas (dažkārt neprecīzi) dažādas Bībeles rakstu vietas. Irbes izvēlētās tēmas bija plašas – no skaistuma un patiesības līdz mežonīgumam un ļaunumam. Lai par ko Irbe nerunātu, viņš vienmēr atsaucās uz Kristus, apustuļa Pāvila, apustuļa Jāņa, Zālamana vai Vecās derības praviešu sacīto. Piemēram, kādā publiskā uzrunā Rīgas latviešu biedrības namā Irbe pasludināja: “Mēs varam būt cik bagāti mantā vaj zinībās, bet mēs esam nabagi priekš pasaules, ja mums nebūs tā lielā mīlestības mācība, ko atstājis Jēzus.” Irbes runas aicināja dzīvot drosmīgu, tikumīgu un ticības vadītu dzīvi, kā arī nezaudēt cerības grūtībās un nesekot pasaules spiedienam. Līdztekus regulārajiem sprediķiem Irbe turpmākajos sešos gados izdeva 28 rakstu darbus (visi bija nelielas brošūriņas vai pat flajerīši uz vienas lapas), kas līdz šai dienai kalpo kā bagātīgākais Irbes dzīves filozofijas resurss.

Vērts arī pieminēt, ka Irbe pats bija šīs sludinātāja lomas iniciators un sponsors. Viņš pats izplatīja savas mazās brošūras Rīgas ielās, un pats arī maksāja par to drukāšanu. Irbes rocība bija ļoti niecīga, bet viņam piederēja divas mīļas lietas – Kr. Barona izdotie Latvju dainu kopotie raksti un klavieres (klavierspēli viņš apguva pašmācības ceļā, jo vēlējās iemācīties spēlēt Mocartu, Šūbertu un dažādas latviešu dziesmas). Diemžēl, nespēdams samaksāt akciju sabiedrībai “Golts un Jurjāns” par lielo nodrukāto brošūriņu skaitu (vietām minēts pat skaitlis 30 000 eksemplāru), Irbem nācās atvadīties no mīļotajām klavierēm. Tā laika Rīgas sabiedrība neizrādīja lielu interesi par Irbes sacīto, tādēļ pēc vairāku gadu aktīviem pravietošanas centieniem Irbes publiskā sludināšana Rīgas ielās mitējās.

Gadiem ejot, Irbe paguva būt visur. Viņš mēdza sastapt cilvēkus un zīmēt vai visās Rīgas nomalēs – Iļģuciemā, Purvciemā, Zasulaukā, Katlakalnā, Sarkandaugavā, Vecmīlgrāvī, Juglā un pat labi koptajā Mežaparkā; viņš brauca arī uz Jūrmalu un Tukumu. Irbe arvien vairāk sāka kļūt par nozīmīgu Rīgas daļu, un vietējie iedzīvotāji pie viņa pierada. Daži pat sāka apgalvot, ka Irbe kļuvis par Rīgas zināmāko cilvēku. Arī ekonomiskās krīzes grautajos 1930. gados un vēlāk – kara plosītajos 1940. gados Irbe nemainīja savu uzticamo misiju – mēģināt padarīt ikdienišķo, zemo un necilo skaistu un vērtīgu: “Vaj mēs negribētu tagad, tāpat kā mazs bērns, skatīties nevis ar aprēķinu, bet kā viss ir labs?” Irbes kā meistarīga mākslinieka reputācija nostiprinājās, un viņa loma Rīgas atmiņās kļuva paliekoša.

Irbes dzīve izdzisa pavisam pēkšņi 1944. gada 10. oktobrī. Irbe, kurš visu dzīvi bija sludinājis nevardarbību, galu galā pats no tās gāja bojā. Viņš mira uz Brīvības un Matīsa ielas stūra – mirklī, kad kāda kaujas lādiņa šķemba trāpīja viņam galvā. Apzinoties dzīves trauslumu, Irbīte bija sacījis: “Dzīve ir kā vijoļu stīga – var radīt visskaistākās skaņas un var pārraut.”

Citu liecības par svēto vientiesi

Ir saglabājušās vairāku rīdzinieku liecības par Irbīti, kuras vēl precīzāk iezīmē šī savādā vientieša lomu dažādu cilvēku dzīvēs.

Irbes prakse staigāt basām kājām visu gadu bija patiess “brīnums”, it īpaši pēc mūsdienu medicīnas standartiem. Nav noslēpums, ka, atšķirībā no Austrumu zemju klimata apstākļiem, ziemā Rīgā nereti bija -25°C. Šāda askēze neizbēgami radīja ārkārtīgu fizisku diskomfortu Irbes ikdienas dzīvē (arī iekštelpās viņš nekad nevalkāja apavus), un, lai to paveiktu, bija nepieciešama milzīga disciplīna un paškontrole. Irbe pats taisnojās, ka viņš nenēsājot apavus tāpēc, lai “darbus ārpus mājas padarītu ātrāk”, bet būtu naivi to uztvert par īsto pamatojumu šai izvēlei. Ir skaidri nojaušams, ka šāda izvēle panāca tieši pretējo. Šī askētiskā prakse bija tieša sasaiste ar Kristus dēļ vientiesīgo tradīciju, kurā daudzi no svētajiem vientiešiem visu gadu staigāja basām kājām.

Atteikšanās no materiāliem labumiem bija ļoti izteikta tēma gan Irbes sludinātajos sprediķos, gan viņa paša dzīvē. Tā perfekti sasaucās ar Irbes mīļotā Diogena mācību un visu plašo Kristus dēļ vientiesīgo tradīciju. Nerūpējoties par materiālām vajadzībām, Irbe ieguva brīvību, kuru pamanīja un novērtēja arī citi: “Visa Rīga viņam piederēja. Viņš nebija nabags – viņš bija brīvs.”[5]

Irbe mazgājās tikai reizi gadā pirms Lieldienām. Tas padarīja Irbi par cilvēku, ar kuru citiem nebija viegli komunicēt. Vilhelms Purvītis, kurš interesējās par Irbes mākslas darbiem, lika Irbītei stāvēt ārā uz ielas, kamēr pats iekštelpās pētīja atnestos darbus. Nemazgāšanās bija apzināta Irbes izvēle, un tā kalpoja kā izaicinājums gan viņam pašam, gan arī pārējai sabiedrībai, kurā viņš aktīvi ņēma dalību.

Kādu dienu policijas darbinieki savāca Irbi pret viņa gribu, ar varu piespieda ieiet pirtī, nodzina viņam matus un bārdu, kā arī sadedzināja viņa drēbes. Lai gan Irbe šo pāridarījumu ļoti pārdzīvoja, raudāja un divas dienas pavadīja pilnīgi slims, viņš visu panesa ar laipnību un pazemību, uzskatīdams, ka viņa uzdevums esot nepretoties ļaunumam ar varu.

Irbe lielāko savas dzīves daļu nodzīvoja Rīgā, Brīvības ielā 103 – tur viņam ar māti bija neliels dzīvoklis, kurā Irbe bija ierīkojis savu mākslinieka darbnīcu un personālizstādi. Dzīvokļa trīs telpu sienas bija pilnībā noklātas ar Irbes zīmējumiem un gleznojumiem, kas visbiežāk ietvēra ikdienišķas sadzīves ainas – tirgus ļaudis, veļas mazgātuvi, ziedus vāzē, lauku viensētas klusās ainavas, dinamisko krogu apmeklētāju portretus u. c. Darbi ievērojami atšķīrās savos izmēros – mazākie bieži bija tikai sērkociņu kastītes lielumā, kamēr lielākie bija pat metru plati. Izstādē, kā apgalvoja pats autors, kopā esot izstādīti 4739 darbi.[6] Mākslas darbu pārdošana gan ieņēma ļoti dažādus formātus – bija reizes, kad Irbe savus mazākos un necilākos darbiņus dāvāja par velti. Visbiežāk gan viņš par saviem darbiem prasīja “mazu, melnu naudiņu”, bet citkārt Irbes izcilākos darbus cilvēki un pat muzeji iegādājās arī par vairākiem rubļiem. Tomēr pazemība Irbes dzīvē parādījās ne tikai viņa nekoptās ārienes vai noplukušās vides kontekstā, bet arī pašā mākslinieciskajā praksē. Jau minējām Irbes šķietami necilo mākslas darbu stilistiku, tomēr pastāv liecības, kas norāda, ka izvēle zīmēt un gleznot reālisma stilistikā bijusi saistīta ar paša Irbes grēkapziņu. Viņš apgalvoja, ka nejūtoties cienīgs gleznot ar eļļas krāsām un, vēl vairāk, nejūtoties cienīgs gleznot baznīcas svētos.

Gluži kā Sv. Sīmanis Vientiesīgais, arī Irbe devās uz “grēcīgām” vietām, lai tur satiktu un zīmētu pilsētas iedzīvotājus. Tā kā Irbe bija veģetārietis (līdzīgi Austrumu kristīgās baznīcas mūkiem) un nelietoja alkoholu,[7] viņa klātbūtne bāros nereti kļuva par netiešu apmeklētāju provokāciju. Irbe varēja izraisīt konfliktus ar krogu apmeklētājiem pat pret savu gribu. Gleznotājs Artūrs Jūrasteters, piemēram, stāsta:

“Irbītis ienācis kādā Dzirnavu ielas dzertuvē. Viņš, kā parasti, apstaigājis dzīrotājus un piedāvājis savu mantu. Iedzērēji šoreiz bijuši citādi noskaņoti. Tie par bilžu pirkšanu neinteresējušies nemaz, bet ar bravūru piedāvājuši Irbītim dzeramo. Irbītis jau no piedzīvojumiem zinājis, ka šādos gadījumos atteikties nedrīkst, glāzīti paņēmis, bet pacēlis to augstāk, nekā mutei būtu bijis vajadzīgs, – un ielējis pusi tās satura savos pinkainajos matos, bet otru pusi aiz apkakles. Tad noteicis: “Tas ir labs priekš tiem kukaiņiem.””[8]

Irbe pārcieta ne tikai verbālus pārmetumus un izsmieklu, bet arī dažādus vardarbības aktus. Ne visi cilvēki, kuri satika Irbi, izjuta pret viņu labvēlību vai žēlumu. Pats Irbe atstāsta šādu atgadījumu:

“Reiz, skrienot pa Tērbatas ielu, man pretim nāca kāds vecāks vīrs un uzmina man uz kājas, acīmredzot tīši un ar nolūku. Sāpes lielas nejutu; bet man ienāca prātā agrāk mamas dots padoms: “Ja tev kāds uzmin tīši uz kājas, tad min viņam pretim.” Bet, ja es viņam būtu atdarījis, viņš būtu man iesitis, jo uz to viņš bija jau sagatavojies. Tad man ienāca prātā: ja es varu paciest mūsu klimatu un basām kājām skriet pa sniegu un pie tam cilvēki man dara tik daudz laba… Arī Kristus teica: “Tev būs piedot ne tikai septiņas, bet septiņdesmit septiņas reizes.””

Šeit arvien vairāk sāk parādīties smagums, kuru Voldemārs Irbe panesa savā ikdienā. Viena no aizkustinošākajām un sāpīgākajām liecībām ir Mārtiņa Kalandruvas stāstījums par reizēm, kad viņš sastapās ar Irbi:

“[Irbīte] sēdēja grāvmalā pie asfaltēta ceļa un klusā nodabā darīja savu darbu. “Redzi!” mans draugs sacīja. “Skaties! Tas cilvēks ir laimīgs. Viņu nekas nevar satriekt. Viņš uzticīgi kalpo savam Dievam.”

Nebija draugs savu sakāmo pabeidzis, kad no meža izbrauca pajūgs. Labi barots zirgs, četri stipri auto riteņi, vezums pils ar jauniem, saules aprautiem dēļiem un uz tiem cilvēks. Dēļu vezums piegriezās tuvāk tai vietai, kur sēdēja maestro, un cilvēks sāka rīkoties. Viņš sita ar pamatīgu pātagu gleznotājam pa galvu. Šmiuks, šmiuks, šmiuks! Sita ar pratēja, ar labi ievingrināta cilvēka roku. Redzēju, ka Irbītis saķēra galvu, un tad mēs izskrējām uz ceļa. Vīrs – nu es viņu skaidri redzēju – tā ap piecdesmit, drūms, ciets, kā no pelēka akmens izcirsts, – paslējās uz ceļgaliem. “Nāciet, nāciet!” viņš teica un ar roku taustījās pa vezumu. Pamanīju uz dēļiem pāris pagaru dakšu. Ja viņš ņēma vienas no tām, es ar savu kaplīti viņam nevarēju tikt klāt, taču turpat ceļmalā bija paprāvas šķembas. Satvēru vienu, bet tad iejaucās gleznotājs.

– Nē! Nesvied! – viņš sauca brīnum stipru balsi. (Parasti maestro balss nebija visai skanīga.) – Neaiztiec viņu! Tas ir nelaimīgs cilvēks. Liec akmeni nost!

Es paklausīju.

Meistars pienāca man klāt. Tādu es viņu nekad nebiju redzējis. Tas bija pavisam cits Irbe. Apjucis, bēdu pilns, nokaunējies, it kā pats pastrādājis kādu nelietību. Laikam jau kaunējās tā sitēja vietā.

– Tu redzi, – viņš teica, – nekas jau nav. Acis viņš man neizsita. Es jau vēl redzu pasauli… Viņš ir nelaimīgs. Viņu kaut kas briesmīgi grauž.

Maestro novērsās, ātri savāca savas mantiņas un, ne uz vienu pusi neskatīdamies, aizsteidzās pa bezgalgaro gatvi uz Rīgu.”[9]

Šīs ir tikai dažas no dokumentētajām vardarbības epizodēm Irbes dzīvē. Nav grūti iztēloties, cik bieži tās varēja atgadīties, kad nebija neviena liecinieka. Irbi neapcēla tikai skarbi kungi, mākslinieki vai policisti. Gluži kā Sv. Andreju Vientiesīgo, viņu bieži apcēla mazi bērni. Aleksandrs Pelēcis, kurš regulāri apciemoja Irbi, kad tas gleznoja Ķemeros, atstāsta šādu notikumu:

“Mūs bija apsēduši priekšpilsētas puikas. Viņiem likās, ka der pārmācīt savādo veci, kas te apsēdies zem viņu vītoliem, mālē viņu akas un uzbur uz kartona viņu mammas un vecāsmātes. Zeņķi grāba dubļus saujās un meta mums.
– Paej nostan – tie dubļi man domāti! Tev pašam vēlāk metīs tev domātos… – teica mākslinieks un ar uzkritušo dūņu piku uz kartona izkrāsoja vienai nēšu sievai lindrakus.

– Viss noder gleznai – arī nievas, kas tiek mestas…”[10]

Te varbūt parādās viena no lielākajām atšķirībām starp Kristus dēļ vientiesīgajiem un Voldemāru Irbi. Lai gan svētie vientieši bieži redzēja pasauli kā samaitātu un liekulīgu (un ar savu misiju bija gatavi to izsmiet), Irbe tai skatījās pāri un centās atrast skaistumu šīs samaitātības vidū. Irbe nenāca Rīgas sabiedrībā ar mērķi to izsmiet no kādas garīgi augstākas pozīcijas. Tieši otrādi – viņš nāca parādīt, ka skaistums un sastapšanās ar svētumu ir iespējama sīkākajās detaļās. Irbes māksliniecisko daiļradi nav iespējams skatīt atrauti no viņa pasaules redzējuma un no tā, ka Irbes vērtējumā visa radība ir pilna Dieva godības:

“Kādu rītu, iziedams uz ielas, ieraugu Irbīti un dzirdu, ka viņš skaļi domā. Caur tumšām eglēm laužas rīta saules gaišums, Irbītis plātās rokām un runā ar sevi. Ieraudzījis mani, viņš paskaidro: “Vai redzi, kas tur caur mežu laužas laukā? Cik tas ir vareni!” Rāda man ar roku uz saules gaišumu, kas spiežas caur Ķemeru tumšajām eglēm. “Nu labi, Irbīt, uztaisi to skaisto skatu gleznā, tev taču krāsas pie rokas,” skubinu viņu. “Nē! Nē! Es to nevaru. To nevar neviens. Dievs radīja gaismu!” Tā Irbītis bija aizrāvies ar rīta gaismu un nejuta ap sevi vairs apkārtni.”[11]

Ar kājām uz zemes, ar galvu debesīs

Voldemārs Irbe bija paradoksu pilns tēls – vienlaikus gan savādnieks, gan arī senas kristīgas tradīcijas turpinātājs, vienlaikus gan sens, gan jauns un neparasts. Ar savu dzīvi, darbiem un vārdiem viņš savā īpašā veidā mēģināja parādīt, ko nozīmē būt “pasaulē” un vienlaikus nebūt tajā.

Viņš pats būtu gribējis, lai viņa dzīvi skata kā atgādinājumu par kristīgās ticības pašu pamatu – Jēzu Kristu. Galu galā Kristus ir tas, kurš ir visu paradoksu atrisinājums. Viņā apvienojas debesis un zeme, nāve un dzīvība, dotais brīdis un mūžība, mītiskais un vēsturiskais, grēcinieks un svētais, vergs un ķēniņš, cilvēks un Dievs. Varbūt, skatoties uz Voldemāru Irbi, mums ir iespēja saskatīt daļiņu no Kristus un zīmīgo, Latvijas vēsturē neparasto liecību, kuru šis gleznotājs atstājis.

[1] Peter Brown, “Eastern and Western Christendom in Late Antiquity: A Parting of the Ways”, Society and the Holy in Late Antiquity, USA: Berkeley, 1982, pp. 179–188.

[2] Andrew Thomas, The Holy Fools: A Theological Enquiry, University of Nottingham, 2009, p. 345.

[3] Voldemārs Irbe, Iz manas dzīves, Rīga: B. izd., 1928.

[4] Vizma Belševica, Bille, Rīga: Jumava, 1992, 18. lpp.

[5] Maris Vētra, “Rīga toreiz. Atmiņas”, Liesma, 1994, 146.–151. lpp.

[6] “V. Irbes zīmējumu izstāde”, Sikspārnis, 66, 1924, 27. aug., 4. lpp.

[7] Vera Cekule, “Pasteļu glezniecības meistars”, Voldemārs Irbe. Atmiņas. Atziņas. Vērojumi. Nostāsti. Fakti. ed., Guntars Pupa, Rīga: Preses Nams, 1995, 106. lpp.

[8] Kārlis Neilis, Irbītis, 154–161. lpp.

[9] Mārtiņš Kalandruva, “Piecas tikšanās”, Zvaigzne,21, 1978, 22.–23. lpp.

[10] Aleksandrs Pelēcis, Karogs, 9, 1985, 16.–17. lpp.

[11] Jānis Ezergailis, “Mākslinieks baskājis”, Jaunā Gaita, 103, 1975, 44.–45. lpp.

Vox populi

14. Saeimas vēlēšanu norise pārsteidza ar savu mierīgumu, normalitāti un uzsvaru uz pastāvošās lietu kārtības saglabāšanu. Vēlēšanu iznākums bija gandrīz tikpat normāls, ja neskaita dažas patīkami negaidītas pārmaiņas. Notikušo vēlēšanu normalitātes un ikdienišķības iespaidu pastiprina apziņa, ka netālu plosās brutāls karš, kurš, iespējams, izšķirs Eiropas likteni tuvākajā pusgadsimtā. Vēl pavisam nesen dienaskārtību divu gadu garumā noteica pandēmija, un tūlīt ziemā ir gaidāma visaptveroša enerģētikas krīze, liela inflācija un ekonomikas recesija.

Pastāvīga dzīve ārkārtas stāvoklī var notrulināt maņas, jo izņēmums tad jau pats ir kļuvis par ierastu ikdienas sastāvdaļu. To apliecina arī daudzie video no Ukrainas, kur slēpšanās bumbu patversmēs, postījumu sakopšana, nāve, izdzīvošana, prieks par atbrīvošanu un ienaidnieka atvairīšana jau ir kļuvusi par daļu no sadzīves ritma, ar ko paredzami rēķinās tāpat kā ar Saules uzaušanu un rietēšanu noteiktā laikā. Tāpēc ārkārtējības notrulinātās maņas Saeimas vēlēšanās pieredzēto mieru, kārtību un paredzamību uztver kā kaut ko negaidītu, pārsteidzošu, varbūt pat neiederīgu. Laikā, kad cīņa par veselu tautu politisko eksistenci notiek uz visaugstākajām likmēm, Latvijas politikā mūžīgi svarīgie menedžeriālie jautājumi par “stabilitāti” un “IKP vai cilvēkkapitāla celšanu”, kā arī “profesionāļu pārvaldību” šķiet nenopietni. Ukrainā visa tauta tiek mobilizēta, lai sasniegtu augstāko un vienlaikus pamata politisko mērķi – pašnoteikšanos. Tikmēr Latvijā tauta “tiek mobilizēta”, lai aizietu nobalsot par “konkurētspējas paaugstināšanu” kādā nozarē vai vietā.

Ebreju izcelsmes amerikāņu politiskais filozofs Leo Strauss kādā slavenā citātā šīs vēlēšanas, partiju solījumus un iznākumu varētu aprakstīt šādi: “Visas politiskās darbības mērķis ir vai nu saglabāt, vai mainīt. Vēloties saglabāt, mēs vēlamies novērst pārmaiņas uz sliktāku pusi; vēloties mainīt, mēs vēlamies panākt kaut ko labāku. Tādējādi visas politiskās darbības pamatā ir doma par ko labāku vai sliktāku.”[1] Partiju programmas parasti iekļauj abas rīcības – gan esošā stāvokļa saglabāšanu un izvēršanu, gan nelielu pārmaiņu ieviešanu. Tā “Jaunā Vienotība” savā 5000 zīmju programmā sola gan “stiprināt neatkarīgu tiesu varu kā demokrātiskas valsts pamatu”, gan “ieviest faktiskās kopdzīves regulējumu”. Vai, piemēram, “Apvienotais Saraksts” sola gan “ieviest jaukto vēlēšanu sistēmu, veicinot saikni starp iedzīvotājiem, teritorijām un valsts varu”, gan “bioloģiskās daudzveidības saglabāšanu”. “ZZS” savā programmā sola “stiprināt cīņu ar korupciju” – no vienas puses atzīstot, ka šī cīņa jau pastāv kā kaut kas dots, bet no otras puses vēloties jau doto mainīt uz kaut ko labāku – vēl lielāku, vēl stiprāku, vēl labāku cīņu ar korupciju, kas tiek noraidīta kā nevēlams, slikts, līdz ar to maināms stāvoklis. Līdzīgi arī “Progresīvie” no vienas puses sola “ierobežot [izcēlumi mani, KL] naida runu, aizliegt vērsties pret personām seksuālās vai dzimuma identitātes dēļ, iestāties par visu laulību vienlīdzību un transpersonu identitātes cieņpilnu apstiprinājumu”, bet no otras puses vēlas “praksē nostiprināt principu “bērniem jāaug ģimenē””.

Tātad vairums partiju programmu ir vienlaicīgi konservatīvi saglabājošas un pārmainoši progresīvas. Un lai cik ļoti Latvijas partijas tiektos savus uzstādījumus ietērpt apolitiskas ekspertīzes miglājā ar atsevišķu konkrētu rīcībpolitikas piedāvājumu uzskaitījumu un sasniedzamo statistiku plāniem, pat pašu tehnokrātiskāko un neitrālāko jaunuzņēmumu (“stārtapu”) vadības zinātņu žargonu vada izpratne par to, kas ir labs, tātad vēlams un veicināms, un kas ir slikts, tātad apkarojams un maināms uz ko labāku.

Vismaz “uz papīra” suverēns joprojām ir Latvijas tauta. Tās gribu Saeimā pārstāv dažādas programmas rakstošie un solījumus dodošie deputāti, mēģinot nolasīt sava elektorāta vēlmes. Taču, nonākot vēlēšanu iecirknī, lēmums deleģēt pārstāvniecību ir jāizdara pašam pilsonim saskaņā ar viņa redzējumu par to, kas ir labs vai slikts, saglabājams vai maināms. Pilsoņi savus lēmumus nepieņēma abstraktā izolācijā, bet gan reaģējot uz pašreizējiem izaicinājumiem vai uzdotajiem jautājumiem. Līdz ar to šajās vēlēšanās partiju programmās nozīmīgu vietu ieņēma gan solījumi veicināt valsts aizsardzību (konservatīvi saglabājoša politiskā rīcība), gan neskaidri mēģinājumi piedāvāt risinājumus briestošajai enerģētikas krīzei (progresīvi mainoša rīcība). Protams, tie ir salīdzinoši jauni apstākļi, jo kara sākums februārī ļoti ātri ļāva piemirst, ka vēl šī gada sākumā Latvijas politikas kaislības noteica dažādi pandēmijas apkarošanas ierobežojumi, saslimušo un mirušo statistika, veselības sistēmas nianses un iespējamie cilvēktiesību pārkāpumi, tiesības uz darbu un iztikas nodrošināšanu pakārtojot tiesībām nesaslimt ar lipīgu slimību, kas gados vecākiem statistiski varēja draudēt ar lielāku risku dzīvībai.

Pasaule pirms Covid vispār šķiet tāla. 13. Saeimas vēlēšanu lielais sauklis “nost ar OIK!” ir nogrimis aizmirstībā, dažādie banku sistēmas “sakārtošanas” skandāli ir aizslīdējuši otrajā plānā, Ventspils mēra arests un ostu nacionalizācija ir iegrimusi ierastajā birokrātijas rutīnā, savukārt kādreizējās “Jaunās Konservatīvās partijas” solījumi ieviest 3X500 gandrīz nemanāmi ir tikuši izpildīti – šobrīd, iespējams, jau bez jūtamas ietekmes uz pilsoņu rocību.

Apziņas nostūros uzpeld miglainas atmiņas par parakstu vākšanu Saeimas atlaišanai, kā arī savāktie 58 000 paraksti par ģimenes definīcijas nostiprināšanu Satversmē, tā reaģējot uz Satversmes tiesas juridisko aktīvismu, dažādu nevalstisko organizāciju un atsevišķu politiķu centieniem apiet demokrātiskās apspriešanas un izlemšanas kārtību, lai bez tautas kā suverēna piekrišanas izdotu rīkojumu, ka bērna mātes partnere turpmāk varēs ņemt bērna kopšanas atvaļinājumu, ja diviem viena dzimuma cilvēkiem ienāk prātā doma uzdot savu draudzības vai silto jūtu savienību par ģimeni. Šie Latvijā vēl nebijušie, bet Rietumos tik pierastie notikumi “13. Saeimas laikā” aizsvila kaut ko līdzīgu lokāla mēroga kultūrkariem un polarizācijai gan sabiedrības pilsoniski aktīvajā, gan arī nosacītās elites daļā. Tomēr varētu teikt, ka Ukrainas kara un ekonomisko turbulenču dēļ ģimenes definīcijas jautājums vēlēšanās ieņēma otršķirīgu lomu – ne bez oficiālo mediju un pašu Saeimā pārstāvēto politiķu palīdzības vai drīzāk nolaidības. (Taču varētu apgalvot, ka jautājums vismaz daļēji 13. Saeimas ietvaros tika “atrisināts”, atliekot to uz nākamo Saeimu.)

Mēnešos pirms vēlēšanām, īpaši kopš maija, Krievijas agresijas iespaidā sabiedrībā īpaši saasinājās t. s. “nacionālais jautājums”, ko ierasti mīļā miera labad mēģina paslaucīt zem paklāja, lai pēc iespējas ātrāk atgrieztos pie dažādiem iemīļotajiem IKP celšanas, labklājības vairošanas un lielo valsts uzņēmumu pārvaldības pasākumiem. Līdzīgi kā šobrīd Ukrainā, Brexit laika Lielbritānijā un ASV gandrīz katrā prezidenta vēlēšanu ciklā, arī Latvijā brīdī starp 9. maiju un jūniju gandrīz līdz baltkvēlei saasinājās jautājums par to, kas mēs esam kā tauta, kā valsts, kas ir mūsu identitāte, kā mēs saprotam paši sevi un kas ir vai nav piederīgs mums. Tas bija mēģinājums novilkt skaidrāku robežšķirtni starp savējiem un svešajiem. Kad veselas dienas garumā visos valsts medijos tika plaši rādīta un apspriesta Pārdaugavas okupācijas pieminekļa nojaukšanu, šķita, ka tiek pāršķirta kāda vēsturiska lappuse. Medijos pat izskanēja atziņa, ka “šajā dienā padomju laiki Latvijā ir simboliski noslēgušies”. Tas radīja mānīgu iespaidu, ka nacionālais jautājums Latvijā ir atrisināts. Šis šķitums tikai pieņemās spēkā līdz ar vismaz divu vai trīs “krievu partiju” palikšanu zem 5% barjeras. Vienlaikus Saeimā tika ievēlēta skaita ziņā nekaitīga, TikTok paaudzē radikalizētāka “mazākumtautību tiesību aizstāvju” jeb, pareizāk sakot, Latvijā pierasta un nepamatoti pieciesta krievu šovinisma pārstāvju partija. Fakts, ka 150 000 Latvijas “pilsoņu” balsoja par partijām, kas Ukrainas karā izrāda uzspēlētu neitralitāti vai pat nostāšanos Krievijas pusē, vēl ilgi būs karsts kartupelis, ko dažādiem sociologiem pētnieciskajos projektos viļāt ar jaunākā, bieži deformētā teorētiskā instrumentārija palīdzību.

Šie dažādie izaicinājumi, krīzes, saasinājumi, ideoloģiju sadursmes un neatrisinātie tiesiskie jautājumi, kuri stiepjas līdz morāles aksiomām un tautas pašizpratnes dziļumiem 14. Saeimas vēlēšanās noveda pie… ārkārtīgi normāla un neparasti mierīga iznākuma. Nebija nekādu revolucionāru pārmaiņu vai idejisku un ideoloģisku vēstījumu vai secinājumu. Vēlēšanās uzvarēja stabilitātes, profesionālisma, status quo un pārdomātas “krīzes vadības” spēki. Šos spēkus varētu nosaukt par “fanātisko centru”[2] jeb tādu pieeju politikai, kurā atslēgas frāze ir “konstruktīvs dialogs”, visu asumu un kaislību nogludināšana un “zinātnē balstīti lēmumi” ar mērķi veikt nelielas “strukturālas reformas”, kas “modernizētu ekonomiku” un tā “celtu labklājību”. Protams, ar nelielu nacionālpatriotisku estētisko piejaukumu un pašsaprotamu pāreju uz valsts valodu, lai Briseles ierēdniecības vietējā atzara komiteju sapulcēs (piemēram, apspriežot Eiropas zaļā kursa ieviešanu)[3] ienestu kādu lokālu kolorītu un pacilājumu.

Tikmēr Zviedrijā, mēģinot nopietnāk atbildēt uz jautājumu par savējā un svešā nošķīrumu un pārlieku pieciestu svešā izraisītu sabiedrības destabilizāciju,[4] pirmo reizi parādījās iespēja, ka iepriekš ilgstoši marginalizēti nacionālkonservatīvie spēki var ietekmēt politisko dienaskārtību. Savukārt Itālijā izšķirošu uzvaru vēlēšanās guva nacionālkonservatīva sieviete, japāņu multeņu, Tolkīna Gredzenu pavēlnieka un citas fantāzijas literatūras cienītāja Džordžija Meloni. Viņas ārkārtīgi populāro uzrunu[5] par dabiskās ģimenes, dzīvības vērtības, dzimtenes, identitātes un kristietības lomu vietne “Youtube” gan noņēma, gan vēlāk atgrieza,[6] tā apstiprinot Meloni apgalvojumu, ka starptautiskajiem finanšu spekulantiem nekas nav izdevīgāks par tabula rasa patērētāju, tādēļ šodien ir pienācis brīdis vilkt ārā zobenus, lai aizstāvētu patiesību, ka 2+2=4.[7]

Lielbritānijas jauno karali Čārlzu III arī uzskata par mazo ģimenes lauksaimniecību, tradicionālo amata prasmju un skaistas klasiskās arhitektūras aizstāvi. Savulaik Čārlzs sacēla vētru, sacīdams: “Jāatzīst Luftwaffe paveiktais: kad vācieši sagrāva mūsu ēkas, viņi tās neaizvietoja ar kaut ko vairāk aizskarošu par drupām. To izdarījām mēs paši.”[8]

Savukārt nacionālkonservatīvo kustība ASV šobrīd ir pietiekami stipra, organizēta un par sevi pārliecināta, lai gaidāmajās ASV Kongresa un Senāta vēlēšanās rēķinātos ar labiem panākumiem. Tos varētu pārvērst ilgtermiņa politikā, lai nevis vienkārši aizstāvētos pret kreiso uzbrukumiem un sabiedrības atslēgas institūciju sagrābšanu vai dekonstrukciju, bet gan lai pārietu pretuzbrukumā.[9] Vairums šīs kustības pārstāvju ir skaidri sapratuši, ka konservatīvisms un kreisais liberālisms (dažubrīd liberālisms kā tāds) nav savietojami, ka ir jāmeklē kāds postliberāls ceļš un ka labas kopienas iedzīvināšanai ir nepieciešami labi likumi un spēcīgas, lojālas institūcijas. Proti, konservatīvajiem nav tikai jāaizstāvas un jākonservē labais pilsoniskās sabiedrības līmenī, viņiem ir arī aktīvi jāveido, jāmaina politika “no augšas”, jāuzdrošinās valdīt[10] un jāuzdrīkstas izmantot visas politiskās, administratīvās un institucionālās varas sviras, lai sasniegtu mērķi – labas sabiedrības plaukšanu kopīgā labuma vārdā[11]. Galu galā, arī Ukrainas valsts visai pasaulei rāda izlēmīgas, spēcīgas un apņēmīgas nacionālkonservatīvas valsts piemēru, ar ieročiem rokās iestājoties par nācijvalsts pašnoteikšanos, ukraiņu identitāti, piederību un savējo aizsardzību pret milzīgas un pārnacionālas netaisnības spēkiem.

Uz šī fona Latvijas Saeimas vēlēšanās otro reizi pēc kārtas – un šoreiz izšķiroši – uzvar status quo spēki. Pārfrāzējot Leo Strausa vārdus, šo spēku politiskais moto varētu skanēt šādi: “ir daudz maz labi tāpat, bet citādāk būtu tikai sliktāk”. Tie par savu uzdevumu no vienas puses stāda “cīņu ar prokremliskajiem spēkiem” (reizēm to ietērpjot arī frāzē “eiropeiska ģeopolitiskā kursa saglabāšana”), bet no otras puses cīnās ar pretvalstiskiem un bezatbildīgiem populistiem (ar to domājot daudzās mazās partijas, bet it īpaši partijas “Katram un Katrai” un “Latvija Pirmajā Vietā”). Latvija varētu būt viena no retajām vietām pasaulē, kur populisms kā politisks spēks ir pārliecinoši noslaucīts no politiskās skatuves. Visas pasaules radikālie centristi un Angelas Merkeles menedžeriskā talanta pielūdzēji varētu pamācīties, kā divām absolūtās normālības, saimniekotāju un radikālā centrisma partijām – “Vienotībai” un “ZZS” – izdevās īsā laikā atgūties no iekrišanas politiskā nebūtībā. Turklāt 13. Saeimas vēlēšanu kampaņā apvienība “Attīstībai/Par” sevi uzdeva par jaunu un labāku “Vienotību”, savukārt 14. Saeimā “Apvienotā Saraksta” solītie nozaru profesionāļi jeb rūdītie politiķi sevi pārliecinoši pasniedza kā “jaunu” politisko spēku, kas vienlaikus norobežojas no “populistiskiem saukļiem”.

13. Saeimas vēlēšanās uz populisma[12] un ierastās lietu kārtības apstrīdēšanas viļņa iesoļoja KPV.LV un “Jaunā Konservatīvā partija”. Taču ap 13. Saeimas otro gadu, tuvojoties Covid izraisītajam vēsturiskajam pārrāvumam, jau bija noticis kas pārsteidzošs – šķietamie “populisti” bija kļuvuši par rūdītu koalīcijas daļu, valdības stabilitātes aizstāvjiem, kas piesauca “atbildību”, lai nekad nebeidzamos ārkārtējos apstākļos netiktu šūpots valdības kuģis. Savukārt Covid ierobežošanas politika populistus dažubrīd padarīja par visdedzīgākajiem status quo un “elites” lēmumu aizstāvjiem.

Latvijas populisma neveiksmei ir viens iespējamais skaidrojums. Šobrīd Rietumu politikā enerģiskākos status quo apšaubītājus un radikālo pārmaiņu pieprasītājus dēvē par “nacionālpopulistiem”,[13] kuri pret valdošās elites kreisi liberālo centrismu un neredzamo, pārnacionālo, neievēlēto (tātad politiski bezatbildīgo) ekspertu varu stāda nacionālo pašnoteikšanos, identitāti, “zemes sāli” un konservatīvas pārliecības tautas tribūnus. Vadoties pēc valstu un sabiedrību īpatnībām, mainās arī nacionālpopulistu novietojums politiskajā kompasā – ja anglofonajās valstīs populisti iestājas par sociāli konservatīvu, bet ekonomiski kreisāku politiku, tad, piemēram, Itālijā sociālo konservatīvismu kombinē ar ekonomisko labējumu (mazāku valsts iesaisti ekonomikā).[14] Savukārt Latvijā īpatnējā etniskā stāvokļa dēļ viena vēsturiski nacionākonservatīva partija jau ilgstoši ir daļa no pārsvarā nīstās un bieži nepopulārās valdības. Ivars Ījabs savulaik šo Latvijas īpatnību aprakstīja precīzi: “Ņemot vērā, ka nepieciešamība turēt ārpus koalīcijas prokremliskos spēkus ir noteicoša sistēmas iezīme, radikāliem nacionālistiem jābūt iekšpusē, nevis ārpusē. Savukārt, ja tavai partijai gadiem ilgi ir valdības ministri un piedevām vēl Saeimas priekšsēdētāja amats, ir grūti būt antielitistam.”[15] Šāda partija darbojas kā “koalīcijas stabilitātes garants”. Bet populistiski noskaņotie politiķi (kādreiz Zatlera “Reformu partijas” veidolā, nesenāk Artusa Kaimiņa, Alda Gobzema un nu jau Ainara Šlesera politisko organizāciju izpausmēs) mēģina zvejot arī t. s. “krievvalodīgā” elektorāta balsis, apelējot nevis pie latviešu tautas, bet gan pie “Latvijas tautas”, kurā nevajadzētu šķelt un dalīt pēc izcelsmes vai valodas, jo “valdošie” mazo cilvēku tāpat apčakarē, “ietinoties auseklīšos” un skaistās frāzēs par tautu mūžam šķeļošo neviennozīmīgo vēsturi. “Pietiek runāt par tautību, parunāsim par desu cenām veikalā!” – tā pūlī sauc vidusmēra latviešu populists. Un savu “kustību” viņš padara par sociālo tīklu narcisisma un patmīlības kultu, kuram nav ne mazākā sakara ar patiesu kalpošanu “mazajam cilvēkam”, kurš savā praktiskajā, piezemētajā gudrībā nereti redz, ka ir runa par vienkāršu bezgaumīgu vulgaritāti, māžošanos bez īstas praktiskas un politiskas iedarbības. Īsteni populistiska politika attiecībā pret radikālā centrisma blāvi pelēko mietpilsonību izceļas ar autentiskuma un augstu ideālu ētosu, kurš gluži vienkārši nav pārdodams kā kārtējais viena cilvēka realitātes šovs.

Te arī iestājas Latvijas populisma fiasko. Tajā brīdī, kad, iebilstot valdībai, pārnacionālais un nešķeļošais populists mītiņos runā krieviski vai izmanto Kremļa retorikā ierastas Rietumu ģeopolitisko kursu apšaubošas klišejas, viņš zaudē ievērojamu daļu savu potenciālo latviešu vēlētāju vai vismaz liek daļai šaubīties. Vienlaikus viņš nesaņem gana lielu ievērību “krievvalodīgā” elektorāta vidū, kas tomēr ir paradis balsot par partijām, kuras eksplicīti identificējas kā “mazākumtautību aizstāvji” un eksplicīti apšauba Latvijas ģeopolitisko kursu, kā arī nesenāko mītnes zemes vēsturi. Turklāt Latvijas populismu, atšķirībā no Rietumu nacionālpopulistiem, jau vēsturiski raksturo skaidras ideoloģijas un spēcīgas estētikas trūkums. Jo tehniskās racionalitātes un IKP celšanas režīma pilnīgi no pasaules atburtais un atsvešinātais “mazais cilvēks” ilgojas pēc kādas simboliskas identifikācijas. Mūsdienu “tante Bauskā” grib būt daļa no kāda lielāka stāsta – nevis būt kārtējais dusmīgais patērētājs, kuram desu cena veikalā sastāda vienīgo apziņas apvārsni un kopīgā labuma mērauklu.

Jā, ir zināms, ka latviešu populistam daudz kas nepatīk “Kariņa-Levita režīmā”, un bieži šī nepatika būs pamatota un taisnīga. Populista dusmas bieži vien ir pamatotas un taisnīgas, jo mēs dzīvojam arvien haotiskākā pasaulē, kurā demokrātijai atvēlēta arvien mazāka vieta. Piemēram, slovēņu tauta trīs referendumos balsoja pret viendzimuma laulību legalizāciju, taču velti, jo gala vārds tik un tā pieder demokrātiski neievēlētai konstitucionālajai tiesai.[16] Kā lai te nedusmojas? Likumsakarīgi, ka nesenajās Latvijas vēlēšanās pret valdību noskaņoto partiju programmās lielu lomu ieņēma aicinājumi veicināt pilsoņu demokrātisko līdzdalību un iesaisti lēmumu pieņemšanā, kaut vai pazeminot referendumu ierosināšanas slieksni. Taču tā ir tikai funkcija, instruments. Problēmas rodas brīdī, kad populistam, kurš pieprasa radikālas pārmaiņas, vietā jāpiedāvā kaut kas labāks, kaut kas substanciāls, ko vēlāk saglabāt un lolot. Funkcija izriet no un ir pakārtota substancei.

Atceroties Leo Strausa vārdus, jājautā, kas ir tas labais, kas atbilstu Latvijas tautas redzējumam par labu dzīvi, labu valsts pārvaldi un kopīgo labumu? Vai populists ir nihilists? Vai populista darbs izpaužas tikai slikta vai defektīva esošā nīcināšanā, nevis labā celšanā, apliecināšanā un aizsargāšanā? Ar ko populists nīcinātājs tad atšķiras no progresīviem dekonstrukcionistiem, kuriem drīzumā, kā asprātīgi izteicās itāļu filozofs Augusto del Noče, pati esamība šķitīs pārāk apspiedoša un nepamatoti privileģēta attiecībā pret neesamības nomierinošo nenosakāmību?

Džordžijas Meloni nacionālpopulisma panākumu atslēga slēpjas tieši labā apliecināšanā un vēlmē šo labo – ģimeni, tautu, identitāti, ticību, dzimteni – aizstāvēt. Nevis, kā domā daži vietējie “sociāli konservatīvie”, izcelt ģimeni vai ticību, vienlaikus minot kājām tautu, dzimteni un vēsturi. Starp ģimeni, piederību un tautu valda visdziļākais kopsakars. Vēsture ir konkrētas tautas kā veseluma dzīvesstāsts. Ukrainas karš ir skaidri parādījis, ka Latvijas vēsturē nav divu vienlīdz pareizu vēstures un piederības versiju, bet gan ir tikai viena patiesā un otra – melīgā. Ar ko tad šie nenacionālie un nešķeļošie populisti atšķiras no latviešu socioloģijas un sociālās antropoloģijas progresīvajiem adeptiem, kuri Latvijas un latviešu identitātes stāstu tiecas relativizēt un izpludināt, tā katram konservatīvajam svarīgās robežas starp savējo un svešo padarot par kaut ko neskaidru, amorfu un plūstošu? Artusa Kaimiņa un Alda Gobzema populisma ievērojamā izgāšanās un radikālā, tehnokrātiski “saimnieciskā” centra pārliecinošā uzvara “Jaunās Vienotības”, “ZZS” un “Apvienotā Saraksta” figūrās ir meklējama tikai un vienīgi šajā punktā – nespējā nacionālismu kā ģimenes, dzimtas un cilts augstāko politiski organizēto formu apvienot ar “mazā cilvēka” aizstāvību pret elites patvaļu un pieaugošo demokrātiskās leģitimitātes trūkumu.

Neskaitot populisma sabrukumu, vēlēšanu iznākums māca elementāru intelektuālo pazemību. Tviterī un sociālajos tīklos sēdošie latvieši, eksperti un apskatnieki, atkal un atkal saduras ar neērto apziņu, ka mēs īsti nepazīstam, gluži vienkārši nezinām tautu, kuras vārdā šķiet, ka runājam. Vai tiešām ir tik pārsteidzoši, ka latvieši, īpaši Kurzemē, nobalsoja par “zagli Lembergu”? Varbūt tā ir ne tik daudz balss par postpadomju saimniekošanas īpatnībām, bet gan drīzāk pret “Vienotību” (“pret iedomīgo Rīgu”)? Atcerēsimies, ka vairums populistu ar pastāvošo lietu kārtību neapmierinātajam vidusmēra latviešu vēlētājam gluži vienkārši ir neievēlējami. Bet kāpēc vienlīdz pārsteidzoša nav atziņa, ka partija, kas jau bija gandrīz norakstīta pēc iepriekšējām vēlēšanām, šoreiz saņēmusi tik daudz balsu? Vēlēšanu dati ir lielākā un objektīvākā sociālo pētījumu veikšanas raktuve. Vai Latvija ir konservatīva[17] vai tomēr progresīva? Vai Latvijas iedzīvotāji ir prokrieviski vai tomēr eiropeiski un prolatviski? Kāpēc Vidzemē valda “Vienotība”, bet Kurzemē “Zemnieku savienība”? Lūk, tagad – un nevis iepriekš – būtu jāsākas īstajam socioloģiskās izziņas darbam, kurš pienācīgi var sākties tikai epistēmiskā un intelektuālā pazemībā pret pētamo objektu un paša nepilnīgā cilvēka izziņas spējām.

Mēs dzīvojam augstu politisko un morālo likmju laikā. Ieilgušā izņēmuma stāvoklī, kad katra rīcība un izvēle ir no svara. Normālstāvokli un mieru varēs atjaunot, tikai pieņemot pareizās izvēles. Tāpēc šīs vēlēšanas bija sarežģītākas nekā daudzas citas, jo, pretēji parlamentārās demokrātijas ierastajiem mierinājumiem, šoreiz gluži vienkārši nebija iespējams nobalsot par “mazāko ļaunumu”. Jo ļaunums nogalina, izsūc un sagroza esamību – to skaidri var redzēt ik dienu lūkojoties medijos. Ļaunums un netaisnība nav tikai Krievijas uzbrukums Ukrainai – daudz kas pandēmijas laikā pieņemts un kara dēļ nepietiekami izvērtēts pēc būtības bija ļauns, netaisnīgs un zemisks, piemēram, liegums nevakcinētajiem strādāt vai liegums nevakcinētam deputātam pārstāvēt savus vēlētājus. Taču pie vēlēšanu urnām labais ir jāveicina vai jāaizstāv un sliktais jānovērš vai jāpadzen. Balsojot labais bija jāsaglabā, bet sliktais jāmaina uz labāko. Varētu šķist, ka vidusmēra Telos lasītājam pietiktu tikai ieskatīties portāla vadlīnijās, lai zinātu, par kuru partiju balsot un kā vērtēt vēlēšanu iznākumu. Tur piesaukta ticība objektīvai un nemainīgai lietu dabai un morālajai kārtībai, iestāšanās par dabīgo likumu un Rietumu lielajām intelektuālajām tradīcijām – īpaši uzsverot kristietību, kas morālā pienākuma pildīšanai piešķir īpašu padziļinājumu un aicinājuma apziņu. Vadlīnijās arī teikts šādi: “Bez balsta dabīgajā likumā, pareizā saprāta lietojumā un pārdabiskā avotā, kurš valda kā likumdevējs, konservatīvisms ir tukša skaņa un tam vairs nav, ko “konservēt” jeb saglabāt.”

Vai šis teikums šobrīd neskan ne tikai kā pamācība, bet arī kā brīdinājums? Šīs vēlēšanas providenciāli skaidri parādīja, kas notiek ar tādu pašpasludināti konservatīvu partiju, kura mēģina pilsoņiem notirgot oksimoronu vārdā “progresīvais konservatīvisms”, tā izpludinot jebkādu skaidru vārdu nozīmi un piesaisti objektīvai lietu kārtībai. Šādu partiju paši balsotāji aizsūta pa Lētas upi pretim aizmirstībai. Turklāt vēlēšanas uzskatāmi pārmācīja partijas, kuru atbalstītāji ne tikai vajāja “vakcinēties vilcinošos” (šādi pārtulkojot oficiālo PVO terminu, ar ko apzīmē draudus sabiedrības veselībai: “vaccine hesitancy”), ne tikai atņēma viņiem iztikas pelnīšanas iespējas, bet arī vēlēja nāvi. Tautas gudrība, balstīta pieredzē un gadsimtos uzkrātos novērojumos, vēsta: “Dievs nav mazais bērns” un “Dieva dzirnas maļ lēni, bet labi”.

Taču šie notikumi nevar kalpot kā iegansts atvieglotai nopūtai citas nacionāli noskaņotas un sociāli konservatīvas partijas rindās, kuras reitingi absolūtajos skaitļos sarūk līdz ar katrām vēlēšanām. Cītīgi apkarojot “populistus”, šī partija ir izvēlējusies būt par atbildīgu daļu radikālo centristu stabilitātes koalīcijā, kuras kodols allaž tiecies balsot par sociāli liberālām, tātad – aplamām un morāli nepieņemamām lietām, kas neierobežotas indivīda pašnoteikšanās un pašapliecināšanās vārdā apdraud gan Latvijas valstiskumu un kopienas pašnoteikšanos, gan ģimeni kā tautsaimniecības pamata šūniņu. Šobrīd kara iespaidā vairums partiju par savām ir pieņēmušas gandrīz visas nacionālās nostādnes. Šobrīd rīkoties pretlatviski vai pret latviešu valodu, pret latviešu identitātes stiprināšanu nozīmētu rīkoties “kā krieviem”. Protams, ideoloģiski svārstīgos vai oportūnistiskos biedrus jāuzrauga, un pasaules vēsturē ne reizi vien bijis gadījums, kad neliels, apņēmīgs, radikāli konsekvents, principiāls un nepiekāpīgs mazākums ar laiku pārliecina lielu daļu svārstīgā un idejiski nekonsekventā vairākuma.

Taču, kā jau Telos vadlīnijās minēts, šāda latviski runājoša un latviski jūtoša Latvija gaidāmajos milzīgajos izaicinājumos, ekonomiskajās krīzēs un ģeopolitiskajās pārbīdēs būs tukša skaņa, ja nenostāsies uz stingriem, negrozāmiem, objektīvi uzskatāmiem pamatiem. Tie ir pamati, kas netiek veidoti saskaņā ar zviedru galda eklektisko kaprīžu vējiem. Gaidāmajos nemierīgajos laikos būs bieži līdz ar ķēniņu Dāvidu, šo viduslaiku politiskās gudrības prototipu un ideālu, jāizsaucas: “Kad pamati grūst, ko darīs taisnais?” (Ps.11.) Taču taisnība un labais ir visstingrākie pamati. Sagrūs tikai šķietamie jeb viltus pamati un ātrumā no dažādiem gabaliem nesakarīgi salipinātas stutes – kā tas notika ar “progresīvo, iekļaujošo, atvērto, laikmetīgo konservatīvismu”. Pamatu negrozāmība ne tikai paredzēs vienkāršu labā vai vēlamā stāvokļa “konservēšanu” jeb saglabāšanu, bet arvien biežāk, “saimnieciskā” centrisma stagnācijas apstākļos, – “konstruktīvā dialoga” pārtraukšanu, lai nonāktu līdz skaidram lēmumam mainīt slikto status quo uz labākas kārtības iedibināšanu.

Leo Strauss savu slaveno atziņu par politiskās rīcības būtību turpina un noslēdz šādi: “Bet doma par labāku vai sliktāku nozīmē domu par labo. Apziņai par labo, kas vada visu mūsu rīcību, ir viedokļa raksturs: tā vairs netiek iztaujāta, bet pārdomājot izrādās iztaujājama. Pats fakts, ka mēs to varam iztaujāt, mūs virza uz tādu domu par labo, kas vairs nav apšaubāma – uz domu, kas vairs nav viedoklis, bet gan zināšana. Tādējādi visa politiskā rīcība ir vērsta uz labā zināšanu: labās dzīves vai labās sabiedrības zināšanu. Jo laba sabiedrība ir pilnīgs politiskais labums.” Gudrs tas valstsvīrs, kurš tiecas zināt, saglabāt un veicināt labo, kā arī noraida un mazina slikto!

[1] L. Strauss, What Is Political Philosophy? And Other Studies, The Free Press, 1959. Reprint: University of Chicago Press, 1988, p. 10.

[2]https://americanaffairsjournal.org/2017/05/populist-demagogy-and-the-fanaticism-of-the-center/

[3] Kritiski, argumentēti un latviski par ES Zaļo kursu kā lielkapitāla lobijistu un finanšu piramīdas sakausējumu ar arvien centralizētāku, vietējo savdabību noplicinošu un pat lauku nodarbinātību postošu komandekonomiku skatīt radošās apvienības Nemelo.lv filmā “Zaļais darījums”: https://www.youtube.com/watch?v=k9ZKLT-JkY0

[4]https://www.politico.eu/article/swedens-narco-war-dominate-election-campaign/ ; https://www.politico.eu/article/not-recognize-sweden-general-election-2022/

[5]https://www.youtube.com/watch?v=f_mWhoQd-94

[6]https://reason.com/2022/09/28/giorgia-meloni-youtube-censorship-reinstated-italy/

[7] Meloni atsaucas uz Gilberta Kīta Čestertona vārdiem, kas citēti arī šī Jura Rudevska raksta noslēgumā: https://telos.lv/realista-rokasgramata-2/

[8]https://apnews.com/article/bf42693c76c706633bca816401ffa73f; par Čārlza konservatīvajiem uzskatiem skat. https://unherd.com/2022/09/the-mythic-power-of-king-charles-iii/

[9] Skat. reportāžas par neseno ASV nacionālkonservatīvos pulcējušu konferenci, kuras parāda gan šīs kustības idejiski teorētisko pamatotību, gan praktiski institucionālo ievirzi, uzsverot amerikāņu politiskajai domai tradicionālo “sakārtotas brīvības” (ordered liberty) nojēgumu: https://www.firstthings.com/web-exclusives/2022/09/natcon-against-the-black-pill; https://postliberalorder.substack.com/p/what-i-saw-at-natcon

[10]https://iusetiustitium.com/imperare-aude-dare-to-command/

[11]https://theimaginativeconservative.org/2022/02/rise-common-good-conservatism-patrick-garry.html

[12] Uzmanību – svarīgi nejaukt jēdzienu “populisms” ar vārdu “demagoģija”, kā tas ierasts Latvijas politiskajos apskatos. Populisms ir tāda veida harizmātiska un radikāli demokrātiska politika, kas apelē pie “parastās tautas”, “mazā cilvēka”, “tantes Bauskā” pret privileģētām un iedomīgām elitēm, savukārt demagoģija ir apzināta neizpildāmu solījumu došana kā politiskās retorikas stratēģija. Jā, populisti var būt arī demagogi, taču tikpat labi globālas nestabilitātes un milzu pārmaiņu laikā solīt “stabilitāti” un “mieru” var uzskatīt par prastu demagoģiju – ko masu demokrātijas apstākļos ir darījušas teju visas partijas.

[13] Roger Eatwell, Matthew Goodwin, National Populism: The Revolt Against Liberal Democracy. Penguin UK, 2018.

[14]https://postliberalorder.substack.com/p/new-right-italian-style

[15]https://www.delfi.lv/news/versijas/ivars-ijabs-rigas-laiks-saplust-ar-ainavu.d?id=51770875

[16]https://rmx.news/article/slovenia-legalizes-same-sex-marriage-even-after-citizens-reject-measure-in-3-national-referendums/

[17] 14. Saeimas vēlēšanās partijas ar sociāli progresīvu programmu ģimenes un dzimuma jautājumos JV, Att./Par un Progresīvie kopā ieguva 18.97+4.97+6,16 procentus balsu, tas ir, 30.1 procentus. Tas nav sabiedrības vairākums, tāpēc daudzi liberālie apskatnieki šobrīd pamatoti krīt sašutumā, ka tomēr, par spīti visam, par spīti milzīgajai gatavināšanai medijos, dažādos NVO, pat valsts projektos Latvijas sabiedrības vairākums kaut kādā ziņā tik un tā ir centriski konservatīvs. Turklāt nevar izslēgt, ka daudzu Vienotības balsotāju izvēli ģeopolitiskā apdraudējuma apstākļos vairāk nosaka tik konservatīvi principi kā “stabilitāte”, “miers”, “drošība”, ģimenes definīcijas jautājumu atstājot otrajā plānā. Piemēram, 2021. gada aprīļa aptaujā (https://reitingi.factum.lv/sabdoma) 56% aptaujāto piekrita, ka Satversmē būtu jānostiprina papildu aizsardzība un atbalsts tradicionālai jeb dabiskai ģimenei, kuras pamatu veido māte (sieviete) un tēvs (vīrietis); šim apgalvojumam nepiekrita 37%, no kuriem noteikti nepiekrita 27%, kas aptuveni sakrīt ar liberālo partiju balsotāju skaitu.

Daži vārdi rudenim

Britu rakstnieks, dramaturgs un esejists Alans Aleksandrs Milns (1882–1956) šodien pazīstams gandrīz tikai kā bērnu grāmatu sērijas par spēļu lācīti Vinniju Pūku autors. Dzīves pirmajā pusē Milns bija atzīts publicists un plaši iestudētu lugu autors. Vinnija Pūka fenomenālie panākumi, aizēnojot citus literāros darbu, jo īpaši dzeju, viņu pašu nepatīkami pārsteidza. Varētu sacīt, ka Milns bija burtiski pēdējais britu stilists un prozaists no skaistā un literāri pārbagātā Viktorijas laikmeta – šī laikmeta jūtīgumu, taktiskumu, piedienību un sirsnīgo, lai arī nereti skumjo humoru ienesot daudz brutālākajā 20. gadsimtā, kurā taktiskuma un jūtīguma vieta tā arī palika vairs tikai maziem bērniem domātās grāmatās. Eseja “Daži vārdi rudenim” iekļauta Milna mazā formāta darbu krājumā ar nosaukumu Ne tāpēc, ka tas būtu svarīgi (Not That It Matters).

Vakar vakarā viesmīlis pie siera pielika selerijas kātiņus, un es sapratu, ka vasara tiešām ir pagājusi. Lai kādas būtu citas rudens zīmes – sarkanīga lapa, vēsums agros rītos, miglainie vakari –, neviena no tām mani neuzrunā tik tieši. Arī jūlijā var gadīties vēsi rīti; sausā gadā lapas var nokrāsoties pirms sava laika; bet tikai ar pirmo selerijas kātu vasara tiešām ir beigusies.

Es visu laiku zināju, ka tas nevilksies mūžīgi. Jau aprīlī es mēdzu sacīt, ka drīz būs ziema. Tomēr pēdējā laikā kaut kā sāka šķist, ka varētu notikt brīnums un vasara varētu vēl turpināsies mēnešiem – kā pēdējais satricinājums, kas vainagotu šo brīnišķīgo gadu. Selerijas to atrisināja. Pagājušajā vakarā līdz ar selerijām sevi pilntiesīgi pieteica rudens.

Selerijas ir kraukšķīgas, un tieši tāda ir oktobra būtība. Tās ir svaigas un tīras kā lietaina diena pēc karstuma viļņa. Tās patīkami kraukšķ mutē. Turklāt, kā runā, tās ļoti uzlabojot sejas ādu. Mums no visām pusēm visu laiku stāsta, kas uzlabo sejas ādu, bet nav šaubu, ka selerijas šajā sarakstā ieņem augstu vietu. Kaut kas taču mums ir nepieciešams pēc vasaras raibumiem un saules apdegumiem – un cik labi, ka selerijas ir tepat pie rokas.

Pirms nedēļas – “Vēl mazliet siera, viesmīli!” –, tātad pirms nedēļas es sēroju par aizejošo vasaru. Es sev jautāju, kā spēšu izturēt gaidīšanu – astoņus garus mēnešus līdz maijam. Veltīgi es sevi mierināju ar domu, ka ziemā varēšu paveikt vairāk darba, jo mani no tā nenovērsīs domas par kriketa zālājiem un lauku mājām. Tāpat veltīgi es sev mēģināju iestāstīt, ka no rītiem varēšu ilgāk palikt gultā. Pat doma par pīpes kūpināšanu pēc brokastīm pie kamīna mani neiedvesmoja. Taču tagad es pēkšņi esmu samierinājies ar rudeni. Es skaidri redzu, ka visam labajam reiz ir jābeidzas. Vasara ir bijusi brīnišķīga, un tā ir bijusi pietiekami gara. Šorīt es priecājos par vēso gaisu; šorīt es priecīgi skatījos uz krītošajām lapām; un šorīt es sev teicu: “Pusdienās, protams, pasūtīšu seleriju.” (“Vēl mazliet maizes, viesmīli!”)

“Miglas un augļu pilnbrieda laiks,” reiz rakstīja Kītss, ne gluži izceļot tieši seleriju savās vārsmās, taču noteikti to iekļaujot kopīgajās rudens dāvanās.[1] Un tomēr – cik labu iespēju viņš palaida garām, nepievēršot uzmanību šai vērtīgajai saknei! Viņš tur īpaši piemin ābolus, vīnogas, riekstus un kabačus – bet cik trūcīga ir šī izlase! Jo āboli un vīnogas nav raksturīgi vienam noteiktam mēnesim, tie ir ļoti plaši izplatīti; kabačus var saukt par dārzeņiem tikai pour rire[2] un nopietnā gadalaiku aplūkojumā tiem nav vietas; savukārt, runājot par riekstiem, – vai tad mums jau nav viena nacionālā dziesma, kurā skaidri teikts: “Te mēs maijā riekstus vācam”?[3] Tad lai būtu: miglas un seleriju ražas laiks. Mazs sviesta gabaliņš zem zariņa, viena siera šķēle, maizes rieciens un – Tu.

Cik trausli ir maigie dzinumi, kuriem piekļūst, nolobot slāni pa slānim! Cik balts ir pēdējais mazulītis un cik salda ir tā garša! Ir labi šo padarīt par maltītes pēdējo rituālu – finis coronat opus[4] –, lai tad tūlīt varētu ķerties pie pīpes kūpināšanas. Selerijai labāk piestāv pīpe nekā cigārs, un to ir labāk ēst krodziņā vai Londonas tavernā nekā mājās. Jā, un tā ir jāēd vienatnē, jo tas ir vienīgais ēdiens, ko patiešām gribas dzirdēt sevi ēdam. Turklāt, uzturoties sabiedrībā, var nākties ņemt vērā citu cilvēku vēlmes. Selerija nav lieta, kurā dalīties ar kuru katru. Vienatnē savā lauku krodziņā jūs varat pasūtīt seleriju; bet, ja būsiet gudrs, tad sekosiet līdzi, lai neviens cits ceļinieks neieklīst telpā. Uzklausiet brīdinājumu no cilvēka, kurš guvis labu mācību! Kādu dienu es viens pats pusdienoju viesnīcā, desertā ķeroties pie siera un selerijas. Zālē ienāca kāds cits ceļinieks un arī sēdās pie pusdienām. Mēs nesarunājāmies – es biju aizņemts ar savu seleriju. No otra galda gala viņš pasniedzās pēc siera. Tas bija pilnīgi pieņemami, jo šis siers bija domāts visiem. Taču tad viņš ķērās arī pie selerijas – manas personīgās selerijas, kuru es biju pasūtījis. Muļķīgā kārtā – jūs jau zināt, kā tas notiek, – es biju atstājis pašus saldākos un kraukšķīgākos dzinumus uz beigām, domās sevi patīkami ar tiem kārdinot. Kādas šausmas! Redzēt, kā svešinieks man tos atņem! Vēlāk viņš saprata, ko izdarījis, un atvainojās, bet kāda gan jēga no atvainošanās šādā situācijā? Un tomēr traģēdija nebija bez savas jēgas, jo tagad es vienmēr atceros aizslēgt durvis.

Tomēr ziemu es varu sagaidīt, pilns miera. Varbūt biju jau aizmirsis, kāda tā īstenībā ir. Biju domājis par ziemu kā par šausmīgi drēgnu un drūmu laiku, kas piemērots vienīgi profesionālajam futbolam. Bet tagad es spēju redzēt arī citas lietas – tvirtas un dzirkstošas dienas, garus patīkamus vakarus un priecīgas liesmas kamīnā. Šoziem tiks paveikti labi darbi. Šoziem dzīve tiks labi dzīvota. Vasaras beigas nav pasaules gals. Tāpēc pacelsim glāzes par oktobri! – un, viesmīli, lūdzu, vēl vienu seleriju!

[1] Pirmā rinda no angļu dzejnieka Džona Kītsa (1795–1821) Odas rudenim, kuras pirmais pants skan šādi:
Season of mists and mellow fruitfulness,
Close bosom-friend of the maturing sun;
Conspiring with him how to load and bless
With fruit the vines that round the thatch-eves run;
To bend with apples the moss’d cottage-trees,
And fill all fruit with ripeness to the core;
To swell the gourd, and plump the hazel shells
With a sweet kernel; to set budding more,
And still more, later flowers for the bees,
Until they think warm days will never cease,
For summer has o’er-brimm’d their clammy cells.

[2]Pour rire: “lai pasmietos”, franču val.

[3] “Here we come gathering nuts in May”: rinda no 19. gadsimtā pierakstītas dziesmas, kas pavada bērnu spēli. Pirmais dziesmas pants skan šādi:
Here we come gathering nuts in May,
Nuts in May, nuts in May.
Here we come gathering nuts in May,
On a cold and frosty morning.

[4] “Gals vaiņago darbu”, latīņu val.

Sagatavoja un no angļu valodas tulkoja Agnese Irbe.

Kā es braucu Ziemeļmeitas lūkoties. 1. daļa. Zviedrijas sociālekonomiskā modeļa rašanās

Jau kopš PSRS sabrukuma un valsts neatkarības atgūšanas Latvijas sabiedrībā ir izplatīts viedoklis par Ziemeļvalstu sociālekonomiskā modeļa ieviešanas nepieciešamību. Visbiežāk tas balstās materiālistiskajā atziņā, ka tieši ekonomiskā labklājība un komfortabli dzīves apstākļi ir svarīgākais mērķis, pēc kura būtu jāvadās gan atsevišķiem cilvēkiem, gan visai sabiedrībai. Īpaši izteikti šādus uzskatus Latvijā aizstāv partijas, kuras pārstāv sociāldemokrātijas ideoloģiju, piemēram, partija “Progresīvie”. Viņu partijas programmā rodams aicinājums pēc Ziemeļvalstu parauga īstenot Latvijā visaptverošu institucionālo reformu.[1]

Tas būtu saprotams, pastāvot kopējai ideoloģiskajai platformai ar zviedru sociāldemokrātiem. Tomēr bieži var novērot, ka sociāldemokrātijā balstītā Ziemeļvalstu sociālekonomiskā modeļa ieviešanu propagandē arī partijas, kuras politiskajā spektrā sevi cenšas pozicionēt kā centriski labējas. Nesamērīgu aizraušanos ar Ziemeļvalstu kreisajām idejām redzam partijas “Jaunā Vienotība” rindās. Tās līderis Krišjānis Kariņš ir izteicies visai radikāli: “Es darīšu visu, lai mūsu valsti virzītu uz Ziemeļvalstu labklājības modeli. Lai mēs par tādu kļūtu, mums ir jāmaina paradumi…”[2]

Parasti gan solījumi ieviest Ziemeļvalstu modeli izskaidrojumu līmenī ir visai miglaini un aprobežojas ar solītām “piena upēm ķīseļa krastos”, kas radīšoties pēc uzvaras pār “mežonīgo kapitālismu”. Visticamāk, šāda nekritiska Ziemeļvalstu modeļa pārcelšana uz Latviju un uzspiesta paradumu mainīšana nedos gaidāmos rezultātus. Šeit jāņem vērā, ka egalitārais sociālisma kolektīvisms mūsu tautas viensētnieku mentalitātei ir svešs. Kopš PSRS laikmetā pieredzētajām kolektīvisma sistēmas radītajām traumām daudzi cilvēki izturas noraidoši pret mēģinājumiem šādu sistēmu atdzīvināt jaunā veidā.[3]

Lai varētu izprast Ziemeļvalstu modeļa būtību un tā nederīgumu Latvijas sociālekonomiskajai videi, nepieciešams aplūkot tā rašanās vēsturi un saistību ar ziemeļu tautu mentalitāti, kā arī kliedēt izplatītos primitīvos mītus par sociāldemokrātiskās sistēmas priekšrocībām. Šī mērķa sasniegšanai raksta ietvaros kā raksturīgākais Ziemeļvalstu modelis tiks pētīts Zviedrijas sociālekonomiskais modelis un tā īpatnības.

Zviedru mentalitātes veidošanās un “Jantes likumi”

“Tad izdzirdu ap sevi balsis, un, galvu pacēlis, redzēju, ka ap mani lasās sārti, nobarojušies cilvēki mīkstos mētelīšos. Viņi sāka mani līdzcietīgi izjautāt, un es kā pa sapņiem tiem atstāstīju savus piedzīvojumus, pats gandrīz nezinādams, ko runāju. Tie klausījās manā stāstā, it kā tas viss viņiem jau būtu zināms, it kā viņi noklausītos to tikai tādēļ, ka tas apstiprināja viņu domas, it kā viss tas citādi nemaz nevarētu būt, un priecājās par mana ceļojuma gala iznākumu. Viņi manā nelaimē meklēja attaisnojuma savai dzīvei, atrada to un priecājās…”
Kārlis Skalbe, “Kā es braucu Ziemeļmeitas lūkoties”.

Līdzīgi visai pārējai Eiropai, viduslaikos Zviedrija bija agrāra valsts, 85% no tās iedzīvotājiem bija zemnieki.[4] Raksturīga Zviedrijas pazīme bija dažādu zemnieku saimniecību īpašumu ciešā savstarpējā saistība. Zemniekiem bija jāsaskaņo zemes sagatavošana, sēšana, ražas novākšana un mājlopu izvešana ganībās. Lielākā daļa zemnieku kopš viduslaikiem dzīvoja ciemos un apstrādāja kultivētas zemes joslas (tegar). Zemnieku zemes joslas bija šauras un atradās cita citai blakus. Šāda sistēma nozīmēja, ka katram zemniekam ciematā piederēja visu veidu zemes daļas. Tas radīja priekšnoteikumus zemes saskaņotai apstrādei un lauku darbu kolektīvai veikšanai. Ciems (by) bija juridisks apzīmējums saimniecību apvienībai, kas apsaimniekoja kopīpašumā esošās zemes vai meža teritorijas. Pļavas un ganības zemniekiem bija kopīgas, bet katra īpašnieka likumīgās daļas apmērs noteica, cik daudz siena pienākas katram zemniekam un cik liellopu katram var būt ganībās. Parasti ciemu pārvaldīja ciema padome (bystämman), kas organizēja kolektīvu zemes apstrādāšanu. To vadīja ciema vecākais (byålderman), kuru iecēla ciema iedzīvotāji. Ciema padomes locekļi varēja būt zemnieki, kuriem ciemā piederēja zeme. Ciema padomes izdotajos noteikumos tika regulēta arī kopīpašuma (dzirnavu, smilšu krātuvju, kūdras karjeru, zvejas ūdeņu) izmantošana, kā arī bieži vien ugunsdrošība, palīdzība trūcīgajiem, attiecības starp ciema iedzīvotājiem un pat atsevišķi morālas dabas jautājumi.[5]

Agrāk Zviedrija bija ļoti hierarhiska valsts un “savas vietas” zināšanu sabiedrībā augstu vērtēja. Šī vērtība tika ieaudzināta daudzās zviedru zemnieku paaudzēs, uzskatot, ka cilvēkiem nav jāmaina savs stāvoklis un ka pat salīdzinoši nelieli sociālekonomiskā statusa uzlabojumi būtu graujoši sociālajai kārtībai. Vēl 18. un 19. gadsimtā vairāk nekā 70 procenti Zviedrijas iedzīvotāju strādāja lauksaimniecībā. Kad valsts kļuva par industrializētu demokrātiju, šo lauksaimnieku uzskatiem bija liela politiskā ietekme.

Zemnieku vidū valdīja egalitārisma sajūta. Šī vērtība un domāšanas veids Zviedrijā dominēja, un līdz ar to alkas pēc vienādības un vienlīdzības kļuva par nacionālās psihes sastāvdaļu. Sākotnēji gan šie uzskati nebija balstīti sociālistiskos priekšstatos par vienlīdzību, bet vienkārši sajūtā, ka neviens nav labāks par kaimiņu. Tomēr vēsturiski izveidojusies zviedru mentalitāte, kurā materiālos panākumus un bagātību uzskatīja par antisociālām pazīmēm, neizbēgami radīja tiecību pieņemt tādu ekonomisko sistēmu, kas atbalsta vienādību un vienlīdzību.[6]

Ilgstoši dzīvojot šādā sociālajā vidē, zviedru zemniekos nostiprinājās uzvedības modelis, kas noteica, ka indivīdam jāpakļaujas grupas interesēm. Tāpēc Zviedrijas sabiedrība ir drīzāk kolektīvistiska nekā individuālistiska. Kolektīvisms radījis sabiedrībā negatīvu attieksmi pret kādas personas centieniem uzsvērti parādīt savus sasniegumus. Tāpēc lielākā daļa zviedru, pat gūstot panākumus, cenšas palikt salīdzinoši nemanīti. Zviedrijas sociālajai videi nav raksturīga lielība vai izrādīšanās, parasti nenotiek dižošanās ar jaunu mašīnu, māju, darbu vai greznām mēbelēm. Kā piemēru šeit var minēt IKEA dibinātāju Ingvaru Kampradu, kurš joprojām brauca ar vecu “Volvo”, kaut arī bija ļoti bagāts.

Vienlīdz raksturīga zviedru sabiedrībai ir cenšanās nebūt žēlojamiem. Šo sociālo fenomenu, kas raksturīgs ne tikai Zviedrijai, bet arī citu Ziemeļvalstu sabiedrībām, sauc par Jantes likumu (Jantelagen). Nosaukums cēlies no dāņu autora Aksela Sandemoses (Axel Sandemose) 1933. gadā sarakstītā romāna Bēglis šķērso savas pēdas (En flykting korsar sitt spår). Tajā viņš izklāsta noteikumus no Jantes ciema – izdomātas vietas Dānijā –, kuras radīšanu literārajā darbā iedvesmojusi Sandemoses dzimtā pilsēta Nīkebinga. “Jantes likums” sarunvalodā parasti tiek lietots kā socioloģisks jēdziens, lai apzīmētu sociālu attieksmi pret individualitātes un personīgo panākumu izpausmēm.[7]

Sandemose nepretendēja uz romānā minēto noteikumu izgudrošanu, viņš vienkārši centās formulēt sociālās normas, kuras gadsimtiem ilgi bija valdījušas pār viņa līdzpilsoņu psihi.

Jantes noteikumi nosaka:

Jums nevajadzētu domāt, ka esat kas īpašs.
Jums nevajadzētu domāt, ka esat tikpat labs kā mēs.
Jums nevajadzētu domāt, ka esat gudrāks par mums.
Jūs nedrīkstat iedomāties, ka esat labāks par mums.
Jums nevajadzētu domāt, ka zināt vairāk kā mēs.
Jums nevajadzētu domāt, ka esat svarīgāks par mums.
Jums nevajadzētu domāt, ka jums kaut kas padodas.
Jūs nedrīkstat par mums smieties.
Jums nevajadzētu domāt, ka kāds par jums rūpējas.
Nedomājiet, ka varat mums kaut ko iemācīt.

Vienpadsmitais noteikums, kas romānā atzīts par “Jantes kriminālkodeksu”, ir šāds: “Jums laikam nav ienācis prātā, ka mēs zinām arī dažas lietas par Jums?” Personas, kas pārkāpj šos nerakstītos “likumus”, tiek uztvertas ar aizdomām un zināmu naidīgumu, jo tas ir pretrunā kopīgajai vēlmei saglabāt harmoniju, sociālo stabilitāti un vienveidību. Likumpārkāpēju pārējie var sodīt ar izslēgšanu no savas vides.

Līdzīgi kā Sandemoses romānā attēlotajā Jantē, arī Zviedrijas kultūrā joprojām valda vispārēja nepatika pret individuālo panākumu uzsvēršanu. Gan starptautiskos, gan pašmāju medijos uzsvars vienmēr ir uz reģiona sabiedrības spēku, nevis atsevišķu indivīdu veikumu. Veselības aprūpe, labklājība, dzimumu līdztiesība, dizains, pat laime – tieši tas tiek izcelts, kad Zviedrija min savas stiprās puses, nevis prominenti indivīdi vai slavenības.[8]

Jantes likuma mērķis ir uzsvērt kolektīva pārākumu pār indivīdu. Tāpēc nav pārsteigums, ka tas domāts, lai labuma guvējs būtu sabiedrība – arī kaitējot indivīda interesēm, ja tas nepieciešams. Šādā ziņā Jantes likuma principi ir labvēlīga sociālā vide labklājības valsts sistēmas organizēšanai ap nivelējošas vienlīdzības ideju un atziņu, ka ikviens gūst labumu no visiem. No tā izceļas arī princips, ka neviens nav pelnījis lielākus guvumus nekā citi un nevienam darbam nepienākas lielāks atalgojums nekā citiem.[9]

Atsevišķi pētnieki skaidro Jantes likuma principu izcelsmi ar luterānismā rodamo morālo vienlīdzību. Ja tas ir tiesa, tad protestantiskā domāšana Zviedrijā ir saglabājusies vēl krietni pēc tam, kad iedzīvotāji lielākoties pieņēmuši laicīgus uzskatus. Paradoksāli, ka tie paši protestantisma principi, kas, pēc Maksa Vēbera domām, nodrošina kapitālisma attīstību, noteiktu apstākļu sakritības rezultātā var radīt arī sociālismu. Sabiedrība, kas uzskata, ka smags darbs ir tikums pats par sevi, parasti izvairās no materiālisma ieguvumiem un nedomā, ka kāds ar darbu var samazināt vai paaugstināt savu morālo vērti. Šāds skatījums var kļūt par ideālu augsni sociālismam.

Taču visbiežāk par izšķirošo faktoru sociālisma attīstībai Zviedrijā uzskata dievbijības samazināšanos aptuveni tajā pašā laikā, kad rūpnieciskā revolūcija radīja kapitālistiskās sistēmas uzplaukumu. Ja protestantu nepatika pret progresīvismu un materiālismu būtu turpinājusies, iespējams, ka reakcija uz rūpniecisko revolūciju būtu bijusi atšķirīga. Tad varbūt Jantes likumu principi saglabātu savu sākotnējo, protestantisko saturu un kalpotu konservatīvas, kapitālistiskas sabiedrības radīšanai.[10]

Jantes likuma principus, kuros galvenā uzmanība pievērsta kolektīva pārākumam pār indivīdu, var viegli izmantot gan tā, lai tie kalpotu nacionālisma politiskajiem mērķiem, gan tā, lai tie kalpotu internacionālisma politiskajiem mērķiem. Sākotnēji Jantes likums kalpoja kā nacionālisma balsts, uzsverot tā vienojošo principu – tauta ir lielāka par indivīdu. Agrāk rakstnieks Sandemose uzskatīja, ka cilvēki neapzināti pieņem Jantes likumus caur reliģiju. Turpretī mūsdienu sociāldemokrāti mēģina socializēt bērnus Jantes likumos ar sekularizētas izglītības palīdzību. Centralizētās izglītības sistēmā bērni saskaras ar Jantes likumu hegemoniju daudzās jomās – humanitāro zinātņu, sociālo zinātņu un literatūras mācību programmās. Sekulārajā sabiedrībā Jantes likums dabojas kā simboliska vara un strukturāla cenzūra. Spēja manipulēt ar šo ideoloģiju izpaužas politiķu publiskajā uzvedībā: lai nodrošinātu politisko uzticēšanos, viņiem nepieciešams parādīt, ka viņi ne ar ko nav labāki par citiem. Šādi tiek radīts politiskas klasifikācijas princips, kas novelk asas līnijas starp indivīdu un kolektīvu. Tālāk šo principu var piemērot dažādiem politizētiem identitātes marķieriem.

Izrietoši mūsdienu Zviedrijas sabiedrībā Jantes likums darbojas kā hegemoniska ideoloģija, kas sekulāro labklājības un vienlīdzības valsti padara par “universālo atskaites punktu”, no kura iziet gandrīz visi sabiedrības pieņēmumi, vērtības un nākotnes cerības. Attiecīgas izglītības nodrošināšana ir viena no būtiskākajām jomām, ar kuras palīdzību valsts cenšas uzspiest šo “universālo atskaites punktu”.[11] Norvēģu politiķis Kims Orlins Kantardžijevs (Kim Orlin Kantardjiev) apgalvo, ka Jantes likuma principi skolās tiekot mācīti kā sociāls kodekss, lai veicinātu noteiktu grupu uzvedību, un uzskata, ka tas izskaidro socioloģiskajās aptaujās iegūtos augstos laimes rādītājus Ziemeļvalstīs.[12]

Veselības aprūpe ir vēl viena joma, kurā valsts uzspiež “universālo atskaites punktu”. Valsts radītā normatīvā veselības reprezentācija atstāj maz vietas novirzēm un reti tiek apstrīdēta – līdzīgi kā skolas mācību programmas. Šīs vienlīdzības paradigmas dominēšana nosaka strukturālās cenzūras veidu, kas sola sankcijas par atšķirīgām vērtībām. Kā norādījis pētnieks Pjērs Burdjē, izprotot priekšstatus par Jantes likuma simbolisko spēku un tā radīto strukturālo cenzūru, mēs varam iegūt izpratni par “Ziemeļvalstu egalitārisma neegalitāro zemtekstu”. Vienlīdzības paradigma ļauj tās aizstāvim iegūt varu, darbojoties paradigmas vārdā. Piemērojot to Jantes likumam, paradigmas aizstāvji var manipulēt ar tā principiem, lai kritizētu tos, kuri šķietami pārkāpj vienlīdzības paradigmu. Atsevišķas personas šādā veidā var pakāpties pāri kolektīvā valdošajam egalitārismam, izmantojot vienlīdzības paradigmu sava stāvokļa izcelšanai.[13]

Lai gan lielākajā daļā kultūru pastāv sociāli paradumi, kuri nosoda pārmērīgu augstprātību un narcisismu, Jantes likuma principi ir visai nesamērīgs pārspīlējums, kas citām pasaules kultūrām nav raksturīgs. Tie nosaka Ziemeļvalstu, arī Zviedrijas, unikalitāti pārējo kultūru vidū.

Zviedriem ir nedabiski paust pozitīvu pašvērtējumu vai pārliecību. Piemēram, Amerikas iedzīvotājam nebūtu neparasti teikt: “Es gatavoju labākos cepumus!” Lai gan cilvēks reti ticētu, ka viņa cepumi patiešām ir “labākie”, viņš justos pietiekami pārliecināts par savām kulināra spējām un iespēju tās pasludināt citiem. Turpretī Zviedrijas sabiedrībā šāds pozitīvais pašvērtējums nekad nav dzirdams, vēl vairāk – zviedrs pat varētu censties vājināt uzslavas par cepumiem, paziņojot: “Tie ir labi, jūs sakāt? Tomēr tie ir nedaudz izžuvuši, vai ne?” Visbiežāk šāda attieksme nav tikai viltus pieticība un patiesi atspoguļo personas pašpārliecinātības trūkumu. Tas nozīmē, ka Jantes likuma patiesais ietekmes spēks rodas nevis tikai no tā, ka citi skatās un tevi vērtē, bet drīzāk no bailēm, ka citi varētu tā darīt. Ietekmēšana tādā veidā galvenokārt darbojas caur pašcenzūru, nevis kādām ārējām metodēm.[14] Zviedru rakstnieks Ivars Lū-Juhansons (Ivar Lo-Johansson) šo zviedriem raksturīgo stāvokli attēlojis visai saasinātā veidā: “Mēs, zviedri, samierināmies ar visu. Mēs pat nepretotos, ja kāds iečurātu mums ausī. Mēs visa priekšā noliecamies. Mēs par visu kaunāmies.”[15]

Jantes likums mūsdienu Zviedrijā nav kļuvis par anahronismu, mainoties tā izpausmes formām. Tas ir saglabājis savu būtību un patiesībā ir ietērpts jaunā, precīzāka un smalkāka piegriezuma tērpā. Par to liecina arī fakts, ka 2014. gadā jēdzienu “viedokļa koridors” (åsiktskorridor) oficiāli atzina Zviedrijas valodas padome. Jēdzienu izmanto, lai attēlotu pārbaudītu uzskatu kopumu, kas būtu jāievēro pieklājīgās, politiski korektās sarunās, kurās runā par delikātiem sabiedrības izmainīšanas projektiem. Zviedru sabiedrībā daudzi uzskata, ka izkāpšana no “viedokļa koridora” vai došanās citā virzienā ir process, kas morālā ziņā līdzinātos valsts apvērsumam.[16]

Bieži lieto arī vārdu folkvett. Aptuveni tas tulkojams kā “labas manieres”, bet patiesībā nozīmē daudz vairāk: tā ir tāda uzvedība, kas ļauj rīkoties atbilstoši un pareizi bez iepriekšējiem valdības priekšrakstiem. Ja zviedrs neseko folkvett, visticamāk, viņš saskarsies ar smagu publisku kaunu un morālu nosodījumu. Minētais uzvedības modelis raksturīgi izpaudās saistībā ar koronavīrusa radītajiem ierobežojumiem. Zviedri izvēlējās sev tipisko grupu uzvedības modeli, uzskatot, ka valdības stingri noteikta karantīna nav nepieciešama, jo pandēmijas pārvarēšanai pietiks ar ierasto folkvett izpildi. Savukārt Amerikas Savienotajās Valstīs, kur individuālisms un neatkarība tiek vērtēti augstāk par visu un ir pacelti saukļa “Brīvība vai nāve!” līmenī, daudzi protestēja pret karantīnas normām un bieži vien kā paraugu minēja Zviedriju, kur šādi krasi karantīnas ierobežojumi netika ieviesti. Lai gan ārēji šķita, ka zviedri šādu taktiku izmantojuši amerikāņu iecienītās brīvības vārdā, amerikāņiem bija grūti iedomāties, ka Zviedrijā sabiedrības mentalitātes dēļ būtiski karantīnas ierobežojumi patiesībā netika ieviesti tāpēc, ka kolektīvisma ideāli ir daudz spēcīgāki.[17]

Sociāldemokrātija un labklājības valsts

“Lai apceram tad nu, kam mums jāpateicas par šo laimību. Jau senie grieķi bij ievērojuši, ka siltā migla, kura apklāj mūsu zemi, dara ievērojamu iespaidu uz cūku barošanos; mūsu laikos gan katrs bērns zinās, ka šī migla ir mūsu labklājības avots. Kas tad nu mums uztur šo miglu? Tās ir mūsu zemās debesis, kas aptur gaisa kustēšanos un neļauj viņai izklīst. Un ne par to vien mums jāpateicas savām debesīm: mums jāpateicas viņām arī par savu mieru. Mums nekad nav bijis jāskatās nekur tālumā; mūsu debesis ir tepat acu priekšā, taisni, tā sakot, pašā deguna galā, kaut kurā vietā ar roku sasniedzamas (te runātājs pielika roku pie debesīm). Viņas ir tik praktiskas, tik parocīgas, ka neviens mirstīgs cilvēks labāku nevar vēlēties.”
Kārlis Skalbe, “Kā es braucu Ziemeļmeitas lūkoties”.

Zviedrijas ekonomisko un sociālo sistēmu, kuru dažkārt dēvē par “zviedru modeli”, plašākā skatījumā kopš 19. gadsimta beigām var iedalīt trīs atšķirīgos posmos. Pirmais posms ilga aptuveni no 1870. gada līdz 1960. gadiem. Šajā liberālajā posmā valdība nodrošināja stabilu, tirgu atbalstošu likumdošanu, izglītību, veselības aprūpi un infrastruktūru. 1960. gadā valdības izdevumi attiecībā pret iekšzemes kopproduktu (IKP) līdzinājās tiem, kas šajā laikā pastāvēja ASV. Šajā simts gadus ilgajā posmā Zviedrija, kas bija viena no pašām nabadzīgākajām rietumvalstīm, kļuva par trešo bagātāko valsti IKP sadalījumā uz vienu iedzīvotāju.

Zviedrija kļuva par bagātu valsti, pirms tika radīti tās ļoti dāsnā labklājības sistēma.[18] Par to bija jāpateicas nevis sociālismam, bet gan kapitālismam. Tālejošās brīvā tirgus reformas 1860. gados ļāva Zviedrijai gūt labumu no rūpnieciskās revolūcijas. Šajā laikā Zviedrija, ņemot vērā tās mazo iedzīvotāju skaitu, radīja salīdzinoši daudzus ievērojamus izgudrojumus – dinamītu, pašizlīdzinošo lodīšu gultni un gāzes absorbcijas ledusskapi, ko vēlāk sāka ražot uzņēmums “Electrolux”. Turklāt šajā periodā darbojās arī daudzi ievērojami uzņēmēji – automašīnu ražotāji “Volvo” un “Saab”, kā arī telekomunikāciju uzņēmums “Ericsson”. Ar dažiem izņēmumiem gandrīz visi lielie Zviedrijas uzņēmumi tika dibināti 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā. Tas bija ne tikai spēcīgas izaugsmes periods, bet arī laiks, kas lika pamatu vēlākajai ekonomikas izaugsmei. Labvēlīgu impulsu valsts attīstībai deva arī tas, ka Zviedrija, atšķirībā no Eiropas lielākās daļas, necieta Otrajā pasaules karā.[19]

Kopš 1932. gada Zviedrijas Sociāldemokrātiskā partija (Sveriges socialdemokratiska arbetareparti) nepārtraukti bija valdības sastāvā, tomēr līdz pat 1960. gadu sākumam netika veiktas straujas reformas sociālistu labklājības valsts radīšanā. Pakāpeniska pieeja sociālistiskām reformām jau no paša sākuma iezīmēja sociāldemokrātu ietekmes lēno ekspansiju. Daudzi bijušie zemnieki, kuri veidoja sociāldemokrātu elektorātu, nebija radikāli noskaņoti. Līdz ar to sociāldemokrātu konkurentu komunistu radikālā revolucionārā politika Zviedrijā nebija īpaši populāra. Kā raksta ekonomikas vēsturnieks Larss Magnusons (Lars Magnusson), demokrātiskā pakāpenisko reformu sastāvdaļa ir būtiskākā atšķirība, kas nošķīra zviedru sociāldemokrātus no zviedru komunistiem, kuri ticēja elitāram sabiedrības avangardam un apvērsuma veidā veiktām straujām revolucionārām pārmaiņām.

Sociāldemokrātu partijas vadītāji iestājās par pakāpeniskām pārmaiņām un paši centās dzīvot un rīkoties tāpat kā pārējie sabiedrības locekļi. Šos principus varēja skatīt kā progresīvus un modernus, bet patiesībā tie atspoguļoja mentalitāti, kas bija izplatīta daudzās mazajās Zviedrijas pilsētās un ko uzskatīja par stabilizējošu mehānismu sabiedrībā. Šajā sakarā šķietamā “līdztiesības programma”, ko propagandēja sociāldemokrāti, patiesībā bija nodošanās senajiem Jantes likuma feodālajiem principiem. Šāda veiksmīga pielāgošanās tautas mentalitātei izskaidro arvien pieaugušo sociāldemokrātu ietekmi uz Zviedrijas sociālekonomisko sistēmu. Šo politisko pieeju radīja sociāldemokrātu līderis Hjalmars Brantings (HjalmarBranting), kurš uzskatīja, ka sociāldemokrātu ietekme nākotnē tikai pieaugs, pateicoties lielajam strādājošo demogrāfiskajam pieaugumam. Brantinga ticība nākotnes tendencēm ļāva viņam izdarīt spiedienu uz citiem ietekmīgiem sociāldemokrātu vadītājiem, lai viņi pielietotu tradicionālos zviedru pakāpeniskuma un kompromisu principus, kā rezultātā notiktu līgana pāreja no feodālisma uz industriālo kapitālismu un, visbeidzot, uz pilnvērtīgu sociālismu.[20]

Vēl 1950. gadu sākumā Zviedrija joprojām bija viena no brīvākajām ekonomikām pasaulē. Taču no 1950. līdz 1976. gadam Zviedrija piedzīvoja bezprecedenta valdības izdevumu pieaugumu miera periodā. Valdības izdevumi pret IKP pieauga no aptuveni 20% 1950. gadā līdz vairāk nekā 50% 1975. gadā. Praktiski katru gadu nodokļi tika palielināti, kamēr labklājības valsts nerimstoši paplašinājās, radot strauju valsts darbinieku skaita pieaugumu un arvien lielāku ienākumu pārdalīšanu ar valsts starpniecību. Šādā veidā Zviedrijā tika radīts sociālisms.[21]

Ekonomistu vidū valda uzskats, ka valdības izdevumiem ir jāpārsniedz 50% līmenis no IKP, lai valsts tiktu definēta kā sociālistiska.[22] Tas iezīmēja “zviedru modeļa” attīstības otro posmu, kurš turpinājās līdz 1985. gadam. Pirmajos 20 gados šī nerimstošā valdības ekspansija notika šķietami bez negatīvām sekām, jo ​​Zviedrija guva labumu no straujās globālās izaugsmes. Vienlaikus pašas Zviedrijas izaugsme jau bija sākusi noslīdēt no augsta līmeņa uz vidēju. Izmaiņas notika 1970. gados pēc tam, kad Sociāldemokrātiskās partijas kreisā spārna pārstāvis Ūlofs Palme (Olof Palme) kļuva par Zviedrijas premjerministru. Palme radikāli pastiprināja sociālistisko transformāciju Zviedrijā, strauji palielinot pret uzņēmējdarbību vērstos noteikumus un būtiski palielinot algas nodokļus. Algu nodokļa palielināšana, kā arī pieaugošās arodbiedrību prasības padarīja Zviedrijas uzņēmumus ļoti nekonkurētspējīgus pasaules tirgos. To Palme nolēma risināt, devalvējot Zviedrijas kronu. Rezultātā cenu inflācija strauji palielinājās, izraisot atkārtotu devalvāciju.[23] Kā norādījis Stokholmas Universitātes ekonomikas profesors Asars Lindbeks (Assar Lindbeck), līdz 1980. gadu beigām valsts izdevumu kopsumma sasniedza 60–65% no IKP, bet maksimālās ienākuma nodokļa likmes – 65–75% lielākajai daļai darbinieku, kas strādāja pilnu darba laiku, salīdzinājumā ar aptuveni 40% 1960. gadā.

Ekonomiskie stimuli strādāt, krāt un sākt uzņēmējdarbību arī tika samazināti, samazinot diferenciālās algu likmes un ievērojami ierobežojot uzņēmumu peļņu, kas lielākoties bija spēcīgo un centralizēto arodbiedrību darbības rezultāts. Tika ieviesti jauni darbaspēka tirgus noteikumi, no kuriem vissvarīgākais bija stingra darba drošības likumdošana. Tika saglabāta arī Otrā pasaules kara laikā ieviestā finanšu tirgu regulēšana. Tieši šo ekonomisko un sociālo sistēmu parasti uzskata par klasisko sociālistisko “zviedru modeli”. Jāatzīst, ka valsts attīstībai minētais modelis nebija labvēlīgs, jo no 1970. līdz 1995. gadam IKP uz vienu iedzīvotāju Zviedrijā atpalika no bagāto OECD valstu vidējā rādītāja par aptuveni 18%. Tāpēc Zviedrija ar savu IKP sadalījumu uz vienu iedzīvotāju noslīdēja no trešās uz septiņpadsmito vietu OECD valstu vidū.[24]

Zviedrijas ekonomiskais stāvoklis šajā laikā tā pasliktinājās, ka pat tik pacietīgai tautai kā zviedriem tas šķita neizturami. Tautas neapmierinātība ar ekonomiskajām problēmām, ko radīja globālā ekonomikas lejupslīde, masveida nodokļu paaugstinājumi, pastiprināti regulāciju noteikumi un pieaugošā inflācija, ļāva centriski labējiem spēkiem nākt pie varas 1976. gadā, tā izjaucot 44 gadus ilgušo nepārtraukto sociāldemokrātu varu. Taču, tā kā centriski labējās koalīcijas partijas – konservatīvā Mērenā partija (Moderata samlingspartiet), Liberālā partija (Liberalerna) un Centra partija (Centerpartiet) nevēlējās virzīties uz radikālākām brīvā tirgus reformām, ekonomiskās problēmas turpinājās. Turklāt partijas nespēja savā starpā saprasties un sociāldemokrāti 1982. gadā atgriezās pie varas. Viņi nekavējoties īstenoja vienu “lielā sprādziena” valūtas devalvāciju 16% apmērā, pasludinot to par pēdējo devalvāciju. Viņi gan bija apgalvojuši to pašu pirms visām iepriekšējām devalvācijām, ieskaitot 10% devalvāciju, par kuru centriski labējā valdība bija nolēmusi gadu iepriekš.

Sociāldemokrātiem daudzi vairāk īsti neticēja; inflācijas gaidas un līdz ar to arī arodbiedrību algu prasības saglabājās ļoti augstas. 1985. gadā sociāldemokrātu valdība nolēma atcelt banku kreditēšanas regulējumu. Lai gan šī reforma bija nepieciešama, lai uzlabotu kapitāla sadali, tai bija postošas ​​blaknes, jo tolaik reālās procentu likmes pēc nodokļu nomaksas un inflācijas bija krietni zem nulles. Tas izraisīja milzīgu kreditēšanas pieaugumu, kas savukārt palīdzēja vēl vairāk saasināt patēriņa cenu inflāciju, vienlaikus radot arī milzīgu akciju un nekustamā īpašuma burbuli. Tā kā valūtas kurss turpmāk palika nemainīgs, Zviedrijas konkurētspēja strauji tika iedragāta.[25]

1990. gadu sākumā nodokļu sistēmas pārstrukturēšana inflācijas samazināšanai apvienojumā ar starptautiskās ekonomikas lejupslīdi izraisīja burbuļa plīšanu. No 1990. līdz 1993. gadam Zviedrijas IKP samazinājās par 5% un bezdarbs strauji pieauga, izraisot vissmagāko ekonomisko krīzi Zviedrijā kopš trīdesmitajiem gadiem. Kopējā nodarbinātība krīzes laikā samazinājās par 10%.[26] Valdība pārņēma gandrīz ceturto daļu banku aktīvu, maksājot aptuveni 4% no valsts IKP. Sarunvalodā šo metodi nosauca par “Stokholmas risinājumu”. Birokrātisko un dārgo labklājības sistēmu, kas bija strauji augusi kopš 1970. gadiem, nevarēja uzturēt ar esošo IKP kritumu, zemo nodarbinātību un arvien lielākiem labklājības izdevumiem. 1994. gadā valsts budžeta deficīts pārsniedza 15% no IKP.[27] Smagā krīze bija parādījusi, ka sociāldemokrātu sapnis par “spēcīgu sabiedrību”, kurā valsts uzņemtos lielāko atbildību par visu iedzīvotāju labklājību, nav ilgtspējīgs.

[1] Partijas “Progresīvie” programma: https://www.progresivie.lv/programma

[2] Ministru kabinets: https://www.facebook.com/valdibasmaja/photos/a.1767382190157573/2565875676974883/?type=3

[3] “Latviešu viensēta, 16.–21. gadsimts”. Pieejams: https://kulturaskanons.lv/en/archive/latviesu-vienseta/

[4] A. Bovey, “Peasants and their role in rural life”. Pieejams: https://www.bl.uk/the-middle-ages/articles/peasants-and-their-role-in-rural-life

[5] “Agricultural Land Reforms in Sweden”. Pieejams: http://www.hhogman.se/land-reforms-swe.htm

[6]K. J. Turausky, “The Jante Law and Racism: A Study on the Effects of Immigration on Swedish National Identityon Swedish National Identity”. Pieejams: https://scholarworks.umass.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1640&context=theses

[7] M. Kamann, “Swedish “Jantelagen”, law of Jante – Why Swedes don’t show off”. Pieejams: https://hejsweden.com/en/jantelagen-law-of-jante-how-to-be-swedish/

[8] “What is Janteloven?” Pieejams: https://www.scandinaviastandard.com/what-is-janteloven-the-law-of-jante/

[9] S. R. Trotte, “Breaking the Law of Jante”. Pieejams: https://www.gla.ac.uk/media/Media_404385_smxx.pdf

[10] K. J. Turausky, “The Jante Law and Racism: A Study on the Effects of Immigration on Swedish National Identityon Swedish National Identity”. Pieejams: https://scholarworks.umass.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1640&context=theses

[11] S. R. Trotte, “Breaking the Law of Jante”. Pieejams: https://www.gla.ac.uk/media/Media_404385_smxx.pdf

[12] “Forget hygge: The laws that really rule in Scandinavia”. Pieejams: https://www.bbc.co.uk/ideas/videos/forget-hygge-the-laws-that-really-rule-in-scandina/p06gtkxt

[13] S. R. Trotte, “Breaking the Law of Jante”. Pieejams: https://www.gla.ac.uk/media/Media_404385_smxx.pdf

[14] K. J. Turausky, “The Jante Law and Racism: A Study on the Effects of Immigration on Swedish National Identityon Swedish National Identity”. Pieejams: https://scholarworks.umass.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1640&context=theses

[15] M. L. Le Foulon, “Paradoksālais Homo Nordicus”. Pieejams: https://norden.lv/lv/aktualitates/ziemelu-stasti/paradoksalais-homo-nordicus/

[16] J. T. Foster, “Pillars Of Society – Jantenlagen”. Pieejams: https://james.tf/pillars-of-society-jantelagen

[17] H. Brueck, “Sweden’s gamble on coronavirus herd immunity couldn’t work in the US – and it may not work in Sweden”. Pieejams: https://www.businessinsider.com/sweden-coronavirus-strategy-explained-culture-of-trust-and-obedience-2020-4

[18] A. Lindbeks, “Trīs zviedru modeļi”. Pieejams: https://www.diena.lv/raksts/pasaule/krievija/tris-zviedru-modeli-13200507

[19]S. Karlsson, “The Sweden Myth”. Pieejams: https://mises.org/library/sweden-myth

[20] J. R. Baker, “Constructing the People’s Home: The Political and Economic Origins and Early Development of the “Swedish Model” (1879-1976). Pieejams: https://cuislandora.wrlc.org/islandora/object/etd%3A99/datastream/PDF/view

[21]S. Karlsson, “The Sweden Myth”. Pieejams: https://mises.org/library/sweden-myth

[22] M. Stevens, “When Does Government Spending Become Socialism?” Pieejams: https://masonstevens.com.au/when-does-government-spending-become-socialism/

[23] S. Karlsson, “The Sweden Myth”. Pieejams: https://mises.org/library/sweden-myth

[24] A. Lindbeks, “Trīs zviedru modeļi”. Pieejams: https://www.diena.lv/raksts/pasaule/krievija/tris-zviedru-modeli-13200507

[25] S. Karlsson, “The Sweden Myth”. Pieejams: https://mises.org/library/sweden-myth

[26] E. Ipsen, “Krona’s Fall Threatens a New Currency Crisis in Europe”. Piejams: https://web.archive.org/web/20080513095115/http://www.iht.com/articles/1992/11/20/swed_2.php

[27] “The Stockholm Solution”. Pieejams: https://www.bloomberg.com/news/articles/2008-03-12/the-stockholm-solution

Zvaigžņotā debess virs galvas

Tālajā 1984. gadā beidzu LVU Fizikas un Matemātikas fakultāti ar elektronikas specializāciju. Esmu daudz strādājis elektronikas un programmēšanas jomās un arī kā fizikas skolotājs. Esmu pasniedzis astronomiju (savulaik tāda bija skolu programmā), fiziku un epizodiski dažus citus priekšmetus. Kopā dažādās skolās man ir desmit gadu pedagoga stāžs. No bērnības esmu interesējies par astrofiziku un dzīvības izcelšanās jautājumiem un rūpīgi sekojis līdzi jaunākajiem atklājumiem fizikā. Šeit izklāstītais ir ilgu gadu pieredzes un pārdomu rezultāts. Neapgrūtināšu lasītāju ar atsaucēm, kuras tāpat reti kurš skatās. Šeit izklāstītais ir apmēram kā stundas viela. To es parasti stāstīju skolēniem pēdējā stundā pavasarī, kad visas atzīmes jau saliktas.

Kopš seniem laikiem domājošu cilvēku prātus ir nodarbinājis jautājums – kā ir radies cilvēks, kā uz Zemes radās dzīvība? Senākajos laikos atbilde bija skaidra – visu ir radījis Dievs. Dieva nepierādāmā eksistence gan radīja daudz jautājumu, bet inkvizīcija deva pareizas atbildes un labi tika galā ar šīs teorijas aizstāvību. Jaunajos laikos pieeja mainījās, un 20. gadsimta sākumā zinātnes pasaulē jau pilnīgi dominēja mehāniskais pasaules uzskats. Zinātne ir visuvarena, izziņai nav robežu, cilvēks var visu un tā tālāk, un tā joprojām. “Elektrons ir tikpat neizsmeļams kā atoms”, apgalvoja kāds plaši pazīstams marksisma teorētiķis. Valdīja uzskats, ka dzīvība uz Zemes ir izcēlusies stohastiski, pirmatnējā organisko vielu buljonā nejauši saduroties molekulām, kas veidoja pareizās ilgi dzīvojošās kombinācijas. Savukārt, tām saduroties, veidojās arvien sarežģītākas struktūras, līdz beidzot, raugi! – izveidojas dzīva šūna. Tālāk jau viss skaidrs – salīp divas šūnas, tad četras, tad jau izveidojas augi, tad dzīvnieki un beigās dabas karalis – cilvēks.

Astronomi pavērsa savus varenos radioteleskopus pret debesīm, lai īsā laikā atrastu citas civilizācijas, kas tur noteikti ir lielā daudzumā. Viņus sagaidīja liels pārsteigums – lai kā meklēja, lai kā paplašināja teleskopu jutības robežas, atrast neko neizdevās. Astronomi pieķērās pie katra dīvainākā signāla, bet izrādījās, ka visu signālu izcelsme ir dabiska. Augšā valdīja Lielais Dīvainais Klusums. Pēkšņi izrādījās, ka elektrons ir izsmeļams, proti, tā ir elementārdaļiņa, kas tālāk nav parastajā veidā sadalāma. Izrādījās, ka izziņai ir robežas un ka mēs esam nonākuši tām pietiekami tuvu. Kvantu mehānikas notikumu varbūtīgais raksturs skaidri parādīja – cilvēks ir pie durvīm, kas viņam var tā arī nekad neatvērties.

Pamazām izkristalizējās doma, ka ne viss šajā mehāniskajā pasaulē ir tik vienkārši. Viens no pirmajiem, kas pievērsās Lielā Dīvainā Klusuma pētīšanai, bija amerikāņu astrofiziķis Frenks Dreiks (Frank Donald Drake). Viņš sāka aplēst dzīvības rašanās varbūtību mūsu Piena ceļa galaktikā un uzrakstīja slaveno vienādojumu, kuru es pārrakstīšu lasīšanai ērtākā formā:

N=R*p*e*f*i*c*L,

kur:

N – to civilizāciju skaits mūsu galaktikā, kuras mums būtu atrodamas;
R – zvaigžņu veidošanās ātrums (zvaigznes/gads);
p – Saulei līdzīgo zvaigžņu daļa kopējā zvaigžņu masā;
e – to planētu daļa, uz kurām var rasties dzīvība, pret kopējo planētu skaitu;
f – varbūtība, ka uz planētas ar piemērotiem apstākļiem radīsies dzīvība;
i – saprātīgas dzīvības rašanās varbūtība uz planētām, uz kurām ir dzīvība;
c – to civilizāciju daļa, kuras meklē kontaktu, no visām saprātīgām civilizācijām;
L – civilizācijas pastāvēšanas laiks (gados), kura laikā tā ir spējīga meklēt kontaktu.

Sākumā tika pieņemts, ka reizinātāji f, i, c ir vērā ņemami daļskaitļi, bet L ir ļoti liels. Tad sanāca, ka debesīs būtu jābūt vienlaicīgi redzamiem simtiem un tūkstošiem civilizāciju, kuras raidītu mums savus signālus. Bet tur augšā nav nevienas…

Acīmredzot, vismaz viens no šiem koeficientiem tomēr ir ļoti mazs. Aplūkosim tos tuvāk. Zvaigžņu un planētu skaita reizinātājus R, p un e neapskatīsim, jo tāpat ir skaidrs, ka tie ir pietiekami lieli, lai nodrošinātu maksimāli labvēlīgu rezultātu. Tāpēc kā pirmo apskatīsim koeficientu f. Fakts, ka dzīvība uz Zemes radās uzreiz pēc piemērotu apstākļu rašanās, liktu domāt, ka tas ir tuvs vieniniekam, tas ir, līdzko ir piemēroti apstākļi, dzīvība rodas. Atgādinu, ka ir runa par stohastisku “salipšanas” procesu.

Sākotnējie eksperimentu rezultāti, kad pirmatnējā atmosfērā imitēja zibeņus, likās cerīgi. Lielā daudzumā veidojās organiskie savienojumi, un bija ziņas pat par aminoskābju konstatēšanu, kas, kā zināms, ir dzīvības “pamatķieģelīši”. Pirmo rezultātu iedvesmoti, zinātnieki mēģināja imitēt nākamo posmu – šādu organisko savienojumu savienošanos lielās olbaltumvielu molekulās. Un šeit viņus gaidīja nepatīkami pārsteigumi, jo izrādījās, ka nejaukais otrais termodinamikas likums ir spēkā arī šādās vidēs. Kā zināms, otrais termodinamikas likums nosaka, ka haoss dabā vienmēr ņem virsroku pār sakārtotību. Izveidojušās molekulas sabruka simtiem un tūkstošiem reižu ātrāk, nekā paspēja salipt kaut cik nozīmīgās konglomerācijās. Kaut kāda inkubācija varētu notikt tikai ļoti specifiskos, izolētos apstākļos – teiksim, dziļi ūdenī, pie siltiem avotiem, pilnīgā tumsā.

Ļoti augstas prasības ir arī pret vides ķīmisko sastāvu. Tajā jābūt pietiekamam daudzumam fosfora, slāpekļa un daudzu citu vielu. Cītīgi aplēšot dzīvības rašanās varbūtību šādā ceļā, tika iegūtas neticami mazas vērtības. Lūk, populārākie salīdzinājumi: pērtiķim, haotiski sitot pa klaviatūru, izdodas sarakstīt kādu Britu enciklopēdijas sējumu, turklāt ne reizi nekļūdoties; dators, krītot no rokām, lidojumā līdz grīdai paspēj haotisku elektronu fluktuāciju rezultātā aizpildīt atmiņu ar perfektu Windows sistēmu, un tamlīdzīgi.

Saprotams, ka tik mazas varbūtības prasa milzu laiku, vismaz desmitiem miljardus gadu, kas nekādi nav savienojams ar faktu, ka dzīvība uz Zemes radās praktiski uzreiz pēc piemērotu apstākļu rašanās. Kā tas izskaidrojams? Ir trīs atbildes. Pirmā – varbūt ir kāds mehānisms, kas palīdz komplicētām organiskām vielām it kā pievilkties citai pie citas un stimulē arvien sarežģītāku molekulu veidošanos. Skaidrs, ka šādam procesam būtu jābūt universālam, pietiekami izteiktam un pārliecinoši novērojamam arī mūsdienās. Liktos, ka mūsdienu jaudīgā bioloģijas zinātne šādu procesu atradīs kā nieku, jo izolētās vietās būtu jābūt vērojamām spilgtām šī procesa izpausmēm – kādām olbaltumvielu krātuvēm, aminoskābju slāņiem u. tml. Saprotams, ka šāda mehānisma atklājējs nekavējoties saņems Nobela prēmiju, tāpēc netika taupīts ne laiks, ne līdzekļi. Mūsdienu zinātnes attīstība molekulāros mērogos noteikti ļautu pārliecinoši konstatēt šādu mehānismu, ja tāds pastāvētu.

Tomēr, neskatoties uz milzumu ieguldīto līdzekļu un pūļu, nekas tāds nav novērojams un mūsdienu bioloģija tā arī nav spējusi atklāt neko pārliecinošu. Tas praktiski pārsvītro dzīvības nejaušas izcelšanās varbūtību. Šādā gadījumā koeficients f ir ar kārtu, teiksim, 10E–60. Precīzi to pateikt nav iespējams, bet ir skaidrs, ka tas ir izzūdoši mazs. Šādā gadījumā mēs pilnīgi droši Visumā esam vieni. Un tas, ka mēs esam, pats par sevi ir neticams brīnums. Tas labi saskan ar novērojumiem, bet slikti saskaņojas ar to, ka dzīvība uz Zemes radās uzreiz pēc piemērotu apstākļu iestāšanās… Šis fakts diezgan skaidri rāda, ka “suns tomēr nav aprakts šeit”. Ja pieņemam dzīvības haotiskas izcelšanās varbūtību kā nulli, tad atliek divi ceļi. Vai nu dzīvība uz Zemes tika ienesta no ārienes (“panspermijas” teorija), vai arī tā tika mākslīgi radīta kāda mums nezināma procesa rezultātā (“kreacionisms”).

Kreacionisms nav uzreiz jāsaprot kā kādas pārdabiskas būtnes darbība. Tikpat labi tā varēja būt kāda antīka, ļoti augsti attīstīta civilizācija, kas izveidoja “dzīvības sēklas” šūnu veidā un tad “iesēja” tās uz Zemes attīstībai piemērotos apstākļos. Šādai versijai ir tikai viena vāja vieta – tai nav nekādu pierādījumu. Varētu domāt, ka šāda civilizācija atstātu, teiksim, uz Mēness kādu megalītisku, mākslīgu celtni ar skaidru norādi uz sevi. Visdrīzāk viņa tā arī izdarītu, jo tas ir tikai loģiski. Te gan jāsaka, ka četru miljardu gadu laikā gan Zemes, gan Mēness virsma ir izmainījusies līdz nepazīšanai un diez vai šāds vēstījums varētu saglabāties neskarts. Tomēr tik augsti attīstīta civilizācija varētu kaut ko izdomāt – piemēram, kādas simts automātiskās zondes, kas riņķotu ap Sauli pa ļoti izstieptu eliptisku orbītu, atgriežoties pie Saules, teiksim, reizi tūkstoš gados, lai Saules tuvumā sāktu raidīt kādus signālus. Nekādi šādi pierādījumi un nekas tamlīdzīgs nav atrasts.

Šeit jāpiemetina ļoti zemā varbūtība, ka starpzvaigžņu pārlidojumi reālā laikā principā būtu iespējami, uz ko norāda mūsdienu fizika. Vadoties pēc tām zināšanām, kas mums šobrīd ir, šādu ceļojumu iespējas nav. Vienīgā ideja, kas ir plaši pazīstama šaurās aprindās, ir Stīvena Hokingsa piedāvātā Saules bura. Īsumā ideja ir šāda: izgatavot ārkārtīgi plānu, atstarojošu plēvīti (atstarojošu tamdēļ, lai dubultotos katra fotona impulss), izstieptu grandiozā laukumā, kas pārklāj vairākus kvadrātkilometrus. Saules izstarotie fotoni nokļūst uz šīs buras un, līdzīgi vējam, dzen to uz priekšu. Iegūtais paātrinājums ir niecīgs, tomēr pietiekams, lai, pakāpeniski riņķojot ap Sauli, šī bura, kā arī uz tās nostiprinātā ļoti nelielā zonde, attālinātos no Saules pa spirāli. Šim projektam ir ļoti daudz vāju vietu, kaut gan primitīvākajā veidā to var īstenot jau šodien. Buras vilkme tiek regulēta, pagriežot buru pret Sauli noteiktā leņķī. Tas nepieciešams, lai bura aizlidotu vēlamajā virzienā, nevis kur pagadās. Diemžēl ceļojuma laiks būtu daži desmiti tūkstošu gadu. Plānā plēvīte starpzvaigžņu telpā sabruks radiācijas iedarbībā, un nav arī skaidrs, ko zonde darīs pie tuvākās zvaigznes.

Starpzvaigžņu ceļojumi reālā laikā, vadoties no šodienas zināšanām, ir neiespējami. Nav arī it nekādu norāžu, ka tie būtu iespējami apskatāmā nākotnē. Nav tā, ka tūlīt, lūk, uztaisīsim kodoltermisko dzinēju un tūlīt arī lidosim… Pārāk fantastiskas enerģijas tam ir nepieciešamas, pārāk lielas ir fizikālās problēmas, kas rodas, ceļojot ar ātrumiem, kas tuvi gaismas ātrumiem. Tāpēc hipotēze par ciemiņu atstātajiem civilizācijas dēstiem prasa vismaz kādu norādi uz iespējamu pierādījumu.

Pilnībā nevar izslēgt “dzīvības sēklu” atnešanu uz Zemi kopā ar kādiem starpzvaigžņu objektiem – komētām, meteorītiem. Šeit gan jāsaka, ka grūti iedomāties dzīvu šūnu, kas spētu izturēt, teiksim 100 000 gadu garu ceļojumu kāda meteorīta iekšienē, kuru nemitīgi cauršauj visuresošie, enerģiskie kosmiskie stari. Pēc 100 000 gadu ilgas caurstarošanas, kas izsitīs no molekulām elektronus un sagraus pat atomu kodolus, šūnas DNS pilnīgi noteikti zaudēs jebkādu dzīvotspēju. Neaizmirsīsim, ka “sēklu ceļojuma” teorija arī neatbild uz jautājumu – kā tad dzīvība izcēlās vietā, no kurienes nāk šīs sēklas? –, tātad faktiski neatbild ne uz vienu uzstādīto jautājumu.

Nu ko? Atliek tikai kādas spēcīgas būtnes darbība, kas neiekļaujas mūsu priekšstatos. Jāsaka gan, ka arī tas prasa pierādījumus, un “Dieva slēpšanās” nav pārliecinošs izskaidrojums, ja gribam palikt loģikas ietvaros. Šeit gan ir visai plašs lauks fantāzijām un spekulācijām.

Jā, un tomēr dzīvība uz Zemes ir, un kaut kā tā ir radusies. Nav pamata apšaubīt paleontoloģijas zinātni un apsūdzēt visas pasaules paleontologus sazvērestībā. Nav apšaubāms, ka sākumā dzīvība ir radusies primitīvā formā un tad ir notikusi tās evolūcija. Tad kāds būtu izskaidrojums?

Pagaidām tāda nav. Varbūt tiks atrasts kāds pārliecinošs mehānisms, kas veicina dzīvības veidošanos no organisko vielu biezeņa. Varbūt sarežģītām molekulām ir tieksme savākties vienkopus, varbūt pastāv kādi nezināmi spēki, kas rodas starp pietiekami komplicētām molekulām? Šāds “spēks” vai “mehānisms” gan būs pretrunā ar otro termodinamikas likumu, kas nosaka, ka haoss var tikai palielināties. Labi, bet tad parādīsies cits jautājums: kāpēc “biezenis nevārās” citur? Var gan gadīties, ka Zemei ir ļoti unikāls ķīmiskais sastāvs, kas veicina dzīvības izcelšanos. Var arī gadīties, ka citi koeficienti Dreika vienādojumā ir ļoti mazi.

Tagad apskatīsim koeficientu i, kas nosaka saprātīgo civilizāciju daļu starp visām planētām, uz kurām ir dzīvība. Darvinisti apgalvo, ka evolūcijas virsotne saprātīgas būtnes veidolā ir neizbēgama, tātad šis koeficients būtu vieninieks. Tomēr šodien mēs zinām, cik ļoti mehāniskais darvinisms ir tālu no patiesības. Un, ņemot vērā to, ka no miljoniem sugu uz Zemes tikai cilvēkam piemīt intelekts, šis koeficients arī varētu būt ļoti, ļoti mazs. Lai cik gudri būtu sunīši, iemācīt tiem angļu valodu droši vien neizdosies. Visdrīzāk – nekad. Mākslīgais intelekts, kuru šodien mēģina imitēt pietiekami sarežģītas pašapmācošas programmas, ir bezgalīgi tālu no reāla intelekta. Lēš, ka līdz šī gadsimta beigām AI (mākslīgais intelekts) sasniegs pērtiķa līmeni.

Koeficients L ir attīstītas civilizācijas dzīves laiks. Ļoti nenoteikts parametrs, kura aplēses svārstās no simtiem gadu, ko cilvēcei sola pesimisti, līdz miljardiem, par ko ir pārliecināti optimisti. Mūsu civilizācija attīstās tikai nieka 10 000 gadus, turklāt kā tehniska civilizācija reāli tikai kādus 150. Ja pieņemam, ka resursi izsīkst ļoti ātri un starpplanētu ceļojumi maz ko dod civilizācijas saglabāšanai, kas, starp citu, liekas ļoti iespējami, tad civilizācijas dzīves laiks varētu arī nebūt lielāks par dažiem desmitiem tūkstošu gadu. Kosmiskajos mērogos tas ir tikai zibens uzplaiksnījums. Skaidrs, ka divu zibeņu vienlaicīga uzplaiksnīšanās ir ļoti vāji varbūtīga. No otras puses, ja paskatāmies uz izolētu civilizācijas grupu attīstību uz Zemes (Amerikas indiāņiem, Austrālijas ciltīm), neviena no šīm civilizācijām nav gājusi bojā arī ļoti grūtos apstākļos. Tas liek domāt, ka attīstītas civilizācijas arī dramatiskos, katastrofālos apstākļos, kādi var būt, teiksim, vispārējs kodolkarš vai gandrīz pilnīga resursu izsīkšana, spēs sevi saglabāt. Kad iedarbojas pašsaglabāšanās instinkts, cilvēki mēdz rīkoties ļoti saprātīgi un vienoti.

Tagad par koeficientu c, kas raksturo to civilizāciju daļu, kura meklē kontaktu. Ir grūti iedomāties attīstītu civilizāciju, kura slēpjas. Visā Visumā ir vienādi likumi, un arī loģika visām būtnēm ir vienāda. Starpzvaigžņu ceļojumi ir bezgala grūti, ja vispār iespējami, un kaut kādu resursu dēļ neviens nelidos kosmiskus attālumus. Tas neatmaksājas nekādā veidā. Tāpēc slēpties aiz bailēm tikt aplaupītam nav loģiski. Visi notikumi uz Zemes rāda, ka saprātīgas būtnes agri vai vēlu meklē kontaktus cita ar citu.

Dzīvības rašanās tā arī nav izskaidrota, un nav redzams, ka tuvākajā nākotnē te būs kāds izrāviens. Tad ko darīt? Krist uz ceļiem vai ne, tā ir katra paša izvēle. Kāds dzīvo ar Dievu sirdī, kāds paļaujas tikai uz sevi. Ja pirmais un otrais strādā vienādi uzcītīgi, tad arī rezultāti drīzāk būs vienādi. Un tas, ko katrs cilvēks domā pie sevis, ir katra paša izvēle. Kam siltāk ar Dievu – nu taču Dieva dēļ! Viņš nebūs viens, skatoties nāvei acīs. Kam ērtāk nebūt saistītam ar kādām iedomātām saitēm, lai lido kā ērglis. Kā zināms, ērglis lido viens, vārnas lido barā.

Pēdējais, ko gribu teikt. Starpzvaigžņu ceļojumu sakarā tūlīt visi tehnikas visspēcības apoloģēti metīsies man virsū ar pārmetumiem – ko tu zini par nākotni? Tur būs tādas tehnoloģijas, kādas šodien nevaram pat iedomāties. Viduslaikos taču cilvēki arī nevarēja iedomāties, ka akmenī uz plaukstas varēsim redzēt visu pasauli. Šī vienkāršā doma, kas no pirmā acu uzmetiena šķiet pareiza, tomēr ir dziļi kļūdaina. Kāpēc tā? Ņemsim tos pašus viduslaikus. Cilvēkiem apkārt bija milzums neizskaidrojamu parādību. To bija daudz vairāk nekā izskaidrojamu parādību. Cilvēks saprata, ka ūdens vienmēr tek uz leju, bet nesaprata, kāpēc spīd Saule, kāpēc dārd pērkons, kāpēc debess ir zila, bet zāle zaļa. Šī totālā neziņa solīja daudz brīnišķīgu atklājumu. Jā, tad varēja teikt, ka zinātnieki visu atklās, visu izskaidros un pasaule pārvērtīsies līdz nepazīšanai. Ka pienāks diena, kad cilvēks izskaidros visu neizskaidrojamo.

Nu ko, šī diena ir pienākusi. Kāds var nosaukt kādu reālu, pārliecinoši konstatējamu parādību, kas nav izskaidrojama ar mūsdienu fizikas zināšanām? Nu, pieņemsim, lido kaut kādas mistiskas uguns bumbas, pēkšņi gaisā pazūd lidmašīna un tamlīdzīgi. Nav nekā tāda. Ak, jā! Ir cilvēki, kas skatās REN TV. Tur gan viss kas notiek. Tikai fantāzijās, ne dzīvē. Dzīvē mēs vairāk nevaram atrast praktiski nevienu neizskaidrojamu parādību.

Ko tas nozīmē? Izziņa ir kā ceļš pa nepazīstamu apvidu, kur ik uz soļa mēs atklājam ko jaunu. Ja tagad mums visi ceļi ir zināmi, tad mēs esam nonākuši ļoti tuvu pie izziņas sliekšņa. Mēs vienkārši zinām par pasauli visu, ko varam zināt. Protams, noteiktās robežās. Ko jaunu ir devusi kodolfizika pēdējos četrdesmit gados? Izņemot kaut kādu teorētisku matu skaldīšanu, protams. Ko dod arvien jaunu kvarku parametru izdomāšana un it kā atklāšana? Ko deva Higsa bozona eksistences apstiprināšana? Atgādināšu, ka šī visai mazsvarīgā fakta dēļ tika uzbūvēts milzīgākais daļiņu paātrinātājs, kurš ir tik sarežģīts, ka savas sarežģītības dēļ biežāk nestrādā, nekā strādā. Ir iztērēti astronomiski līdzekļi. Un nu mēs zinām, ka Higsa bozons, kurš ir kodolfizikas Standarta teorijas stūrakmens, drīzāk tomēr pastāv, nekā nepastāv.

Vienlaikus Standarta teorija nespēj apmierinoši izskaidrot daudzas citas parādības mikropasaules līmenī. Pēkšņi izrādās, ka dabai visi virzieni nav vienādi. Izrādās, ka tai ir sava “augša” un “apakša”, ka daļiņas var rasties vairāku metru attālumā no sadursmes vietas, un tā tālāk. Tā ir siena – mūsu izziņas robeža, pie kuras notiek izmisīga cīņa par katru milimetru. Un šis milimetrs mums nedod pilnīgi nekādus praktiskus rezultātus. Vai varbūt es kļūdos un kāds var nosaukt kādu praktisku lietu, kas radusies kodolfizikas pēdējo gadu desmitu atklājumu rezultātā?

Līdzīgi ir arī ar makropasauli. Arī tur esam nonākuši pie sava veida sliekšņa, kad nepietiek tikai ar teleskopu vērojumiem un bezgalīgām fantāzijām. Ir izteikta nepieciešamība vismaz kaut ko redzēt tuvumā. Bet tas nav iespējams… Tā ka, padomājiet, lūdzu, trīs reizes, pirms pārmetat man atpakaļrāpulību un tumsonību.

Ir tik skaisti skatīties debesīs skaidrā vasaras naktī. Milzīgais Piena ceļš staro savu noslēpumaino gaismu. Pulkiem zvaigžņu un galaktiku, līdz kurām nokļūt ir neiedomājami grūti. Attālumi ir milzīgi – jebkuru iztēli satriecoši. Un tomēr mēs redzam gaismu no šīm tālajām pasaulēm. Vai tur ir spēkā tie paši fizikas likumi, kas uz Zemes? Vai tur dzīvo tādas pašas būtnes, kuras meklē kontaktu ar mums? Vai varbūt Zemi un cilvēkus ir radījis Dievs? Tad jau viņš varētu radīt līdzīgus cilvēkus arī citur… Varbūt. Diemžēl šajā etapā mums ir liegta iespēja to zināt.

Itāļu konservatīvisma konferences piezīmes

Dienu pēc Džordžijas Meloni un labējo koalīcijas 25. septembra uzvaras Itālijas ārkārtas vēlēšanās sociālajos medijos ievēroju, ka nedēļas nogalē Romā ir paredzēta konference “Itāļu konservatīvisms”. Iepazinies ar dalībnieku sastāvu un pārliecinājies, ka kaut ko labu smelties varēs arī itāļu valodas nezinātājs, bez garas domāšanas piereģistrējos. Trīs dienas vēlāk, savu Saeimas vēlēšanu balsi laikus nodevis glabāšanā, jau atrados Romā, gatavs novērot, kādas sajūtas valda pēc Meloni uzvaras un kā konservatīvie organizējas citviet Eiropā.

Konferenci rīkoja žurnāls The European Conservative sadarbībā ar itāļu kustību “Nazione Futura” un biedrību “Fondazione Tatarella”. Pirmā ir 2017. gadā dibināta domnīca, kas izdod gan grāmatas, gan ik ceturksni arī žurnālu, kā arī rīko konferences un izglītojošus pasākumus un izstrādā konkrētus politikas priekšlikumus. Konferencē bija divu veidu pasākumi: viena runātāja uzstāšanās un paneļdiskusijas. Tā notika lepnā viesnīcā pašā pilsētas centrā netālu no prezidenta pils. Visas uzstāšanās notika vienā greznā zālē. Priekštelpā bija novietots visai liels grāmatu galds gan ar itāļu konservatīvo domātāju darbiem, gan arī aktuāliem tulkojumiem. Pie The European Conservative galdiņa varēja par brīvu paņemt priekšpēdējo žurnāla numuru. Pasākumam bija vairāk nekā simts akreditēto žurnālistu, to plaši atspoguļoja sabiedriskā medija RAI viļņos un visas runas straumēja tīmeklī un radio.[1] Raksturīgi Itālijai, nevienu dienu pasākums nesākās laikā, neviena daļa neiekļāvās laika robežās un rīkotāji bija spiesti iztikt bez pārtraukumiem. Atspirdzināties varēja tikai ar ūdeni, bet, tā kā dalība bija bez maksas, sūdzēties īsti nevar.

Pirmajās divās dienās bija nodrošināta sinhronā tulkošana, izņemot pāris spāņu runātājiem, kuri nekautrējās runāt savā dzimtajā valodā. Itāļu klausītājiem tas problēmas nesagādāja, ko gan nevar teikt par vienīgo latviešu klausītāju. Jāatzīmē, ka latviešu klausītājs bija viens no retajiem nekulturālajiem kungiem, kuri nebija uzvalkā ar kaklasaiti. Ironiski, jo pēc bēdīgas pieredzes vienā no nesenajiem Kodoka pasākumiem pats biju nolēmis, ka turpmāk mūsu pasākumos būs strikta prasība vīriešiem ierasties uzvalkā ar kaklasaiti. Izrādās, ka Itālijā šī norma nekad nav zudusi vai ir no jauna ieviesusies.

Labu laiku pirms Itālijas vēlēšanām ieplānotā konference izrādījās tieši laikā, lai konservatīvie no vairākām Eiropas valstīm sanāktu kopā Romā un nosvinētu pirmo konservatīvo uzvaru Rietumeiropā. Kā dažās runās tika atzīmēts, šī bija pirmā konservatīvo uzvara valstī, kas ir viena no Eiropas Savienības dibinātājām. Dalībnieki izteica cerību, ka tā iedvesmos jaunu vilni Eiropā, turpinot Polijas, Ungārijas un daļēji Zviedrijas nesenos labējo partiju elektorālos panākumus. Ja “ZZS”, “Apvienotā saraksta”, “Nacionālās apvienības” un “Latvija pirmajā vietā” iestāšanās par konservatīvām vērtībām, pretēji Latvijā ierastajai kārtībai, kārtējo reizi neizrādīsies vien tukša priekšvēlēšanu runāšana un kreisie “Progresīvie” netiks pielaisti pie koalīcijas veidošanas, tad šim vilnim varēs pieskaitīt arī parlamenta vēlēšanu rezultātus Latvijā.

Meloni uzvaru atzīmēja teju katrs runātājs. Meloni esot uzticama centriski labēja politiķe – to man apliecināja arī vienīgais Romas taksists, ar kuru sanāca diezgan garš brauciens un kuram bija pietiekami labas angļu valodas zināšanas. Pārējie Romā uzklausītie runātāji gluži neatbilda manam politiski filozofiskās pratības līmenim, tāpēc, ja tālāk sniegtajos atreferējumos saklausīsiet blēņas vai nesakarīgumu, norakstiet to uz manu kurlumu vai nezināšanu. Izsmeļošs ideju izvērsums nav mans nolūks. Šīs piezīmes ir tāds kā ātrais ievads Eiropas konservatīvo ideju plūsmā un īsa iepazīšanās ar dažiem aktīvākajiem līderiem. Runātāji pārstāvēja plašu, brīžiem pretrunīgu ideju spektru un savā starpā arī strīdējās. Viņu paustās tēzes fragmentāri atstāstu tā, kā dzirdēju no viņiem pašiem angļu valodā vai sinhronajā tulkojumā, kurā, iespējams, pazaudēju daļu nianšu.

Konferenci atklāja The European Conservative galvenais redaktors Alvino-Mario Fantini, kurš aprakstīja Meloni uzvaru kā visu Eiropu satricinošu notikumu, kas licis kreisajiem saprast, ka viņu dienas ir skaitītas. Itālija ir parādījusi, ka tā godā tēvzemi, ģimeni, laulību un tradīcijas. Progresīvie, viņaprāt, nespēj spēlēt pēc noteikumiem, gūstot panākumus tikai ar baidīšanu, melošanu un nomelnošanu. Konferences mērķis ir veicināt dažādu partiju un nāciju konservatīvo diskusijas; tā ir ideju festivāls, kurā svin klasisko izglītību, kā arī morālos un politiskos tikumus.

Līdzorganizators no Itālijas atgādināja, ka konservatīvie nav nedz ekstrēmisti, nedz konspirologi. Kopā sanākšanas mērķis ir meklēt konservatīvās idejas stiprinošus savienojumus starp kultūru un politiku. Ar konservatīvisma aizstāvību likumdošanā ir par maz, jo pašlaik mēs dzīvojam kreiso kultūras hegemonijā. Itālijai ir nepieciešama ģimeņu politika, pārmaiņas mazo uzņēmēju labā un vides aizsardzībā. Zaļie jautājumi nedrīkst tikt atdoti kreisajiem. Itāļu konservatīvajiem rūp vides jautājumi, bet viņi sniedz atšķirīgas atbildes nekā kreiso kustības. Līdzīgi kā vairāki runātāji vēlāk, viņš norādīja arī uz imigrācijas problēmu kā vienu no centrālajiem, konservatīvos satraucošajiem jautājumiem.

Haimi Nogeira Pinto (Jaime Nogueira Pinto), portugāļu rakstnieks un profesors, žurnāla The European Conservative autors, īsi aprakstīja dalījumu labējos un kreisajos kā dalījumu cilvēkos ar krasi atšķirīgām pieejām dzīvei. Kreisie pēdējā laikā līdzinoties manihejiešiem, kuri piedalās mūžīgajā cīņā starp labo un ļauno un ir apsēsti ar pārākuma morāli. Kā piemēru viņš nosauca dažus komentētājus, kuri pirms Itālijas vēlēšanām sprieda, ka, ja itāļi izvēlēsies centriski labējo koalīciju (ko viņi arī izdarīja), tad viņi būs rīkojušies morāli nepareizi. Kā konservatīvie mēs saprotam – viņš sacīja –, jo īpaši ar gadiem, ka ļauni cilvēki var paveikt daudz laba un labi cilvēki – daudz ļauna. Konservatīvajā un judeokristīgajā domāšanā netrūkst pretrunu, un tās tiek respektētas. Konflikts politikā rodas nevis no labā un ļaunā sadursmes, bet no vairāku vērtīgu un vēlamu lietu savstarpējas nesavietojamības – no nespējas tās vienlaicīgi apmierināt. Konservatīvo pīlāri ir kristietība, nācija un brīvība, un brīvība ir arī konflikta pamats. Konservatīvie apzinās konfliktu, piemēram, starp brīvību un nacionālajām interesēm.

Pinto un daži citi runātāji vēlāk norādīja uz šībrīža absurdo stāvokli, ka publiskajā telpā labējos un viņu uzskatus atspoguļo nevis viņi paši, bet gan kreiso izvēlētas karikatūras. Mediju ieskatā nav tādu parasto labējo, ir tikai galēji labējie. Konservatīvajiem ir jāizaicina pamatstraumes naratīvs un pašiem jāskaidro, kādi ir viņu uzskati. Citi runātāji kā piemēru minēja kreiso mediju lietoto apzīmējumu “antieiropeisks”, kas patiesībā vienkārši nozīmē, ka oponenta Eiropas vīzija nesakrīt ar savējo, pat ja esat “par Eiropu”. Pinto sacīja, ka, ja jums nav paša apgūtas versijas par vēsturi, jūs automātiski pieņemsiet kreiso versiju, jo viņi kontrolē masu medijus. Nav iespējams neko apspriest ar cilvēku, kurš pats neko nav izzinājis, jo viņā ir iesakņojušies visi automātiski pieņemtie naratīvi.

Džordžijas Meloni panākumus Pinto skaidroja ar viņas veselīgo izpratni par politiku. Proti, politika ir visa iespējamā pavards. Laba politika ir sintēze starp uzticību principiem un uzticību realitātei, kas Meloni padodoties ļoti labi.

Ungāru politiķis Balašs Hidvegi (Balázs Hidvéghi) sāka savu runu ar vairāku ievērojamu ungāru zīmīgiem citātiem. Džordžs Šopflins (George Schöpflin) savulaik esot sacījis: “Konservatīvā doma par pašsaprotamu atzīst nāciju, eksistenci nācijas ietvaros un kopienu organisko lomu. Konservatīvā doma atzīst, ka nācijai ir ētiska un morāla sistēma, un tā ir pakļauta normām.”

Ištvanam Seičeni (István Széchenyi) pieder vārdi: “Nācija dzīvo savā valodā.” Valodas saglabāšana ir bijis un ir Ungārijas un vairāku tās kaimiņvalstu izdzīvošanas jautājums.

Savukārt Zoltans Kadali (Zoltán Kodály) esot sacījis: “Kultūru nevar mantot. Priekšteču kultūra ātri izgaist, ja katra paaudze to atkal neapgūst no jauna.”

Ungāru politiķis Hidvegi identificēja četrus laukus, kuros šodien notiek uzbrukums nacionālajai identitātei. Pirmkārt, nacionālismam kā normatīvam spēkam uzbrūk “sociālpolitiskā atjēdzība” (woke), atcelšanas kultūra un LGBT propaganda. Otrkārt, tai uzbrūk demokrātiskās atbildības noraidījums: neievēlēti birokrāti realizē savas politiskās programmas. To labi ilustrē nesenie Eiropas Komisijas prezidentes Urzulas fon der Leienas izteikumi pirms itāļu vēlēšanām. Viņa sacīja, ka Eiropai ir “instrumenti”, kurus likt lietā, ja gadījumā itāļi nenobalsos pareizi. Atbildībai ir jāpaliek tautas vēlēto priekšstāvju rokās. Trešais uzbrukums nacionālajai identitātei ir uzbrukums nāciju iespējām sevi aizstāvēt, uzstājot uz vaļīgām robežām un masu migrāciju. Hidvegi retoriski vaicāja, vai kādas valsts iedzīvotājiem ir ticis demokrātiskā ceļā pajautāts, vai viņi vēlas mainīt savu kultūru un tradīcijas. Vai iedzīvotājiem ir pajautāts, vai viņi ir ar mieru savā zemē ieviest likuma varai neaizsniedzamas no-go zonas? Ceturtais uzbrukums nacionālajai identitātei notiek caur konstitucionālajām tiesām, kas mēģina pārrakstīt valstu konstitūcijas. Viņš atsaucās uz Eiropas Savienības tiesas prezidenta atzīšanos kādā nesenā intervijā, ka tiesas misija ir veicināt federālas Eiropas izveidi. Tā ir pilnīga tiesas lomas pārprašana. Eiropas politiskā virzība ir iedzīvotāju vēlētu politiķu, nevis tiesnešu prerogatīva.

Diskusijās ar pretiniekiem Hidvegi ieteica bruņoties ar bezgalīgu pacietību, nezaudēt savaldību, būt stingriem savās pozīcijās un nepieņemt otrās puses uzspiestās kategorijas.

Viens no runātājiem, kura dēļ izlēmu, ka ir vērts braukt uz konferenci, bija Balašs Orbāns (Balázs Orbán), Ungārijas premjerministra Viktora Orbāna politiskais līdzgaitnieks un uzvārda brālis (bez radniecības saitēm). Viņaprāt, sociālisti par ideoloģijām saka, ka tās palīdz realizēt ideālu pasauli. Konservatīvie par to nav pārliecināti. Atsaucoties uz Rodžeru Skrūtonu (Budapeštā esot jau trīs Skrūtona kafejnīcas!), viņš norādīja, ka ikviena ideoloģija, uztverta kā dogma, arī konservatīvisms, apslēpj kopienu patieso dabu. Konservatīvos no citiem atšķir tas, ka viņu primārās intereses ir viņu pašu kopiena. Konservatīvā politika nav nekas cits, kā vien rūpes par konkrēto kopienu. Progresīvie, lai arī viņus ievēl nācijai piederīgi vēlētāji, izvēlas pārstāvēt vai nu liberāļu kopienu, vai visu cilvēci, vai arī nodarbojas ar jaunas kopienas būvi.

Kopš 2015. gada Ungārija ir Eiropas Savienības melnā avs imigrācijas politikas dēļ. Nelegālo imigrantu uzņemšana nav Ungārijas nacionālajās interesēs. B. Orbāns uzskata, ka Briseles politika šajā jautājumā nekalpo pašai Eiropai. Ungārija nepiekrīt imigrācijai kā nodarbinātības problēmas risinājumam. Ungārijā ir lielākais ģimeņu atbalsta budžets Eiropā pēc IKP uz vienu iedzīvotāju. Pateicoties cenu griestiem, tur šobrīd ir zemākās naftas un gāzes cenas Eiropā. Un tās tādas ir ungāru tautas interesēs. Ungārija nepieņem dzimtes identitātes jēdziena un jautājumu parādīšanos starptautisku līgumu tekstos. Runājot par karu Ukrainā, Orbāns īpaši uzsvēra, ka nav nekādu šaubu, kurš ir agresors un kurš ir pārkāpis starptautiskās tiesības, iebrūkot Ukrainā. Ukrainas tauta varonīgi cīnās pret iebrucēju. Taču Orbāns vaicāja, vai ES sankcijas Krievijai sasniedz savu mērķi. Kāda ir sankciju ietekme uz mūsu pašu dzīvēm? Vai ES pilsoņiem kāds vaicāja, vai viņi atbalsta sankcijas? ES ir bail to jautāt. Ungārija uzskata, ka nacionālām valstīm jābūt tiesībām pajautāt saviem pilsoņiem, vai viņi piekrīt noteiktai politikai. Ungāri vēlas šajā jautājumā uzticēties t. s. pūļa gudrībai. Karš ir jāpārtrauc nekavējoties. Viņaprāt, Eiropas Savienība būs vienīgais zaudētājs šajā karā. Vairāki konferences delegāti atkārtoja, ka sankcijas soda tikai pašu Eiropu. Sankcijām ir jēga tikai tad, ja tās soda sodāmo vairāk nekā sodītāju. Piekrišanu šai atziņai ar aplausiem apliecināja vairums klātesošo.

Paneļdiskusijā par brīvību un suverenitāti sarunājās pārstāvji no Itālijas, Spānijas, Argentīnas un viens no Breksita kampaņas aizsācējiem no Apvienotās Karalistes – lords Daniels Hanans (Daniel Hannan). Pēc Itālijas pārstāvja domām, ES bagātība ir tās dažādība, bet, nojaucot robežas, dažādība izzūd. Kad izmirst kāda dzīvnieku suga, par to sēro, bet, kad izzūd tradīcija, tas pat netiek atzīts. (Starp citu, 10. oktobrī The Guardian rakstīja par Šveicē notikušu atvadu ceremoniju izkusušam ledājam.) Konservatīvajiem ir jāstājas pretī tūlīt draudošajiem uzbrukumiem. Mūsu pretinieks, līdzīgi kā 20. gadsimta diktatori, uzskata cilvēkus par skaitļiem, nevis par daļu no tradīcijas. Kreiso pasaulē viena ļaužu grupa var brīvi aizvietot kādu citu, ieņemot tās vietu. Bet patiesībā cilvēki ir tradīcijas nesēji ar noteiktu uzvedību. Cilvēks ir ķēdes posms. Viņš aicināja nebūt tai paaudzei, kas pārrauj šo ķēdi. Eiropas civilizācijas dabā būtu pārtraukt šo graujošo dažādības zudumu, jo nacionālās atšķirības ir Eiropas vērtība.

Britu pārstāvis lords Hanans nacionālās robežas skatīja kā dabiski atklātu risinājumu problēmai, kā vislabāk organizēt pārstāvniecisko demokrātiju, kas nekur nedarbojas tik labi kā nācijvalstī. Demokrātijai ir nepieciešams dēmos, “tauta” jeb “mēs”. Par britu eiroskepticisma dzimšanas gadu viņš uzskata Māstrihtas līgumu 1992. gadā. Briti vēlas, lai viņu zemē viņu vietējam likumam būtu augstākā vara. Hanans jautāja, kāpēc ES atļāva otram lielākajam ES donoram tik viegli aiziet, liekot noprast, ka varbūt tas nozīmē, ka ES projektā tik tiešām nav paredzēta vieta nevienam, kurš cer saglabāt nacionālu valsti. Deivids Kamerons esot varējis uzvarēt referendumā, ja vien būtu panācis kaut niecīgāko piekāpšanos no Briseles par labu britu pašnoteikšanās tiesībām. Viņš apgalvoja, ka ES visos līmeņos ir tāda vara, kāda vēl nekad iepriekš nav bijusi nevienai valstij.

Kāds itāļu delegāts iestājās par ES pārveidošanu – par cerībām ar laiku panākt konservatīvo vairākumu Eiropas parlamentā. Diskusijā par Eiropu Ungārijas pārstāvis, līdzīgi kā vēl daži runātāji, atzīmēja, ka nav tāda vienota Eiropas Savienības dēma. Eiropas pašreizējie līderi vēlas politisku savienību un tāpēc izdara institucionālu un ideoloģisku spiedienu. Viņš uzsvēra, ka Ungārija noraida abas imperiālistiskās sociālistu dienaskārtības: gan Rietumu, gan Austrumu.

Žurnālists Mihals Semins (MichalSemin) no Čehijas aicināja nevienādot Eiropu ar Eiropas Savienību. Viņu uztrauca pieaugošā centralizācija un progresīvisma virzība uz totalitārismu. Nesen izskanējusī Vācijas kanclera Olafa Šolca ideja par nacionālo veto tiesību atcelšanu esot ļoti satraucoša. Pēc viņa domām, būs grūti gan likvidēt ES, gan to reformēt. Daudz reālistiskāk esot veidot reģionālus blokus, konfederatīvas sadarbības struktūras, kas varētu izdarīt spiedienu uz ES. Semins uzskata, ka tikai ar kopīgiem spēkiem ir iespējams pretoties neomarksistisko birokrātu uzbrukumam. Viņš norādīja uz pāris simtu tūkstošu cilvēku apmeklētu demonstrāciju ģimenes atbalstam nesen Serbijā. Atšķirībā no “Pride” pasākumiem Eiropā, kas izplatījās ārējas iedarbības rezultātā, patiesu vērtību aizstāvība, viņaprāt, rodas organiski uz vietas tur, kur tās tiek apdraudētas.

No konferencē runājušajiem noteikti jāmin šogad Telos jau intervētais un Latviju pavasarī apmeklējušais beļģu filozofs Dāvids Engelss, kurš šobrīd dzīvo Polijā.[2] Paneļdiskusijā par tēmu “Eiropa” viņš sāka ar visai jūsmīgu lasījumu itāļu valodā, kurā kā lielākos draudus Eiropas civilizācijai minēja klimata histēriju, transhumānismu, anonīmo kolektīvismu un pavēļu izpildītāju garu. Mūsu galvenais pretinieks esot nevis cilvēki, bet cilvēku prātos iemitinājušās dekonstrukcijas idejas. Viņš uzsvēra, ka Apvienotā Karaliste nav kļuvusi mazāk “sociālpolitiski atjēgusies” (woke) pēc breksita; Islande un Norvēģija, kuras nav ES dalībvalstis, cieš no tā paša. Tādējādi sociālpolitiskā atjēdzība nav konkrētu institūciju parādība. Konservatīvajiem ir jābūt ne tikai pret kaut ko, bet arī par kaut ko – esot jākonkretizē, par kādu pasauli konservatīvie iestājas. Labs sākums šajā darbā esot Parīzes deklarācija.[3] Eiropas civilizācija ir jāaizsargā no globālistiem, islāmistiem, teroristiem un citiem ārējiem uzbrukumiem. Ir jāatjauno zinātnes spēks, jāiestājas pret ārpakalpojumiem Āzijā. Ir jāapzinās savas saknes, sava īpašā identitāte. Lasījumu viņš noslēdza ar atziņu, ka vai nu Eiropa būs apvienota šajā cīņā un konservatīva, vai arī tās nebūs vispār.

Vēl viens prominents runātājs bija britu žurnālists Džons O’Salivens, kurš savulaik bija Mārgaretas Tečeres padomnieks un runu autors. Pieminot Meloni simpātijas pret G. K. Čestertonu,[4] O’Salivens citēja konservatīvo vidū īpaši mīlēto britu rakstnieku: “Progresīvo darbība ir turpināt kļūdīties; konservatīvo darbība ir nepieļaut kļūdu labošanu.” Eiropai nav vienas valodas, un Eiropa nav viena nācija. Eiropa ir civilizācija. ES dalībvalstu vidū ir tikai 27 no 44 Eiropas valstīm. Reliģijai ir jābūt pārstāvētai “publiskajā laukumā”. Eiropai, viņaprāt, trūkst institūciju, kas veicinātu valstu savstarpējo sadarbību. ASV, Kanāda un Austrālija ir uzskatāmas par Eiropas civilizācijas teritorijām. Amerikāņi ir vienīgie amerikāņi, kādi mums ir. Viņu militārais atbalsts ir kritiski svarīgs Eiropas civilizācijas pastāvēšanai. Dāvids Engelss diskusijā iebilda O’Salivenam, ka kristietība vienojot Eiropu ar citiem reģioniem, norādot, ka kristietība pastāv arī tādos pasaules reģionos, ar kuriem Eiropas civilizācijai ir maz kā kopīga. Runājot par savu vērtību aizstāvēšanu citviet pasaulē, O’Salivens aicināja to darīt bez pompozitātes, bez politiska akta pieskaņas. Vairāki dalībnieki bija vienisprātis, ka kristieši šobrīd ir paši vajātākie ticīgie visā pasaulē un šobrīd visvairāk tiek vajāti tieši Eiropā.

Pēc portugāļu nacionālkonservatīvās partijas Chega! (“Pietiek!” portugāļu val.) vadītāja Andrē Venturas aizrautīgās runas man blakus sēdošais austrālietis viņu uzslavēja un pabrīdināja, ka Austrālijā par šādu runu būtu nepatikšanas ar likumu. Portugālē vairāk nekā 40 gadus pēc revolūcijas visa vara joprojām esot sociālistu rokās; Spānijā līdzīgi. Vēlreiz pieminot fon der Leienas draudus itāļu vēlētājiem, Ventura pie pašreizējā Eiropas stāvokļa vainoja necīnīšanos. Viņš aicināja konservatīvos nepieļaut, ka viņus sauc par rasistiem, ksenofobiem, homofobiem, ekstrēmistiem u. tml. Mūsdienu imigranti, pēc viņa domām, atšķiras no migrantiem pēc Otrā pasaules kara – šodien vairums šeit ierodas, nevis lai meklētu darbu un iekļautos sabiedrībā, bet lai mūs pārveidotu. ES ir jābūt pilsoņu savienībai, nevis naudas savienībai. Galvenā izcīnāmā cīņa šodien esot cīņa par ģimeni. Ja valsts kontrolē izglītību, tas ir sociālisms; izglītību esot jānosaka ģimenei.

Konferences otrā diena tika atklāta ar paneļdiskusiju par nācijvalsti. Ebreju filozofs un vēsturnieks Ofirs Haivrī (Ofir Haivry) sāka ar apokrifu par franču sieriem. Runā, ka pirms Franču revolūcijas esot bijuši 600 franču sieri un 500 itāļu sieri, bet pēc revolūcijas tikai 300 franču sieri. Itālijā revolūcijas tolaik nebija un sieru skaits saglabājās ap 500. Haivrī jokoja, ka ES projekts ir samazināt franču sieru skaitu līdz vienam.

Kopš Berlīnas mūra krišanas esot izkristalizējušies divi valstu modeļi: (1) valsts, kas kalpo nācijas pašnoteikšanās nolūkiem; (2) valsts kā liberāla indivīdu konfederācija, kuru viņi izmanto, lai baudītu savas individuālās brīvības. Pirmā izpratne ir ļoti sena, vismaz no Bībeles laikiem, bet otrā ir pavisam moderna – tās pamatā ir ideja par autonomu indivīdu. Saskaņā ar pirmo vīziju nācija eksistē pirms vai pat bez valsts. Valsts ir vienkārši nācijas aģents, trauks, “pārvietošanās” līdzeklis. Otrā vīzija paredz, ka visas valstis ir gadījuma rakstura sabiedriskais līgums starp indivīdiem, kas nejaušības dēļ dzīvo vienā teritorijā. Otrā veida valstī rodas spriedze konfliktējošu lojalitāšu dēļ. Lai pilsonis būtu lojāls visiem savā teritorijā dzīvojošajiem cilvēkiem, pilsonim ir jāatsakās no lojalitātes savai nācijai, kultūrai un reliģijai. Saskaņā ar šo vīziju jūs varat, piemēram, būt Zviedrijas pilsonis un būt pilnīgi atrauts no Zviedrijas vēstures. Haivrī nepiekrita atziņai, ka ASV ir šāda tipa valsts. Liberāļi visas valstis redz kā sabiedriskā līguma valstis. Viņiem nav iebildumu pret masu migrāciju, jo starp dažādām valstīm galu galā nav nekādu atšķirību. Tādās valstīs nav vietas vēsturei vai kultūrai. Taču vairums cilvēku visā pasaulē netic sabiedriskā līguma teorijai. Vai tiešām jums nav nekādas saiknes ar savas zemes vēsturi? – viņš retoriski jautāja. Sabiedriskā līguma valstī, pat ja tai ir konstitūcija, pēc 20 gadiem ir izaugusi jauna paaudze, kura šo konstitūciju uztver kā kāda svešinieka uzliktu slogu. Ne velti Džefersonam pat bija ideja ik pēc 19 gadiem sasaukt satversmes sapulci, lai “neuzgāztu” jaunajai paaudzei mantoto satversmi. Vairums cilvēku, sacīja Haivrī, saprot, ka cilvēks var būt piederīgs itāļu nācijai, nebūdams Itālijas pilsonis. Un tas, kurš gadu nodzīvo Itālijā, automātiski nekļūst par itāli. Liberāļi, protams, saprot šo problēmu, tāpēc uzbrūk aplinkus, jaucot jēdzienus. Liberāļu skatījumā, kamēr vien nācijvalsts eksistē ļaužu prātos, sabiedriskā līguma uzvara vēl nav sasniegta. Viņu mērķis ir pilsoniska partnerība bez vēstures. Šai partnerībai viņi tad izdomā dažādas it kā vienojošās vērtības, piemēram, iecietību. Šīs vērtības vārdā visas nacionālās vērtības tiek pastumtas malā. Nacionālās valsts elementus tādā veidā atņem valstij un atdod virsvalstij, lai tā tad precīzāk iemiesotu sabiedrisko līgumu.

Lai apturētu šo neprātu, Haivrī konservatīvajiem ieteica:

(1) Iebilst terminoloģijai un noraidīt Franču revolūcijas mantojumu. Piemēram, noraidīt strikto baznīcas un valsts šķirtību. Noraidīt Rechtsstaat jeb nekritisku “tiesiskas valsts” saukļa piesaukšanu vietā un nevietā.

(2) Noraidīt mēģinājumus graut nācijvalsts suverenitāti, kas notiek, aizvien vairāk pilnvarojot pārnacionālas institūcijas.

(3) Ieviest politiskajā valodā vairāk nacionālās identitātes jēdzienu. Nespēlēt pēc liberāļu diktētajiem noteikumiem. Piemēram, runājot par migrāciju, Haivrī aicina izstrādāt skaidru, nacionālajā identitātē balstītu preferenču sistēmu, pēc kuras runāt par cilvēkiem, kuru imigrāciju jūs atbalstāt vairāk un kuru – mazāk. Katrai nācijai ir unikālas īpašības, kas padara vienu vai otru potenciālo imigrantu par vairāk vai mazāk vēlamu. Sabiedriskā līguma vīzijā šādu politiku ir grūti pamatot, bet nācijvalsts aizstāvības vīzijā – ne.

Nosaukdams savu dzimteni Izraēlu par labu piemēru, kur visi šie elementi nav konfliktā ar demokrātiju, Haivrī noslēdza runu ar aicinājumu nepieļaut savu valstu novešanu līdz vienam siera paveidam.

Amerikāņu politoloģijas profesors Gladens Papins (Gladden Pappin) atzīmēja, ka vēlētāju aktivitāte krītas visur Eiropā. Ir kritusies valsts pozitīvā ietekme uz ikdienas dzīvi, un cilvēki pārstāj ticēt demokrātijai. Liberālie mediji atklāti par to priecājoties, jo lielāka vēlētāju aktivitāte nozīmētu pārliecinošākas labējo uzvaras. Konservatīvo nācijvalstij ir jākalpo tās cilvēkiem. Valsts mērķi ir pārpilnība, miers un taisnīgums. Ar pārpilnību jāsaprot plašām masām pieejams uzplaukums. Miers nav viltus miers, kas nodrošināts, atbruņojot un ieslogot pilsoņus. Miers ir vērtīgo lietu aizsargāšana pret uzbrukumiem. Miers ir ģimenes un bērnu drošība no ideoloģiskiem uzbrukumiem. Taisnīgums ir izpratne par šādi iedibinātās kārtības pamatotību. Papins minēja pēdējos divos gados ASV notikušos aicinājumus samazināt finansējumu policijai. Šādu soļu rezultātā pārtikušajiem pilsoņiem drošība nav samazinājusies: privātā drošības industrija ir augusi, bagātie sev algo bruņotu apsardzi, lai gan kriminogēnā situācija valstī pasliktinās.

Valstij, pēc Papina domām, ir jāskatās uz nāciju nevis kā uz patvaļīgu indivīdu kopumu, kurā ikvienam ir intereses, kas konfliktē ar citu cilvēku interesēm, bet kā uz nāciju reāli veidojošo daļu kopumu. Šīs daļas ir: ģimenes, profesiju apvienības, noteikti reģioni un to iedzīvotāji, reliģiskās biedrības, draudzes u. tml. Kreisie atsaista šīs reālijas no politikas, tādējādi tās iznīcinot. Kā mēs varam uzticēt valdīt pār mums politiķiem, kuri paši ir atvienoti no šīm reālijām un tās neredz? Sabiedrība, kas tiecas aizsargāt vientuļus, izolētus patērētājus galu galā tādus arī rada. Tā nav nekāda pārsteidzoša, negaidīta blakne. Tāds ir šīs globālistu politikas mērķis. Turēt cilvēkus ieslēgtus un nodrošināt viņiem pakalpojumus ir ienesīgi. Papins uzskata, ka dzimstības samazināšanās neliecina par esošās politikas pareizību. Cilvēki netic nākotnei. Ieskicējot tuvāko ne pārāk gaišo nākotni, Papins norādīja, ka konservatīvajiem būs daudz iespēju, bet tikai tad, ja viņiem būs laba pārvaldības vīzija.

Bijušais Zviedrijas demokrātu līderis, Riksdaga deputāts Matiass Karlsons stāstīja, ka, pateicoties 14. septembra vēlēšanām, Zviedrijā pirmo reizi simt gadu laikā pie varas būs konservatīva un patriotiska valdība. Šīs bija 9. vēlēšanas pēc kārtas, kad viņa partijai pieauga popularitāte, bet tikai tagad beidzot labējo blokam ir pārsvars. Atsaucoties uz Rodžeru Skrūtonu, Karlsons atgādināja, ka konservatīvie ir dažādi katrā vietā un laikā. Viņus vieno viņu atšķirību aizstāvība. Būdams domnīcas “Oikos” vadītājs, Karlsons savā runā īpaši uzsvēra māju (oikos, ‘mājas’ sengrieķu val.) mīlestību. Kreiso mediji necieš ne šo ideju par mājām, ne labējo uzsvaru uz kultūras identitāti. Konservatīvo pretiniekiem, kurus viņš dēvē par “oikofobiem”, viss, par ko iestājas konservatīvie, ir primitīvs, subjektīvs, apspiedošs, ļauns un atpalicīgs. Mīlestība tik tiešām ir subjektīva. Tā patiešām var kļūt par citu nīšanu, bet kreisie izmanto šo iespējamību kā pamatojumu, lai noliegtu jebkādu māju mīlestību. Karlsons citēja Tolkīnu: “Daži uzskata, ka ļaunumu var savaldīt tikai liels spēks, bet es tā nedomāju. Tieši parasto ļaužu mazie ikdienas darbiņi notur tumsu pie malas. Mazie laipnības un mīlestības darbi.” Kas cilvēkiem liek tos darīt? Zinātniskā atbilde ir vienkārša: cilvēkiem liek būt laipniem un mīlošiem kopīga valoda, kopīgas tradīcijas, vērtības, reliģija, paražas, īsi sakot – spēcīga nacionālā identitāte. Tā ir arī racionālā, no emocijām atrautā atbilde tiem, kuri nespēj izjust nekādu personīgo māju mīlestību un tāpēc apšauba vēlmi aizstāvēt un stiprināt savu kultūras identitāti. Pēdējās desmitgadēs ir ieguldīti pamatīgi resursi sociālās uzticēšanās izpētē un rezultāti ir ļoti skaidri: augsta savstarpēja uzticēšanās un sociālā kohēzija dara sabiedrības labākas visos iespējamos veidos; turpretī vāja uzticēšanās un kohēzija padara sabiedrību par elli zemes virsū. Tieši to atsevišķas Zviedrijas daļas piedzīvo pēdējos gados. Savstarpēja uzticēšanās mazina korupciju un noziedzību, uzlabo demokrātijas funkcionēšanu un mazina pilsoņu kara risku. Ir zinātniski pierādīts, ka multikulturālisms un kopīgās kulturālās identitātes vājināšana iznīcina sociālo uzticēšanos. Amerikāņu sociologs Roberts Patnems (Robert D. Putnam) savā grāmatā rakstīja, ka multikulturālās sabiedrībās cilvēki kļūst par bruņurupučiem, kas paslēpjas savās bruņās, runā mazāk ar saviem kaimiņiem, mazāk nodarbojas ar sportu, labdarību un mazāk iesaistās pilsoniskās aktivitātēs. Multikulturālisma rezultātā cilvēki arvien mazāk dara ikdienišķos laipnības un mīlestības darbus, kas, pēc Tolkīna domām, vislabāk pasargā no ļaunuma. Mūsu pretinieks kreisajā pusē – tie paši cilvēki, kuri grib pārvērst vīriešus par sievietēm un skaisto par neglīto, – apvaino mūs savtībā, iracionalitātē un ļaunumā, bet patiesībā paši par varītēm cenšas iznīcināt to mīlestības formu, kas ir nepieciešama cilvēkiem un sabiedrībai. Viņi iestājas par politiku, kas vājinās demokrātiju, palielinās vardarbības riskus, noplicinās ekonomiku un izdzēsīs ikdienas laipnību no pilsoniskās sabiedrības.

Atsevišķa paneļdiskusija bija veltīta Itālijas ekonomikai. Par vistuvāko nākotni Itālijā valda tāds pats satraukums kā Latvijā. Itālijas jaunajai valdībai tuvākā pusgada laikā esot strauji un radikāli jārīkojas, lai izvairītos no pilnīga sabrukuma. Dažādiem sadārdzinājumiem būs ķēdes reakcija, kas draud iznīcināt ievērojamu daļu ekonomikas. Runājot par ilgtermiņu, tika atgādināts, ka sliktā demogrāfiskā situācija ir ne tikai nacionālās identitātes jautājums, bet arī ekonomiska problēma. Pārsvarā izskanēja tradicionālās labējo idejas par nodokļu samazināšanu, par īpašu atbalstu vidējiem un mazajiem uzņēmējiem. Runātāji aicināja atjaunot “Made in Italy”, proti, ražošanu Itālijā. Diskusijā atgādināja, ka mobilo tālruni un citas revolucionāras ierīces savulaik izgudroja itāļi. Itālija reiz bija starp pasaules līderiem vairākās industrijās, arī elektronikā, automašīnu būvē un ķīmiskajā ražošanā.

Diskusijā “Jauna kultūras hegemonija” itāļu žurnālisti un akadēmiķi visai emocionālos toņos pieskārās dažādiem jautājumiem, kas saistīti ar kreiso diktētajiem publiskās telpas noteikumiem. Ja labējie nonāk pie varas, viņiem jāizmanto retā iespēja kalpot tautai, lai varu tik ātri nepazaudētu. Labējie slimojot ar mazvērtības kompleksu, neesot pārliecināti par sevi un projicējot sevi, izejot no kreiso diktētajām kategorijām.

Meloni esot uzvarējusi tāpēc, ka ir viņa pati. Viņai nav vajadzīgi intelektuāļi, lai skaidrotu savu pozīciju. Mūsdienās ir ļoti viegli ātri kļūt populāram, bet atbalstu ir viegli arī zaudēt. Politiskajai varai ir jānāk vienlaikus ar sabiedrisko varu. Labējie parasti zaudē tāpēc, ka zaudē saikni ar ļaudīm.

Cits žurnālists iebilda un atgādināja, ka viena hegemonija nav jāaizvieto ar citu; ka vērtība ir pretpolu pastāvēšanā. Pašreizējo hegemoniju ilustrē tādi gadījumi kā itāļu žurnālistu darba izmeklēšana saistībā ar viņu publikācijām par šariata ieviešanas gadījumiem Zviedrijā. Vai jebkādiem mēģinājumiem noskaidrot SARS-CoV-2 vīrusa izcelsmi. Itāļu mediji atbildēs uz savu interesi par šiem jautājumiem esot saņēmuši brīdinājuma vēstules. Kritiska žurnālistika tiekot izstumta.

Kāds žurnālists sacīja, ka medijos valda politkorektuma ideoloģija, kurai nav nekāda sakara ar kultūru. Cits uzskatīja, ka kultūra nav jādefinē intelektuāļiem un ikviens ar veselo saprātu apveltīts cilvēks ir prātīgāks par intelektuāli. Konservatīvo cīņa neesot izkarot konservatīvo intelektuāļiem privilēģiju noteikt kultūru. Cīņa ir par parastā cilvēka tiesībām dzīvot saskaņā ar to, kam viņš tic. Meloni valdība būšot pirmā īsteni labējo valdība, jo neviena iepriekšējā valdība nav bijusi labēja un vienlaikus nošķirta no mafijas. Vairākkārt tika atkārtots, ka kreisajiem ir jāpārtrauc stāstīt mums, ko mums jādara. Kultūras centrālajam elementam ir jābūt skaistumam. Tas ir jāmeklē arī pilsētvidē. Skaistums ir ētiska, nevis estētiska vērtība.

Konferences pēdējā angļu valodā tulkotā runa bija par to, kāds ir itāļu konservatīvisms. Vai konservatīvisms atrod sevi dalījumā labējie pret kreisajiem vai drīzāk augšējie pret apakšējiem? Līdzīgi kā Latvijā, jēdzienam “konservatīvisms” plašākā sabiedrībā nekad nav bijusi pozitīva konotācija. Atšķirībā no anglosakšu konservatīvisma, itāļu versijai viens no pirmajiem uzdevumiem ir trūcīgo aizstāvība. Tas ir saistīts ar tā katoliskajām saknēm. Konservatīvisms sargā trūcīgos no kaitnieciskiem tirgus spēkiem. Itāļiem īpaši aktuāli ir zaļie jautājumi. Šobrīd gan “zaļš” nozīmē vienkārši visu slikto nogrūst uz Ķīnas pleciem, taču tas rada bīstamu atkarību no Ķīnas. Itālija uzskata Ķīnu par otro lielāko apdraudējumu pēc Krievijas. Eiropas suverenitāte ir atkarīga no Ķīnas piegāžu ķēdēm. Bet Ķīna ir no Rietumiem ļoti atšķirīga tūkstošgadīga civilizācija, kurā darbojas cita veida domāšana. Piemēram, par patentiem tur neviens nesatraucas, tāpēc pārcelt ražošanu uz Ķīnu ir tas pats, kas nolemt pirkt no Ķīnas. “Zaļie” mērķi nedrīkst tikt izmantoti vides degradācijai un svētu un skaistu vietu iznīcināšanai. Itāļu konservatīvie iestājas par ES kā par dažādu nāciju kopienu, nevis kā vienu valsti. Itāļu konservatīvisma saknes ir meklējamas Romas impērijā. Tai bija robeža, kas to atdalīja no pārējā. Visās iekarotajās zemēs tika respektētas vietējo ļaužu īpatnības, bet viņiem bija jāpakļaujas mos maiorum, “senču tikumiem”. Pilsoņu garīgums bija viena no noteicošajām vērtībām.

Runas noslēgumā konferences rīkotājs labējo uzvaru Itālijā skaidroja ar kreiso priekšvēlēšanu kampaņu, kurā viņi koncentrējās uz apsaukāšanos un biedēšanu ar fašismu. Viņš aprakstīja fenomenu, kas, iespējams, nebūs svešs arī lasītājiem Latvijā. Itālijā ir tā: ja cilvēks atzīstas labējos politiskos uzskatos, viņš tiek automātiski uzskatīts par sliktu savas nozares profesionāli. Bet tajā pašā laikā, lai cik neprasmīgs viņš būtu savā profesijā, viss ir kārtībā, ja vien viņš atbalsta kreisos spēkus un idejas.

Sajūtas pēc konferences ir pacilātas un reizē trauksmainas. No vienas puses, Eiropas civilizācija nebūt nav zaudēta. Eiropā ir gana daudz cilvēku, kas padziļināti seko līdzi notiekošajam, stāv sardzē un organizē pretuzbrukumus. Bet kā ir ar Latviju?

Ja kādam šķiet, ka eiropiešu rūpes mūs vēl neskar, der ieklausīties, ko šonedēļ LTV raidījumā “Aizliegtais paņēmiens” pateica nupat Saeimā ievēlētā partijas “Progresīvie” pārstāve Jana Simanovska: “Vēlamies piedāvāt dzimuma maiņas regulējumu, kas ļautu vieglāk mainīt dzimumu, balstoties uz psihiatra atzinumu. Tas svarīgi īpaši pusaudžiem un bērniem, jo viņi nevar mainīt dzimumu bioloģiski, bet jau šobrīd ir vajadzība saukties citādāk.”

Uzbrukums mūsu vērtībām ir pavisam īsts un notiek mūsu pašu sētā. Eiropā cīņa pret robežu jaucējiem ilgst jau vairākus gadu desmitus. Ir velti cerēt, ka Eiropa atjēgsies, pirms mūsu pašu progresīvākie ārsti ķersies pie bērnu kropļošanas un pirms pie mums parādīsies no-go zonas. Mums ir nepieciešami politiķi, kuri apzinās notiekošā nopietnību un iespējamās sekas, ja mēs nerīkosimies. Saeimas vēlēšanās konservatīvais vēlētājs ir sodījis viltvāržus – partiju “Konservatīvie” –, bet vai citi, kuri sevi dēvē par konservatīvo vērtību aizstāvjiem, mūs līdzīgi nepievils? Ir jādara viss iespējamais, lai mūsu politiķi, žurnālisti un viedokļu līderi saprastu Eiropā notiekošo. Ir jāatsijā politiķi, kuriem ir kauns iestāties par ģimeni, tēvzemi un kristīgām vērtībām. Mums ir beidzot jāiemācās politiski vienoties un iet zem kopīga karoga, nevis katram atsevišķi jāmēģina turēt fronti visā tās garumā. Un: vai nebūtu laiks sarīkot arī latviešu konservatīvisma konferenci?

[1] Pirmā diena: https://www.radioradicale.it/scheda/679156/italian-conservatism-europe-identity-freedom-prima-giornata
Otrā diena: https://www.radioradicale.it/scheda/679157/italian-conservatism-europe-identity-freedom-seconda-giornata
Trešā diena: https://www.radioradicale.it/scheda/679158/italian-conservatism-europe-identity-freedom-terza-e-conclusiva-giornata

[2]https://telos.lv/saruna-ar-davidu-engelsu

[3] Parīzes deklarācija, 2017: https://thetrueeurope.eu/a-europe-we-can-believe-in

[4] Fragmentu no vienas Čestertona grāmatas var lasīt šeit: https://telos.lv/kas-kais-pasaulei

Kā es braucu Ziemeļmeitas lūkoties. 2. daļa. Reformu mēģinājumi un “trešā ceļa” sociālisms Zviedrijā

“Vai tāda ir tava pateicība, jaunais cilvēk? Vai ar tādu godu tu man atmaksā par visu, ko es tev laba darīju? Vai tādēļ es tev izgādāju vietu mūsu malā, lai tu manu līdzpilsoņu acīs mani kompromitētu? … Ja ar tev bija vienaldzīgs mans gods, tad būtu tak apdomājis par sevi! Kas ar tevi notiks, kad tu šitā uzvedīsies? Vai mūsu godīgie pilsoņi tevi te cietīs? Tevi padzīs no vietas, izdzīs pavisam no zemes, un tu noslīksi jūrā! Katrs pilsonis tura svētu sava mēteļa godu, bet tu viņu vārti pa dubļiem. Kāds nu izskatās tas glītais un godīgais mētelītis? Kur nu vairs varēsi ar tādu rādīties…”
Kārlis Skalbe, “Kā es braucu Ziemeļmeitas lūkoties”

Smagā starptautiskā makroekonomiskā krīze 1990. gadu pirmajā pusē lika zviedru sociāldemokrātu politiķiem rūpīgi pārvērtēt Zviedrijas labklājības sistēmas pamatus. Reformas ietvēra centienus samazināt valsts daļu IKP un palielināt brīvā tirgus lomu. 1991. gadā maksimālās nodokļu likmes lielai daļai iedzīvotāju tika samazinātas par 10–20%.[1] Sociāldemokrātu turpmāko atteikšanos no atsevišķiem labklājības valsts principiem ietekmēja arī centriski labējās koalīcijas uzvara 1991. gada vēlēšanās. Labēji centriskajai koalīcijai izdevās pārņemt varu Zviedrijā, izmantojot ekonomisko krīzi kā attaisnojumu, lai sasniegtu savu mērķi samazināt neefektīvā valsts sektora apjomu.[2] Pēc tam labēji centrisko partiju valdības laikā tika deregulēti vairāku produktu tirgi – telekomunikācijas, elektroenerģija, ceļu transports, taksometri un zināmā mērā dzelzceļi. Sociālo pakalpojumu jomā, it īpaši bērnu aprūpē, izglītībā un veco ļaužu aprūpē, sākās deregulācijas un privatizācijas process. Tās mērķis bija palielināt konkurenci un izvēles brīvību.[3] Tomēr reformas norisinājās lēnām un nepalīdzēja izvairīties no makroekonomiskās krīzes sekām. Zviedrijā IKP uz vienu iedzīvotāju kritās būtiski vairāk nekā vidēji Eiropā. Ja Eiropas vidējais rādītājs 1993. gadā sastādīja kritumu 8,87% apmērā,[4] tad Zviedrijā kritums bija 25,53%.[5] Savukārt ASV 1993. gadā IKP uz vienu iedzīvotāju pieauga par 3,81%.[6]

1994. gadā, kad sociāldemokrāti atgriezās pie varas, līdzīgi konservatīvajiem viņi lietoja retoriku par labklājības valsts samazināšanu un ekonomiskas labklājības sistēmas izveidošanu. Nepieciešamību reformēt milzīgo valsts sektoru un smago nodokļu slogu bija atzinuši visi lielākie valsts politiskie spēki. Labklājības sistēmas daļējas demontāžas process sociāldemokrātu vadībā 1994. gadā faktiski bija pat krasāks nekā īsajā konservatīvo valdīšanas periodā. Krīzes laikā fiskālā taupība bija skārusi visus svarīgākos maksājumus – bezdarbnieku pabalstus, bērnu pabalstus, slimības pabalstus. Piemēram, agrākais kompensācijas līmenis dažādās bezdarba un slimības pabalstu shēmās bija 90% (dažos gadījumos pat 100%) no iepriekšējiem ienākumiem, līdz noteiktai maksimālajai summai. Šis līmenis tika samazināts līdz 80%. 1996. gada janvārī sociāldemokrātiskā valdība nolēma samazināt kompensācijas līmeni līdz 75%. Valsts izdevumi tika samazināti gandrīz visās jomās, arī veselībā un izglītībā, ārvalstu palīdzībā un aizsardzībā. Krasi samazināja subsīdijas valsts dienas aprūpes centriem, un daudzi vecāki vairs nevarēja atļauties sūtīt bērnus bērnudārzā.[7] Samazinot valsts sektorā nodarbināto skaitu, valstī būtiski pieauga bezdarbs, 1996. gadā sasniedzot 9,95% no darbaspējīgajiem iedzīvotājiem.[8] Tomēr, neskatoties uz minētajām problēmām, Zviedrijas ekonomiskās dzīves dinamika uz brīvo tirgu vērsto reformu rezultātā pamazām uzlabojās. 1996. gadā IKP pieaugums uz vienu iedzīvotāju bija augstāks nekā vidējais Eiropas rādītājs – Zviedrijā pieaugums bija 8,97%,[9] bet Eiropā tikai 0,92%.[10] Pateicoties reformām, Zviedrijai izdevās pat pārsniegt 1996. gada ASV rādītāju IKP pieaugumā uz vienu iedzīvotāju – 4,46%.[11]

Zviedrijas iestāšanās Eiropas Savienībā 1995. gada 1. janvārī radīja papildu spiedienu valsts sektora un labklājības sistēmas samazināšanai līdz “normāliem” Eiropas standartiem. Māstrihtas līgumā noteiktie konverģences kritēriji kā nosacījums ciešākai ekonomiskai sadarbībai topošās Eiropas Monetārās savienības ietvaros noteica augšējo robežu fiskālā deficīta apmēram. Līdz ar Zviedrijas pievienošanos Eiropas Savienībai un tai sekojošo valsts harmonizāciju ar pārējo Eiropu mēģinājumi pasniegt Zviedriju kā gandrīz unikālu labklājības un vienlīdzības valsti ir kļuvuši visai nepamatoti. Iestāšanās Eiropas Savienībā ievadīja jaunu ēru Zviedrijas sociālekonomiskajā vēsturē – radās trešais “zviedru modelis”, kurš sevī apvienoja Eiropas sociālistu pieredzi ar zviedru mentalitātei raksturīgām īpatnībām.[12]

Lai gan klasiskais “zviedru modelis” bija beidzis pastāvēt, daudzas labklājības valsts idejas, īpaši sociālajā jomā, joprojām bija visai populāras zviedru sabiedrībā. Šāda attieksme sakņojās senajos Jantes likuma principos, kā arī daudzu cilvēku mentālajā un materiālajā nespējā atteikties no valsts aizbildniecības pār savu likteni. Klasiskā “zviedru modeļa” mērķis bija iekļaut ikvienu cilvēku ikvienā viņa dzīves posmā noteiktā valdības plānā, kurā bija virkne sociālo programmu dažādām vajadzībām. Labklājības valsts nebija paredzēta trūcīgajiem vai atsevišķām cilvēku grupām. To plaši attiecināja uz visiem. Ikviena persona bija iekļauta kādā sociālā nodrošinājuma programmā neatkarīgi no vecuma, invaliditātes un ienākumu statusa. Zviedrijas sistēma sniedza ekonomisko palīdzību visiem zviedriem; tas pamazām padarīja ikvienu cilvēku atkarīgu no valsts subsīdijām un programmām visas dzīves garumā.[13]

Labklājības valsts bieži vien savos klientos rada tādas uzvedības iezīmes, kas veicina viņu nespēju virzīties augšup pa sociālekonomiskajām kāpnēm. Kad valsts nesamērīgi uzņemas tiesības un pienākumu veikt izvēles paša cilvēka vietā un mazināt sliktu izvēļu negatīvās sekas, tas atstāj dziļu nospiedumu cilvēka psihē. Šādā sistēmā audzis un audzināts cilvēks bieži vien ir mentāli nespējīgs iziet no esošās labklājības sistēmas ietvariem, lai kļūtu patstāvīgs un atbildīgs.[14]

Labklājības valsts demontāžu Zviedrijā apgrūtināja sociāldemokrātu valdību laikā izveidojusies simbioze starp privātajiem uzņēmējiem un valsti, bez kuras daudzi vairs nespēja iedomāties sekmīgu biznesu. Liela daļa labklājības valsts izdevumu tika plānota dažādu privāto lobiju interesēs. Viņi centās gūt peļņu, izmantojot valdības piešķirtos līdzekļus un dažādas jaunas valsts noteiktas regulācijas, kas bija labvēlīgas noteiktām biznesa jomām. Valsts aģentūras un valdības amatpersonas bieži vien sadarbojās ar privātpersonām ārpus valdības, attiecīgi gūstot vieglu peļņu uz valsts rēķina un neradot pievienoto vērtību. Šādas peļņas gūšanas iespējas palielinājās atbilstoši labklājības valsts lielumam. Valdības izdevumu veidi bija subsīdijas, nodokļu kredīti, jaunu programmu apstiprināšana un esošo programmu paplašināšana. Savukārt nodokļu maksātāju izmaksas par šīm valsts atbalsta programmām bieži vien nesamērīgi nāca par labu atsevišķām lobija grupām, nenesot finansiālu ieguvumu pārējai sabiedrībai.

Džordža Meisona Universitātes ekonomists Gordons Taleks (GordonTullock) savā grāmatā Tarifu, monopolu un zādzību labklājības izmaksas skaidro, kā sabiedrība zaudē naudu, ja īpašas interešu grupas gūst panākumus valsts naudas sadalē. Viņš šo fenomenu nosauca par “nāvējošo svara zudumu”. Specifisks finansējums parasti rada mazāk efektīvus tēriņus, un mazāk efektīvi tēriņi, visticamāk, rada tikai lielākus izdevumus. Tā pamazām lobisti un īpašas interešu grupas nesamērīgi gūst peļņu uz valsts kopējās ekonomikas un visas sabiedrības rēķina. Šī procesa rezultātā Zviedrijā izveidojās sabiedrības grupas, kuras nebija ieinteresētas labklājības valsts demontāžā, lai nezaudētu savas ekonomiskās privilēģijas. Līdzīga politiska ietekme bija arī labklājības valsts lielajā sabiedriskajā sektorā nodarbināto personu rūpēm par savu materiālo stāvokli. Sociāldemokrātu valdīšanas laikā Zviedrijas pašvaldību (kommuner) administrācijas izauga par lielām, sarežģītām organizācijām. Vietējās pašvaldības kļuva par lielāko darba devēju un centās radīt arvien jaunas darba vietas publiskajā sektorā. Šiem jaunajiem amatiem tika doti gandrīz visi iespējamie uzdevumi, sākot ar sniega slaucīšanu un beidzot ar veselības aprūpi.

Zviedru politiķi bieži vien bija pārņemti ar viņiem uzlikto dažādo sociālo pienākumu apmēru un tādējādi kļuva pārāk atkarīgi no algotiem “ekspertiem”. Šie eksperti bija dārgi un bieži vien ar apšaubāmas kvalitātes zināšanām. Tā kā caur pašvaldībām plūda ļoti daudz budžeta naudas, neiztika arī bez administratīviem skandāliem. Pēc Berlīnē bāzētās organizācijas “TransparencyInternational” datiem Ziemeļvalstīs korupcija tikpat kā neesot sastopama. Taču daudzas pazīmes liecina, ka tie, kuriem Zviedrijā ir politiskā vara, centīgi aizsargā bezstrādes materiālo labumu gūšanu, īpašu privilēģiju sistēmu un piekļuvi valsts resursiem, pateicoties saviem labajiem sakariem.

Koruptīvas darbības Zviedrijā bieži vien bija normalizētas un nepelnītas priekšrocības neuzskatīja par korupciju. Piemēram, Riksdaga locekļi, kuri dzīvoja ārpus Stokholmas, papildus deputāta atalgojumam saņēma pabalstus mājokļa īrei Stokholmā. Daudzi cilvēki, izmantojot saikni ar valdību, tērēja valsts naudu, lai segtu savus personīgos izdevumus neatkarīgi no tā, vai tie bija ceļojumi, ēdināšana vai naktsmājas. Negodīga sakaru izmantošana klasiskajā “zviedru modelī” kļuva visai izplatīta. Tās raksturošanai pat izmantoja zviedru teicienu: “Ja tu pakasīsi man muguru, es pakasīšu tavējo.” Šāda valsts izlaupīšanas sistēma deva darbu tiem, kas bija saistīti ar sociāldemokrātu partiju, ja vien viņi ievēroja trīs galvenos nosacījumus – bez ierunām paklausīja rīkojumiem, balsoja par sociāldemokrātu partiju un darīja visu iespējamo, lai pārējie balsotu tāpat.[15]

Kā vienu no piemēriem valsts līdzekļu izsaimniekošanai var minēt gadījumu Gēteborgas priekšpilsētā Molndālā. Firma “HVB Living Nordic” bija viens no vairākiem uzņēmumiem, no kuriem pilsētas pašvaldība izīrēja studijas tipa dzīvokļus imigrantu izmitināšanai. Izmeklējot izīrētā dzīvoklī dzīvojoša imigranta veiktu slepkavību, atklājās, ka dzīvokļi pašvaldībai izīrēti ar ļoti lielu uzcenojumu. Britu izdevums “Mail Online”, rakstot par šo gadījumu, konstatēja, ka studijas tipa dzīvokļa cena īres tirgū Molndalā ir no 4100 līdz 7100 zviedru kronām mēnesī. Tomēr Molndālas pilsētas dome īrēja studijas tipa dzīvokļus no privātiem uzņēmumiem par 37 000–56 000 zviedru kronām mēnesī – tas ir līdz pat 680 procentiem vairāk. Kā atklāja zviedru laikraksta “Expressen” veiktā izmeklēšana, cits šāds uzņēmums Molndālā, “StegetVidare”, izīrēja 19.97m2 lielu studijas tipa dzīvokli par 3050 zviedru kronām mēnesī, bet par līdzīgu dzīvokli iekasēja no pašvaldības 47500 zviedru kronas, kas ir par 1450 procentiem vairāk.[16]

Amerikāņu pētnieks Džozaija R. Beikers (Josiah R. Baker) uzskata, ka tā vietā, lai nodrošinātu sabiedrībai patiesi rentablu pārvaldību, tipiskā zviedru pašvaldība sāka darboties kā pašmērķīga politiskā mašīna, galu galā palielinot birokrātisko neefektivitāti. Daudzas valdības finanšu problēmas esot radušās pēc naudas nelietderīgas izsaimniekošanas un dārgu, bet nevajadzīgu ekspertu finansēšanas. Vienlaikus sistēma ir radījusi lielu iedzīvotāju grupu, kura nav ieinteresēta labklājības valsts demontāžā un izdevumu samazināšanā.[17]

Vēloties politikā saglabāt kreisās sociālās nostādnes un reizē rast risinājumu ar to saistīto programmu finansēšanai, zviedru sociāldemokrāti par savu ideoloģisko platformu izvēlējās “trešā ceļa” sociālismu. Par “trešo ceļu” uzskata centrisku politisko vīziju, kas mēģina saskaņot labējās un kreisās politikas elementus, pārsvarā atbalstot centriski labējas ekonomikas politikas sintēzi ar kreisi centrisko sociālo politiku. “Trešā ceļa” politiskā pozīcija radās no kreisās ideoloģijas pārvērtēšanas dažādās centriski kreisi progresīvās kustībās 1980. gados, reaģējot uz šaubām par sociālistiskas valsts ekonomisko dzīvotspēju un iepriekš popularizētās ekonomiskās intervences politikas pārmērīgo izmantošanu. “Trešais ceļš” ietvēra sevī neoliberālisma, kristīgās demokrātijas, sociāldemokrātijas un demokrātiskā sociālisma elementus. Īpašu popularitāti tas guva sociāli liberālās un sociāldemokrātiskās partijās.

Ievērojamākie šīs politikas atbalstītāji un īstenotāji bija demokrātu prezidents Bils Klintons Amerikas Savienotajās Valstīs un leiboristu premjers Tonijs Blērs Apvienotajā Karalistē.[18] Zviedrijā šīs politikas īstenotājs bija sociāldemokrātu premjers Jērans Pērsons (GöranPersson).[19] “Trešā ceļa” sociāldemokrātijas teorētiķis Entonijs Gidenss (AnthonyGiddens) norādījis, ka šāda politiskā pozīcija noraida valsts sociālisma nojēgumu un tā vietā pieņem Entonija Kroslenda (AnthonyCrosland) sociālismu kā ētisku doktrīnu, kas paredz sociāldemokrātiskās valdības atbalstu dzīvotspējīgam ētiskajam sociālismam, likvidējot kapitālisma netaisnīgos elementus un nodrošinot sociālo labklājību un vienlīdzību. Centriski labējā attieksme parādījās atziņā, ka mūsdienu sociālisms esot pāraudzis klasiskās marksistiskās prasības pēc kapitālisma kā ražošanas veida atcelšanas. Tika atzīta nepieciešamība pēc brīvā tirgus, kuru daļēji ierobežotu valdība, koriģējot dažādus ārējos faktorus, kā arī izmantojot atbilstošus nodokļus, subsīdijas un regulējumus.[20] “Trešā ceļa” kreisā ievirze savukārt izpaudās tādu valdības sociālo regulāciju atbalstīšanā, kas stimulētu tiekšanos pēc lielāka egalitārisma un sociālā taisnīguma. Ekonomikā atbalstīja arī valsts un privātās partnerības veicināšanu, daļēju valsts intervenci ekonomikā un valsts finansētas zaļās politikas programmas.[21]

Saglabājot pietiekami daudz sociālisma iezīmju, “trešais ceļš” nevarēja nodrošināt pilnīgu labklājības valsts demontāžu Zviedrijā un atgriešanos pie brīvā tirgus tādā apjomā, kāds pastāvēja pirms sociāldemokrātu reformām. “Trešā ceļa” attīstības īpašības ilgākā termiņā pat varēja veicināt atkārtotu sociālisma nostiprināšanos. Austriešu ekonomists Ludvigs fon Mīzess (Ludwig von Mises) brīdināja no kārdinājuma, ar ko saskaras daudzi ekonomisti un politiķi, meklējot “trešo ceļu” starp kapitālismu un sociālismu. Mīzess šo trešo veidu nosauca par “intervencionismu” un kritizēja to kā tendenci laika gaitā ieslīgt arvien lielākā sociālismā. Katra valsts iejaukšanās traucētu brīvā tirgus darbībai, radot vai nu produkcijas pārpalikumus, vai trūkumus. Tas savukārt prasītu turpmāku iejaukšanos ekonomikā, lai atrisinātu problēmas, ko izraisīja pirmā iejaukšanās, un tā tālāk, līdz pakāpeniski varētu nonākt līdz gandrīz pilnīgai sociālisma sistēmai.[22] Tālākā Zviedrijas nespēja efektīvi samazināt valsts daļu IKP apliecināja šī brīdinājuma pamatotību.

Nodokļu reformu rezultātā pieauga Zviedrijas izaugsmes temps. 2007. gadā atpalicība IKP sadalījumā uz vienu iedzīvotāju salīdzinājumā ar citām attīstītajām valstīm būtiski samazinājās.[23] Jau 2005. gadā sociāldemokrātu valdība nodokļu sloga mazināšanai bija atcēlusi mantošanas nodokli. 2006. gadā pie varas nākusī konservatīvā koalīcija Frēdrika Reinfelda (Fredrik Reinfeldt) vadībā atcēla arī bagātības nodokli. Šie nodokļi Zviedrijā līdz pat mūsdienām vairs nav atjaunoti.[24] Nelielā apmērā samazināja nodokļus algām un nedaudz mazināja dažu pabalstu apjomu. Tomēr labēji centriskā valdība nevēlējās riskēt ar sociālo neapmierinātību un valstī saglabājās liela atkarība no sociālajām izmaksām. Reinfelda valdība centās turpināt ekonomikas liberalizāciju, plānojot privatizēt valstij piederošos uzņēmumus, uzlabot apstākļus mazajām firmām un turpinot palielināt individuālo izvēles brīvību pakalpojumu jomā. Šādas politikas mērķis bija uzlabot valsts budžetu, kā arī padarīt strādāšanu par ekonomiski izdevīgāku izvēli nekā dzīvi no valdības pabalstiem.[25]

Daudzos svarīgos aspektos Zviedrija atgriezās pie brīvā tirgus ekonomiskā režīma, kas pastāvēja pirms sociāldemokrātu valdības intervencionisma uzplūdiem 1960. gados. Tas nodrošināja iedzīvotāju labklājības pieaugumu. 2015. gadā Zviedrijā IKP uz vienu iedzīvotāju sasniedza 52 947 eiro,[26] tā pietuvojoties ASV rādītājam IKP uz vienu iedzīvotāju – 58 307 eiro.[27]

Taču saglabājās divi galvenie faktori, kas kavēja vēl straujāku valsts ekonomikas attīstību. Pirmkārt, labēji centriskā valdība apņēmās saglabāt labklājības valsts finansējumu no nodokļiem, kas lika šaubīties par iespējām kopējos valdības izdevumus būtiski samazināt zem esošā rādītāja 53% no IKP.[28] Tas arī labēji centriskajai koalīcijai savas darbības laikā neizdevās, un tikai 2015. gadā valdības izdevumi uz laiku samazinājās līdz 49,73% no IKP.[29] Otrkārt, valdība plānoja aktīvāk uzņemties palielinātu atbildību vides jautājumos, izmantojot gan tirgus instrumentus, gan arī kvantitatīvus regulējošus noteikumus. Tas radīja papildus brīvā tirgus izkropļojumus un mazināja ekonomikas konkurētspēju salīdzinājumā ar valstīm, kur šādu regulāciju bija mazāk.

Labēji centriskās valdības koalīcija saskārās ar visai nepateicīgu uzdevumu ieviest brīvo tirgu, līdztekus saglabājot atsevišķus sociālisma elementus, kā arī realizējot visai kreisu sociālo politiku, kas iestājas par “atvērtu” sabiedrību. Viņu programma, lai gan ietvēra svarīgus konservatīvus punktus, maz atšķīrās no sociāldemokrātu “trešā ceļa” politikas, kura arī īstenoja atsevišķas reformas brīvā tirgus virzienā. Valstī, kurā valda Jantes likums un kuras iedzīvotājiem patīk stabilitāte, konservatīvo līderis Frēdriks Reinfelds centās savus plānus pasniegt kā Zviedrijas ekonomikas modeļa precizēšanu, nevis pilnīgu pārveidošanu. “Ziemeļvalstu labklājības modelis daudzos aspektos ir labs modelis,” viņš sacīja vēlēšanu kampaņas laikā, “taču tam nepieciešams dot lielāku izvēli indivīdiem.”

Neskatoties uz reformu pasākumu mērenību, tie ātri vien nonāca konfliktā ar Zviedrijas tradicionālo egalitārismu. Neapmierinātību vēl vairāk uzkurināja sociāldemokrātu retorika, kas labēji centriskās valdības mērenos pasākumus pasniedza kā seismisku pavērsienu labējā virzienā. Skaļi tika paziņots, ka gadu gaitā izlolotā labklājības valsts ir briesmās. Sociāldemokrātu līderis Jērans Pēršons deklarēja: “Mēs nekad nepieņemsim labējo sistēmas maiņu. Mēs cīnīsimies pret.”

Sabiedrībai propagandēja drūmu ainu, kas attēloja, kā konservatīvie iznīcinās valsts veiksmes formulu – augstus nodokļus, lielu valsts sektoru un dāsnus pabalstus. To paspilgtināja intervijas ar satrauktiem cilvēkiem plašsaziņas līdzekļos. Piemēram, 44 gadus vecais datorinženieris Magnuss Rozanders intervijā sacīja, ka pēc darba zaudēšanas pirms četriem gadiem piedzīvojis nervu sabrukumu un kopš tā laika nav strādājis, tāpēc balsojis par sociāldemokrātiem un ir noraizējies par to, kas notiks Mērenās partijas reformu rezultātā. “Es esmu atkarīgs no sociālās labklājības,” sacīja Rozanders. “Frēdriks Reinfelds piespiedīs mani strādāt, lai gan mans ārsts saka, ka es vēl neesmu tam gatavs.”[30]

Lai izprastu šo retoriku, jāņem vērā, ka klasiskā “zviedru modeļa” laikmetā valsts uzņēmumos nodarbināto darbinieku slimības pabalstu saņemšanas noteikumus atjautīgi darbinieki varēja apiet. Tā viņi teorētiski varēja iegūt līdz pat praktiski neiespējamām 570 apmaksāta atvaļinājuma dienām gadā. Bija izveidoti daudzi neproduktīvi sociālās palīdzības mehānismi, kurus sociāldemokrātu ekonomisti un dārgi algotie “eksperti” nekad nevarēja efektīvi izlabot. Ienesīgā programmu sistēma sniedza iespējas dīkdieņiem no ekonomikas paņemt daudz vairāk, nekā viņi tajā ieguldīja. Ar dažādām programmām, kas tiecās pēc finansiālas “vienlīdzības”, sistēma absurdā veidā atalgoja tos, kuri nevēlējās iegūt augstāko izglītību, tos, kuri nolēma nestrādāt ilgākas stundas par papildu samaksu, un dažos gadījumos pat tos, kuri izvēlējās nestrādāt vispār. Pat tie zviedru jaunieši, kuri sāka studēt, bieži vien apzināti paildzināja savu studiju laiku, jo viņi labprātāk dzīvoja no valsts subsīdijām, nevis mēģināja pabeigt studijas un sākt darbu.

Paplašinoties sociālo programmu darbības jomai un mērogiem, pieauga arī morālo apdraudējumu izplatība. Tradicionālās vērtības godīgi strādāt par atalgojumu tika iedragātas, jo daudzi cilvēki saņēma naudu par nekā nedarīšanu. Turklāt, lai gan daži Jantes likuma sociālie aspekti zviedru sabiedrībā joprojām saglabājas, protestantiskā darba ētika ir izzudusi vienas paaudzes laikā. Agrārā laikmeta morālie uzskati Jantes likuma sekotāju vidū ir samazinājušies tikpat strauji kā ticīgo skaits Zviedrijas baznīcās.[31]

Paradigmas maiņa no ekonomikas uz imigrācijas radītajām problēmām

“Tu esi pārkāpis šās zemes svētāko likumu: miegu, – un tā esi izdarījis lielāko noziegumu, kuru kāds cilvēks var izdarīt: miega traucēšanu. Apsūdzētais, ko tu uz to saki?” – “Es priecājos, ka jūsu pilsoņi ir dabūjuši reiz atvēsināt no miega nosutušos sānus.”
Kārlis Skalbe, “Kā es braucu Ziemeļmeitas lūkoties”

Neskatoties uz sociāldemokrātu celto paniku, labēji centriskā koalīcija Zviedrijā pie varas noturējās divus termiņus. Tomēr 2014. gadā tā cieta zaudējumu vēlēšanās un pie varas atgriezās sociāldemokrāti premjera Stefana Levēna (Stefan Löfven) vadībā. Tam bija vairāki iemesli. Frēdriks Reinfelds ierosināja samazināt nodokļus nevis tādēļ, lai padarītu Zviedrijas labklājības valsti mazāku, bet gan lai radītu darbavietas, vienlaikus pilnībā neatbrīvojoties no daudziem tradicionālajiem “zviedru modeļa” elementiem.

Sasniedzot labus rādītājus IKP pieaugumā uz vienu iedzīvotāju, Reinfeldam tomēr neizdevās samazināt bezdarbu: tā apmērs bija 5%, kad viņš stājās premjerministra amatā, un 8% pēc astoņiem valdības darba gadiem. Lai gan viņa valdība bija samazinājusi nodokļus par aptuveni 140 miljardiem Zviedrijas kronu, darbavietas, kuras vajadzēja radīt ar šiem nodokļu samazinājumiem, nebija radušās. Iespējams, zviedru mentalitāte un dāsnā labklājības valsts kavēja privātās iniciatīvas attīstību.[32]

Šo problēmu ir pētījis austriešu izcelsmes amerikāņu ekonomists Džozefs Šumpēters (Joseph Schumpeter), kurš izstrādāja ilgtermiņa izaugsmes koncepciju kapitālistiskā ekonomikā, nosaucot to par “radošo iznīcināšanu” (angļu val. creative destruction). Viņš norādīja, ka, atšķirībā no vairuma rūpnieciski attīstīto ekonomiku, Zviedrijas ekonomika ir tās sabiedrības tradicionālās vienprātības dinamikas turpinājums, kurš lēni reaģē uz inovācijām. Šumpēters rakstīja, ka ekonomikas attīstības procesu virza uzņēmējdarbības centieni, kas pastāvīgi nodrošina inovācijas tirgū. Izmantojot konkurences mehānismu, šis process iznīcina vecākas ekonomikas struktūras. Nekonkurētspējīgu nozaru “radošās iznīcināšanas” attīstības process brīvās tirdzniecības pasaulē ir visuresošs, radot strukturālu bezdarbu dažādos ekonomikas segmentos kā veselīgu ekonomikas attīstības priekšnoteikumu. Savukārt zemē, kur ir liela valsts iesaiste ekonomikā, subsīdiju programmas un dāsni pabalsti, “radošās iznīcināšanas” process noris ļoti ierobežoti. Līdz ar to valsts mēģina šo procesu imitēt mākslīgā veidā ar dažādām apmācības programmām “biznesa inkubatoros”, darbinieku pārkvalifikācijas programmām, valsts atbalsta piešķiršanu birokrātu apstiprinātiem jaunuzņēmumiem un citām intervences metodēm. Tā kā privātās iniciatīvas stimulācijas process ir mākslīgs un atrodas regulatoru birokrātiskajā “Prokrusta gultā”, tas visbiežāk nedod gaidīto atdevi.[33]

Reinfelda valdības mērķis bija arī samazināt bezdarba un slimības atvaļinājuma pabalstus, lai veicinātu aktīvāku cilvēku iesaisti darba tirgū. Šī reforma bija riskanta, jo arvien vairāk vēlētāju saklausīja sociāldemokrātu retoriku un sāka uzskatīt, ka Zviedrija patiešām attālinās no sociāldemokrātiskā modeļa. Taču vēlēšanu lielākie ieguvēji bija nevis Sociāldemokrātiskā partija, bet gan labējā partija Zviedrijas demokrāti (Sverigedemokraterna). Šī partija pēc vēlēšanām bija kļuvusi par Zviedrijas trešo lielāko partiju. Tas bija galvenais iemesls, kāpēc Frēdriks Reinfelds zaudēja 2014. gada vēlēšanās: katrs trešais, kurš balsoja par Zviedrijas demokrātiem, iepriekš bija atbalstījis konservatīvo koalīciju. Kopumā vēlēšanas bija par bezdarba un ekonomiskajiem jautājumiem, bet imigrācijas problēmas pat neiekļuva pirmajā desmitniekā daudzu balsotāju vidū. Toties vēlētāju grupai, kas nobalsoja par Zviedrijas demokrātiem, imigrācija un ar to saistītās problēmas bija pats svarīgākais jautājums.[34]

Šāda nostāja Zviedrijas politikā bija jaunums, jo līdz šim vēlēšanu retorikā dominēja labklājības jautājumi. Pievilcīgai labklājības valstij ir būtiska blakne – tā pievilina neproduktīvu ekonomisko imigrāciju un nostiprina iebraukušo migrantu atkarību no dažādiem pabalstiem. Papildus svešas kultūras ietekmei kā negatīva parādība pievienojas aizvainojums, kas skar valstī dominējošās kultūras pārstāvjus, kuriem nav citas izvēles, kā finansēt svešiniekus, kuri nekad nav devuši savu ieguldījumu labklājības sistēmā.

Savā 2007. gada pētījumā “E Pluribus Unum: dažādība un sabiedrība 21. gadsimtā” liberālais Hārvardas sociologs Roberts D. Patnams (Robert D. Putnam) pierādīja, ka pastāv neizbēgama korelācija starp multikulturālo dažādību un sociālo neuzticēšanos. Viņš secināja, ka cilvēkiem, kuri dzīvo multikulturālās kopienās, ir tendence neuzticēties saviem kaimiņiem neatkarīgi no viņu ādas krāsas, un viņi sagaida sliktāko no sabiedrības un augstākajām amatpersonām. Viņi arī mazāk piedalās brīvprātīgajā darbā, mazāk dod labdarībai, mazāk balso un vairāk aģitē par sociālajām reformām, taču mazāk tic šo reformu pozitīvajiem rezultātiem.[35]

Šo parādību var novērot arī mūsdienu Zviedrijā. Tur pastāv ārkārtīgi augsta iecietība pret imigrāciju un vienlaikus daudzi ar imigrantiem nesocializējas. Turklāt valstī ir plaši izplatīts pesimisms attiecībā uz iespēju panākt imigrantu integrāciju.[36] 2021. gadā valstī dzīvoja 10,45 miljoni iedzīvotāju; no tiem 2,09 miljoniem dzimšanas vieta nebija Zviedrija. Tas rada lielu iespējamību, ka labklājības valsts pievilinātais lielais ekonomisko imigrantu daudzums varētu sagraut zviedru tradicionālās kultūras institūcijas.[37] Stāvokli vēl pasliktina mērķtiecīga kreiso partiju sociālā politika. Uz to norādīts portālā Telos publicētajā Hedas Nilsones rakstā “Zilonis zviedru istabā”: kreisā flanga partiju piedāvājums paredz jauna zviedriskuma radīšanu un dažu tradicionālā zviedriskuma aspektu upurēšanu, lai jaunajā zviedriskumā tiktu iekļauti pilnīgi visi.[38]

Kopš 2014. gada uzvaras vēlēšanās sociāldemokrātu vadītās nestabilās valdības bija pie varas Zviedrijā līdz pat mūsdienām, taču nespēja panākt Riksdagā atbalstu būtiskām sociālekonomiskām reformām. Tādējādi tika turpināta “trešā ceļa “ sociālekonomiskā politika. Pamazām notika virzība uz arvien sociālistiskāku ekonomiku: 2020. gadā valdības izdevumi pieauga līdz 52,6% no IKP.[39] Neskatoties uz šo lielo rādītāju, sociāldemokrātiem neizdevās samazināt bezdarbu, kas 2020. gadā sasniedza 8,29% no darbaspējīgajiem.[40] Pieauga nodokļu slogs – no jauna tika ieviests aviācijas nodoklis, kuru konservatīvā valdība iepriekš bija atcēlusi.[41]

Pats būtiskākais trūkums bija tas, ka sociāldemokrātu valdības nespēja atrisināt cittautiešu imigrācijas, integrācijas un noziedzības problēmas. Tas radīja vēl lielāku Zviedru demokrātu partijas popularitātes pieaugumu un auglīgu augsni viņu retorikai, palīdzot iegūt otro vietu 2022. gada Riksdaga vēlēšanās.[42] Visticamāk, jaunajā valdībā Zviedru demokrāti netiks iekļauti, bet noteikti būs jūtama viņu ietekme Riksdaga lēmumu pieņemšanā. Savā programmā partija kritiski vērtē multikulturālismu un atbalsta kopēju valsts nacionālo un kultūras identitāti, kas uzlabotu sociālo solidaritāti un uzticēšanos. Ekonomikas ziņā partija ir centriskāka, ar kreiso un labējo priekšlikumu sajaukumu. Partija atbalsta Zviedrijas labklājības valsti, taču ir pret labklājības nodrošināšanu cilvēkiem, kuri nav Zviedrijas pilsoņi un pastāvīgie Zviedrijas iedzīvotāji. Šādā ziņā viņu plānos vismaz pagaidām nav “trešā zviedru modeļa” demontāža, bet gan tikai kārtējā tā pieslīpēšana, cenšoties samazināt imigrāciju, kā arī mēģinājumi integrēt zviedru kultūrā jau esošos cittautiešus.[43] Zviedrijas demokrātus varētu definēt kā labēju, galvenokārt pret imigrāciju vērstu partiju ar nacionālistisku ideoloģiju, taču nevarētu sacīt, ka tā ir galēji vai radikāli labēja.

Zviedru demokrātu panākumi norāda uz to, ka Zviedrijā ir izveidojusies stabila, vērā ņemama vēlētāju grupa, kura pirmajā vietā stāda nevis ekonomisko labklājību, bet zviedru nacionālās valsts un tradicionālās kultūras aizstāvību. Turklāt politiskajā retorikā šie cilvēki vairs nekautrējas lauzt Jantes likuma pašcenzūras varu, atklāti runājot par imigrācijas radītajām sociālajām un ekonomiskajām problēmām un iespējamību zaudēt valsts kultūru un tradīcijas. Laiks rādīs, vai Zviedru demokrāti spēs noturēties pie savas patriotiskās politiskās pozīcijas, vai arī pamazām zaudēs dedzību un normalizēsies, kļūstot par kārtējo politiskās elites partiju.

Secinājumi

Aplūkojot “zviedru modeli” tā klasiskajās un modernajās izpausmēs, kļūst skaidrs, ka Latvijai tas nav piemērots vairāku iemeslu dēļ.

Pirmkārt, šāds sociālekonomiskais modelis ir radies ļoti ilgā laika posmā, pateicoties zviedru attīstītajai kolektīvisma mentalitātei, kas padarīja iespējamu tā pieņemšanu sabiedrībā. Turpretī Latvijai vēsturiski ir bijusi raksturīga viensētnieku mentalitāte, kas savu ietekmi saglabā arī mūsdienās. Tādējādi zviedru kolektīvisma un zemā pašnovērtējuma vietā latviešiem, līdzīgi kā filmā “Rūdolfa mantojums” attēlotajam arhetipiskajam Rūdolfa Rūdupa tēlam, ir raksturīga pašcieņa, nacionālā apziņa un uzdrīkstēšanās iebilst autoritātēm. Vienlaikus latviešiem nepiemīt vēlme “iet uz āru”, viņi cenšas ar savām problēmām tikt galā paši un nevēlēsies pieļaut kolektīva iejaukšanos savā privātajā dzīvē un izvēlēs. Mēģinājumi mākslīgi pārstādīt Latvijas vidē svešu sociālekonomisko modeli ir lemti neveiksmei.

Otrkārt, klasiskā “zviedru modeļa” sociālekonomiskā lietderība ir apšaubāma, jo tam nav izdevies gūt būtiskus panākumus. Tieši pretēji, Zviedrija tā darbības rezultātā ir daļēji zaudējusi brīvā tirgus laikmetā un ilgstoša miera gados gūtos panākumus. Zviedru kompānijas, zaudējot konkurētspēju, ir nonākušas ārvalstu investoru rokās. Turklāt zviedri ir spēcīgā atkarībā no neefektīvas labklājības valsts, kas ļoti apgrūtina tās demontāžu un virzīšanos uz tālākām brīvā tirgus reformām, lai samazinātu valsts daļu ekonomikā.

Treškārt, labklājības valsts spēlē būtisku lomu ekonomisko imigrantu piesaistīšanā. Tas rada fundamentālas sociālās vides izmaiņas un no tām izrietošus draudus valsts nacionālās identitātes zudumam. Bez nacionālās identitātes nav iedomājams valstiskums. Zviedru tipa labklājības valsts ilgtermiņā apdraud nacionālas valsts pastāvēšanu, uz ko norāda arī pašreizējās Zviedrijas problēmas un imigrācijas pretinieku politiskās ietekmes pieaugums.

Atsevišķas pazīmes (teiktais intervijās un partiju programmās) liecina, ka “zviedru modeļa” propagandētāju vidū Latvijā varētu būt vērojama tā struktūras un vēstures nepārzināšana. Kā piemēru var minēt partijas “Progresīvie” aicinājumu ieviest personām, kuras nav radinieki, mantojuma nodokli 49% apmērā, neskatoties uz faktu, ka mantojuma nodoklis Zviedrijā kopš 2005. gada vispār ir atcelts.[44] Varētu vien ieteikt pamatīgāk pastudēt mūsdienu Zviedrijas likumdošanu, pirms aicināt uz tik radikālām pārmaiņām. Brīžiem šķiet, ka mūs aicina ieviest “zviedru modeļa” elementus, kuru neefektivitāti ir atzinuši paši zviedru sociāldemokrāti. Šāda pavirša attieksme rada aizdomas, ka “zviedru modeļa” popularizētājus Latvijā patiesībā vada citi politiski un ekonomiski mērķi – nevis patiesa tautas labklājība.

Mūsdienu Zviedrijas labklājība ir meklējama dažādu faktoru līdzdarbībā. Nebūtu pareizi uzskatīt, ka pastāvošais “zviedru modelis” saistīts tikai ar augstiem nodokļiem. Mēģinot tādus ieviest, varam nonākt līdzīgā situācijā kā zviedru rakstniece Astrīda Lindgrēna, kura 1976. gadā saņēma sociāldemokrātu valdības veiktu nodokļu aprēķinu 102% apmērā no ienākumiem.[45] Tā vietā, lai nekritiski kopētu svešus attīstības modeļus, Latvijai būtu jārada pašai savs sociālekonomiskais modelis, kas labāk piemērots mūsu tautas mentalitātei un tās attīstības vēsturiskajām īpatnībām.

[1]A. Lindbeks, “Trīs zviedru modeļi”. Pieejams: https://www.diena.lv/raksts/pasaule/krievija/tris-zviedru-modeli-13200507

[2] The welfare state under seige: the crisis of the 1990s. Pieejams: https://web.archive.org/web/20070627060024/http://hdr.undp.org/docs/publications/ocational_papers/oc26c.htm

[3] A. Lindbeks, “Trīs zviedru modeļi”. Pieejams: https://www.diena.lv/raksts/pasaule/krievija/tris-zviedru-modeli-13200507

[4] Euro Area GDP Per Capita 1960-2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/EMU/euro-area/gdp-per-capita

[5] Sweden GDP Per Capita 1960-2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/SWE/sweden/gdp-per-capita

[6] U.S. GDP Per Capita 1960-2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/USA/united-states/gdp-per-capita

[7] The welfare state under seige: the crisis of the 1990s. Pieejams: https://web.archive.org/web/20070627060024/http://hdr.undp.org/docs/publications/ocational_papers/oc26c.htm

[8] Sweden Unemployment Rate 1991-2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/SWE/sweden/unemployment-rate

[9] Sweden GDP Per Capita 1960-2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/SWE/sweden/gdp-per-capita

[10] Euro Area GDP Per Capita 1960-2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/EMU/euro-area/gdp-per-capita

[11] U.S. GDP Per Capita 1960-2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/USA/united-states/gdp-per-capita

[12] Documents concerning the accession of the Republic of Austria, the Kingdom of Sweden, the Republic of Finland and the Kingdom of Norway to the European Union. Pieejams: https://web.archive.org/web/20070604163536/http://eur-lex.europa.eu/en/treaties/dat/11994N/htm/11994N.html

[13] J. R. Baker, “Constructing the People’s Home: The Political and Economic Origins and Early Development of the “Swedish Model” (1879–1976)”. Pieejams: https://cuislandora.wrlc.org/islandora/object/etd%3A99/datastream/PDF/view

[14] “Welfare Regimes and Perceived Causes of Poverty”, The Institutional Logic of Welfare Attitudes, Routledge, 2006, pp. 79–112.

[15] J. R. Baker, “Constructing the People’s Home: The Political and Economic Origins and Early Development of the “Swedish Model” (1879–1976)”. Pieejams: https://cuislandora.wrlc.org/islandora/object/etd%3A99/datastream/PDF/view

[16] S. Malm, “The asylum seeker studio flat costing taxpayers £5,600 a month”. Pieejams: https://www.dailymail.co.uk/news/article-3419059/The-asylum-seeker-studio-flat-costing-taxpayers-5-600-MONTH-greedy-landlords-exploit-Sweden-migrant-crisis-hike-rent-refugees-1-450-CENT.html

[17] J. R. Baker, : Constructing the People’s Home: The Political and Economic Origins and Early Development of the “Swedish Model” (1879–1976)”. Pieejams: https://cuislandora.wrlc.org/islandora/object/etd%3A99/datastream/PDF/view

[18] UK Politics: What is the Third Way? http://news.bbc.co.uk/2/hi/458626.stm

[19] T. Judt, “The ‘Third Way’ Is No Route to Paradise”. Pieejams: https://www.nytimes.com/1998/09/27/opinion/the-third-way-is-no-route-to-paradise.html

[20] A. Giddens, Beyond Left and Right: The Future of Radical Politics, Cambridge: Polity Press, 1998, pp. 71–72.

[21] P. Basham, “The “Third Way”: Marketing Mirage or Trojan Horse?” Pieejams: https://www.fraserinstitute.org/sites/default/files/ThirdWay.pdf

[22] “Mises on “interventionism” as a third way between the free market and socialism” (1930). Pieejams: https://oll.libertyfund.org/quote/mises-on-interventionism-as-a-third-way-between-the-free-market-and-socialism-1930

[23] A. Lindbeks, “Trīs zviedru modeļi”. Pieejams: https://www.diena.lv/raksts/pasaule/krievija/tris-zviedru-modeli-13200507

[24] Here’s your quick guide to the Swedish tax system, five pointers. Pieejams: https://sweden.se/life/society/taxes-in-sweden

[25] S. Lyall, “Sweden’s Governing Party Voted Out After 12 Years”. Pieejams: https://www.nytimes.com/2006/09/18/world/europe/18sweden.html

[26] Sweden GDP Per Capita 1960-2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/SWE/sweden/gdp-per-capita

[27] U.S. GDP Per Capita 1960-2022. Pieejams:
https://www.macrotrends.net/countries/USA/united-states/gdp-per-capita

[28] Sweden Government Spending to GDP. Pieejams: https://tradingeconomics.com/sweden/government-spending-to-gdp

[29] A. Lindbeks, “Trīs zviedru modeļi”. Pieejams: https://www.diena.lv/raksts/pasaule/krievija/tris-zviedru-modeli-13200507

[30] S. Lyall, “Sweden’s Governing Party Voted Out After 12 Years”. Pieejams: https://www.nytimes.com/2006/09/18/world/europe/18sweden.html

[31] J. R. Baker, “Constructing the People’s Home: The Political and Economic Origins and Early Development of the “Swedish Model” (1879–1976)”. Pieejams: https://cuislandora.wrlc.org/islandora/object/etd%3A99/datastream/PDF/view

[32] K. Kielos, “The key dynamic in Sweden’s general election was the centre-right losing out to the far-right Sweden Democrats”. Pieejams: https://blogs.lse.ac.uk/europpblog/2014/09/17/the-key-dynamic-in-swedens-general-election-was-the-centre-right-losing-out-to-the-far-right-sweden-democrats

[33] J. R. Baker, “Constructing the People’s Home: The Political and Economic Origins and Early Development of the “Swedish Model” (1879–1976)”. Pieejams: https://cuislandora.wrlc.org/islandora/object/etd%3A99/datastream/PDF/view

[34] K. Kielos, “The key dynamic in Sweden’s general election was the centre-right losing out to the far-right Sweden Democrats”. Pieejams: https://blogs.lse.ac.uk/europpblog/2014/09/17/the-key-dynamic-in-swedens-general-election-was-the-centre-right-losing-out-to-the-far-right-sweden-democrats

[35] Jon Nylander, “The Welfare State is Tearing Sweden Apart”. Pieejams: https://mises.org/wire/welfare-state-tearing-sweden-apart

[36] T. Sanandaji, “Swedes and Immigration: End of homogeneity?” Pieejams: https://www.fondapol.org/en/study/swedes

[37] Population in Sweden from 2011 to 2021, by birthplace. Pieejams: https://www.statista.com/statistics/1143161/sweden-population-by-birthplace

[38] H. Nilsone, “Zilonis zviedru istabā”, Telos: https://telos.lv/zilonis-zviedru-istaba

[39] Sweden Government Spending to GDP. Pieejams: https://tradingeconomics.com/sweden/government-spending-to-gdp

[40] Sweden Unemployment Rate 1991–2022. Pieejams: https://www.macrotrends.net/countries/SWE/sweden/unemployment-rate

[41] “Sweden’s new ‘eco-friendly’ aviation tax is already beginning to effect air connectivity”. Pieejams: https://corporatetravelcommunity.com/analysis/swedens-new-eco-friendly-aviation-tax-is-already-beginning-to-effect-air-connectivity-583895

[42] 2022 Swedish election results. Pieejams: https://www.val.se/servicelankar/otherlanguages/englishengelska/electionresults/electionresults2022.4.14c1f613181ed0043d5583f.html

[43] “Sverigedemokraterna”. Pieejams: https://sd.se/english

[44] A. Kaļcovs, “Vai esat saņēmis mantojumu? Tad mēs ejam pie jums!” Pieejams: https://ekocentrs.lv/lv/jaunumi/980-vai-esat-sa-mis-mantojumu-tad-m-s-ejam-pie-jums

[45] “Brev från Astrid Lindgren visar hennes stöd för S”. Pieejams: https://www.dn.se/kultur-noje/bocker/brev-fran-astrid-lindgren-visar-hennes-stod-for-s

Dzejas elementi

Džordžs Santajana (1863–1952) bija spāņu izcelsmes amerikāņu rakstnieks un filozofs, bieži saukts par spinozistu un pazīstams ar savu pētījumu estētikas teorijā Skaistuma izjūta (The Sense of Beauty, 1896). Nelielā eseja “Dzejas elementi”, iespējams, ir viens no 20. gadsimta saistošākajiem, jēgas ziņā blīvākajiem un izteiksmes formā skaistākajiem mēģinājumiem saprast un aprakstīt dzejnieka darbu.

Ja ir tiesa, ka dzeja savos augstākajos līmeņos ir filozofiskāka par vēsturi, jo tā attēlo ievērības cienīgus cilvēku un lietu tipus neatkarīgi no maznozīmīgiem apstākļiem,[1] tad savā pirmējā būtībā un faktūrā dzeja ir filozofiskāka par prozu, jo tā ir tuvāka mūsu tiešajai pieredzei. Dzeja salauž banālos jēdzienus, ko apzīmē bieži lietotie vārdi, tajās jutekliskajās kvalitātēs, no kurām šie jēdzieni sākotnēji tika veidoti. Mēs nosaucam vārdos to, ko iedomājamies un kam ticam, nevis to, ko redzam; mēs nosaucam lietas, nevis tēlus; dvēseles, nevis balsis un siluetus.

Šī nosaukšana un visa ar to saistītā maņu izglītošana kalpo dzīvošanas vajadzībām; lai atrastu ceļu priekšmetu labirintā, kas ir visapkārt, mums nepieciešams veikt milzīgu jutekliskās pieredzes atlasi; puse no tā, ko mēs redzam un dzirdam, mums ir jāatmet kā nenozīmīga, bet otrai pusei jāpievieno tāds ideāls, kāds vajadzīgs, lai to pārvērstu skaidrā un sakārtotā pasaules skatījumā. Šis uztveres un apjēgas darbs, šī pieredzes materiālās nozīmes izteikšana vārdos ir ieslodzīta mūsu ikdienišķajā valodā un idejās; idejās, kas ir burtiskā nozīmē poētiskas tādā ziņā, ka tās ir “radītas”[2] (visi nojēgumi pieauguša cilvēka prātā ir izdomājumi), bet kas vienlaikus ir arī prozaiskas, jo tās ir radītas ekonomiski, abstrahējoties un lietošanas vajadzībām.

Kad poētiski apdāvināts bērns, kurš šo intelektualizēto un utilitāro valodu ir apguvis jau kopš šūpuļa, dodas brīvā dabā un sāk sevī uzkrāt dažādus dabas aspektus, viņš sāk noslogot savu prātu ar visvisādiem dzīviem iespaidiem, kurus intelekts ir noraidījis un kurus intelekta valoda īsti nespēj izteikt; viņš nopūlas ar šo bezvārdu uztveres nastu un iznieko sevi bezmērķīgos jūtu un sapņojumu impulsos, līdz galu galā kāda mākslas nozare ar savu metodi piedāvā gultni viņa iedvesmas straumei – vai vismaz tai daļai, kura spēj izturēt laika pārbaudi un izteiksmes disciplinēšanu.

Dzejnieks dabiski saglabā vai arī spēj viegli atgūt skatiena nevainīgumu; vidusmēra cilvēka uztveres sagudrojumus viņš izjauc pa to jutekliskajiem elementiem, tad atkal apvieno tos neparedzamās grupās, vadoties pēc vides apstākļiem vai sava temperamenta; un tad šī jūtu pārbagātība un fantāzijas brīvība, kas viņa nezinošajā dvēselē rūgusi kā neparasts raugs, jau izburbuļo uz āru kādā noteiktā paudumā.

Šādas izburbuļošanas pilnasinība un jutekliskums to tuvina mūsu reālajai uztverei daudz vairāk, nekā spētu parasta, ikdienišķa runa; tomēr tā viegli var šķist svešāda, pārblīvēta un mīklaina tiem cilvēkiem, kuri pieraduši domāt tikai simbolos un nekad nav piedzīvojuši savas domāšanas algebriski straujās gaitas pārrāvumus ar mirkļa pauzi un ielūkošanos sirdī, un nekad nav ieniruši tajā sajūtu un tēlu straumē, pār kuru mūs parasti pārnes prozaisko asociāciju tilts, lai, drošus un sausus, nogādātu līdz kādai ierastai darbībai.

Cik trausls parasti ir šis tilts, cik ļoti tas ir atkarīgs no steķiem un virvēm – to mēs nespējam pat iedomāties, pirms neesam sevi apmācījuši dziļai un asai introspekcijai. Taču psihologi ir pierādījuši to pašu, ko parasti atzīst arī nespeciālisti: proti, ka mūs rauj uz priekšu mentālo tēlu virkne, tieši tāpat kā mūs steidzina satiksme uz ielas; mūsu prāts ir pievērsts rīcībai un darba paveikšanai, viegli aizmirstot par apkārtējo troksni un kustību un meklējot tikai to stūri, ap kuru jānogriežas, vai durvis, pa kurām jāieiet.

Un tomēr pat mūsu lielākajā modrības brīdī dvēsele savos dziļumos joprojām sapņo; reālā pasaule uz haosa un nemiera fona joprojām stāv iezīmēta savās kailajās kontūrās. Mūsu loģiskie spriedumi valda pār pieredzi tikai tik lielā mērā, cik paralēles un meridiāni kā šaha galdiņu kartē jūras klaidu. Tie vada mūsu ceļu bez varas pār viļņiem, kas mūžīgi valstās šurpu turpu, par spīti mūsu spējai tiem kuģot pāri, lai sasniegtu nosprausto mērķi. Veselais saprāts ir vien neprāts, kas pareizi izmantots; un nomoda dzīve ir savaldīts sapnis.

No bagātībām, kuras atmet malā šis sapnis, dzejnieks gūst izejvielu savam darbam. Viņš ienirst haosā, kas verd zem pasaules racionālās čaulas, un izceļ virspusē kādu nelietojamu tēlu, kādu emociju, kas pa ceļam atkritusi, un atkal tās pievieno apskatāmajam objektam; viņš atjauno nevajadzīgo, viņš uzsver noraidīto, viņš atkal ieglezno ainavā to, kam intelekts ir ļāvis izplēnēt.

Ja reizēm šķiet, ka dzejnieks aizēno noteiktu faktu, tas ir tikai tāpēc, ka viņš restaurē noteiktu pieredzi. Pirmais elements, ko intelekts noraida, veidojot savu priekšstatu par lietām, ir emocijas, kas pavada uztveri, – un tieši šīs emocijas dzejnieks atjauno kā pirmās.

Viņš apstājas pie tēla, jo viņš apstājas, lai to baudītu. Viņš aizklīst asociāciju sānceļos, jo tie ir burvīgi. Mīlestība uz skaistumu, kas lika viņam piešķirt vārdiem mēru un ritmu, mīlestība uz harmoniju, kas lika viņam tos izteikt vārsmās, atkal parādās viņa iztēlē un liek viņam arī tur izvēlēties to materiālu, kas pats par sevi ir skaists vai spēj pieņemt skaistu veidolu.

Saite, kas sasaista kopā dažkārt tik atšķirīgas idejas, kuras savieno viņa prāts, visbiežāk ir tieši emociju saite; un abām idejām kopīgais ir kāds skaistā vai arī šausmīgā elements.

[1] Aristotels, Dzejas māksla, 1451b1-6. Pilns paragrāfa teksts skan šādi: “No iepriekš teiktā ir skaidrs, ka dzejnieka uzdevums nav stāstīt to, kas patiesībā ir noticis, bet gan to, kas varbūt varētu notikt vai arī neizbēgami notiks. Atšķirība starp vēsturnieku un dzejnieku nav tajā, ka viens raksta nesaistītā valodā, bet otrs – vārsmās. Hērodota grāmatas varētu pārvērst vārsmās, un tā tik un tā būtu vēsture, ar pantmēru vai bez. Īstā atšķirība ir tajā, ka viens stāsta to, kas notika, bet otrs – to, kas varētu notikt. Šī iemesla dēļ dzeja ir prātnieciskāka un nopietnāka (spoudaioteron) nekā vēsture: dzeja drīzāk izsaka vispārīgo, bet vēsture – atsevišķo.”

[2] “Burtiskā nozīmē poētiskas” – jo poiēsis, ‘dzeja’, kā arī poiētēs, ‘dzejnieks’ ir sengrieķu valodas atvasinājumi no darbības vārda poiein, ‘radīt’, ‘taisīt’.

No angļu valodas tulkoja un sagatavoja Agnese Irbe.

No ķirbja par karieti

Šī gada 10. oktobrī, īsi pēc televīzijas raidījuma “Aizliegtais paņēmiens” translēšanas,[1] parādījās preses relīze, kurā bija apgalvots, ka jaunievēlētās Saeimas deputāte, partijas “Progresīvie” valdes locekle Jana Simanovska šajā raidījumā sacījusi, ka partija atbalsta “dzimuma maiņas regulējumu, kas ļautu vieglāk mainīt dzimumu”; tas esot “svarīgi īpaši pusaudžiem un bērniem, jo viņi nevar mainīt dzimumu bioloģiski”.[2] Šī ziņa izraisīja lielu satraukumu un sašutumu. Vairums cilvēku izteikumu “dzimuma maiņa” saprot aptuveni šādi: ilgstoša pretējā dzimuma hormonu lietošana, kurai seko sarežģītu operāciju sērija, ar kuru palīdzību tiek izmainītas personas ģenitālijas tādā veidā, lai tās atgādinātu pretējā dzimuma ģenitālijas. Man sākumā šķita, ka šī preses relīze tiks atsaukta, pārmetot ziņu dienestam, ka tas aplami vai maldinoši atstāstījis raidījumā sacīto. Proti, nevar būt, ka J. Simanovska attiecībā uz pusaudžiem lietojusi izteikumu “dzimuma maiņa”, vienlaikus liekot saprast, ka “bioloģiski” tāda nenotiek, jo mūsu valstī šobrīd nav atļauta.

Noskatoties raidījumu, noskaidrojas, ka relīze ir korekta: Simanovska tiešām vairākas reizes saka “dzimuma maiņa”, taču nerunā par hormonu preparātiem un operācijām. Tā kā pašā raidījumā un arī tam sekojošā sarunu šovā “Kas notiek Latvijā?”[3] daudzkārt tika uzsvērta nejēdzīgi lietota terminoloģija un dažādi pārpratumi, kas rodas, katram runājot par kaut ko citu, varbūt ir vērts sākt ar nelielu jēdzienu analīzi.

Manuprāt, ir divas versijas, ko J. Simanovska īstenībā gribēja teikt, pateica neskaidri un tāpēc tika pārprasta.

Pirmā versija ir: (1) “dzimuma maiņas” vietā viņa domāja “dzimtes maiņa”. Par “dzimti” feminisma, LGBT un jo īpaši transseksuālisma idejiskās platformas ietekmē Latvijā aizvien biežāk dēvē cilvēka iekšēji izjusto dzimuma identitāti vai piederību, kas var sakrist ar bioloģisko dzimumu, var sakrist tikai daļēji vai var vispār nesakrist.

Dzimtes kā no bioloģiskā dzimuma nošķirta raksturlieluma nojēgums labākajā gadījumā ir teorija – teorija par to, kāds īstenībā ir cilvēks un kā tas funkcionē, – bet sliktākajā gadījumā pseidozinātnisks jēdziens bez skaidras definīcijas. Šim jautājumam varētu nepiešķirt lielu vērību un ļaut teorijai brīvi attīstīties un sevi aizstāvēt, ja vien nebūtu tā, ka “dzimte” un “dzimtes identitāte” aizvien vairāk, un šobrīd arī Latvijā, tiek traktēta kā pierādīts, reāli pastāvošs, ontoloģiski apstiprināts lielums, kuru nepieciešams nostiprināt oficiālos personas identitātes dokumentos un attiecīgi aizsargāt ar likuma spēku. Atbilstoši šai teorijai līdztekus diviem dzimumiem pastāvot arī dzimtes, kuru skaits gan nav zināms (dažādos avotos minēti pat tik lieli skaitļi kā 66 vai vairāk) un kuru izpētes un fiksēšanas metodoloģija nav skaidra vai vispār nepastāv.

Otrā versija ir: (2) “dzimums” izteikumā “dzimuma maiņa” J. Simanovskas skatījumā bez jebkādiem nošķīrumiem ietver gan “tradicionāli” pazīstamos divus dzimumus, gan arī visu to, ko piedēvē dzimtēm; citiem vārdiem sakot, anatomiskais faktors no jēdziena “dzimums” vispār tiek aizslaucīts un vairs nepastāv pat mēģinājums nošķirt bioloģisko dzimumu kā kaut ko fundamentālāku vai vismaz empīrikā balstītu no dzimtes kā subjektīvas izjūtas. Attiecīgi vairs nav nekādas vajadzības, legāli mainot dzimumu, veikt noteiktas medicīniskas manipulācijas: cilvēka dzimums ir tāds, kādu viņš pasludina. Turklāt tas var arī nebūt viens no abiem “tradicionālajiem”, bet vēl kāds cits, kura apzīmēšanai tad attiecīgi radītu jaunu personas vietniekvārdu.

Šī versija noteikti ir izaugusi no pirmās, kurā, kā jau sacījām, pastāv dzimuma un dzimtes nošķīrums, kā teorijas attīstības nākamā pakāpe vai radikālāks atzars. Lai cik savādi tas nebūtu, tieši šī versija daudzās valstīs ir guvusi uzvaru transseksuālisma cīņās: piemēram, vīrietis, kurš sevi uzskata par sievieti, var apmeklēt sieviešu ģērbtuves, sporta sacensības (ieskaitot olimpiskā līmenī), sieviešu aprūpei paredzētus sociālās palīdzības centrus, kosmētiskos kabinetus, ieslodzījuma vietas un tā tālāk. Šī ir pati trakākā versija, salīdzinājumā ar kuru pļāpāšana par dzimtēm šķiet tikai ziediņi. Šķiet, ka J. Simanovska aizstāvēja, varbūt ne līdz galam to apzinoties, tieši šo, jo raidījumā “Kas notiek Latvijā?” viņa sacīja, ka oponentu apgalvojumi balstoties Putina propagandā, kurš kādā savā runā esot apgalvojis, ka “Krievija nekad nepieņems trešodzimumu” (izcēlums mans).

Interesanti, ka šo, pašu trakāko versiju, ja pareizi saprotu, abos minētajos televīzijas raidījumos aizstāvēja arī bērnu psihiatrs Ņikita Bezborodovs. Viņš sāka ar norādi, ka dihotomija dabā neesot tik izteikta, ka dzimumu var noteikt gan hromosomāli, gan anatomiski, bet visos gadījumos pastāvot variācijas. Taču pats būtiskākais esot tas, kas notiekot cilvēka smadzenēs, turklāt “pa virsu slāņoj[oties] dzīves pieredze un sociokulturālie faktori”, kas attiecīgi nozīmējot, ka dzimums ir “kompleksā pazīme”, daudzveidīga ikvienā slānī. Šķita, ka, uzsverot jēdzienu “dzimuma spektrs”, Ņ. Bezborodovs vēlējās pierādīt, ka dzimums ir liela kopa, kas sastāv gan no bioloģiskajām, gan subjektīvi izjustajām, gan arī sociāli kulturālajām daļām. Lai ilustrētu pēdējo, raidījumā “Kas notiek Latvijā?” viņš pat pieminēja balsstiesību liegšanu sievietēm. Tā kā Ņ. Bezborodovs, atšķirībā no J. Simanovskas, ir nozares speciālists un strādā ar bērniem, ir vērts pievērst uzmanību viņa izklāstam – ja ne citu iemeslu dēļ, tad vismaz tāpēc, lai saprastu, kas notiek nozarē.

Ņ. Bezborodova mēģinājums definēt dzimumu smagi cieš no kategoriju kļūdas. Nevar vienā kopā ietvert gan bioloģiskās kategorijas, gan uzskatus par šīm kategorijām; gan materiālos aspektus, gan mentālos. Salīdzinājumam: nevar vienā kopā ietilpt gan dažādi franču sieri, gan šo sieru garša, gan latviešu uzskati par šiem sieriem. Nevar vienā kopā ietilpt gan kļavu lapas, gan šo lapu krāsa rudenī, gan bērnu prieks par salasītajām lapām. Bioloģiskās kategorijas nav tas pats, kas lingvistiskās kategorijas, un nav tas pats, kas mentālās kategorijas, un nav tas pats, kas sociālās kategorijas. Ja visas kategorijas šādi sajauc vienā putrā, jēdzieni – tādi kā dzimums, piemēram, vai slimība vai veselība, vai norma – tiek pilnīgi iztukšoti no sava satura un kļūst nelietojami.

Nojaušu, ka šāda veida loģikas kļūdas un kategoriju sajukums ir izcēlies no neapdomīgas runāšanas (un arī rakstīšanas dažādos Eiropas Savienības instanču dokumentos) par sievietēm un vīriešiem kā “sociālām lomām”, attiecīgi nostiprinot šādu izpratni. Šīm nu jau rutinētajām runām pēdējā desmitgadē ir pievienojušās arī tā dēvēto transseksuāļu prasības, Rietumu kultūras areālā gluži kā zinātnisku faktu nostiprinot pārliecību, ka “sieviete” un “vīrietis” ir vienīgi sociālas kategorijas, turklāt šīm abām blakus vēl ir virkne citu, no kurām dažas vēl varbūt nemaz nav atklātas. Sakarīgā sistēmā piemēri bioloģiskām kategorijām būtu: sieviete un meitene (dzimumbriedumu sasniegusi un nesasniegusi Homo sapiens mātīte), bezmugurkaulnieks un zīdītājdzīvnieks. Piemēri sociālām kategorijām savukārt būtu: vedekla, pārdevēja, teicamniece. Un meitene, kas cieš no dzimuma disforijas. Meitene, kas cieš no dzimuma disforijas, nav zēns. Viņa arī nav: ne zēns, ne meitene. Viņa arī nav: gan zēns, gan meitene. Viņa ir meitene.

No Ņ. Bezborodova sacītā turpretī izklausās, ka milzīgajā “dzimuma spektrā” par atsevišķiem dzimumiem (teiksim, trešo, ceturto un tā tālāk) būtu jāuzskata gan reti sastopamie hermafrodīti (cilvēki, kas dzimuši ar neskaidriem vai nepilnīgi attīstītiem reproduktīvajiem orgāniem), gan personas ar hromosomāliem traucējumiem, gan personas ar hormonāliem traucējumiem, lai gan šīs visas ir anomālijas un novirzes. Par distinktiem dzimumiem “dzimuma spektrā” arī nav jāuzskata dažādās un mainīgās personīgās identitātes, sajūtas un dzīvesveidi, kas raksturīgi cilvēkiem, kuri nepārprotami pieder pie viena vai otra dzimuma.

Varētu pretargumentēt, ka jēdzīgai, dabaszinātņu atziņās balstītai un sakarīgai kategoriju un klasifikācijas sistēmai galu galā nav lielas nozīmes. Varētu teikt, ka tas nav svarīgi un, pat ja mēs zinām, ka meitene, kura sevi uzskata par zēnu, ir meitene, cieņa un empātija prasa pielāgoties bērna personīgajai identitātei un to respektēt visos iespējamos veidos – ieskaitot dzimuma maiņu personu apliecinošos dokumentos vai virzīšanu uz ārējā izskata un reproduktīvo orgānu normālas funkcionēšanas apturēšanu ar, piemēram, pubertātes bloķētāju vai citu preparātu palīdzību. Ja “dzimuma spektra” tēzi aizstāv, teiksim, kādas partijas politiķi, to var novelt uz nedomāšanu, vēlmi provocēt, apelēšanu pie vāji izglītota un viegli ietekmējama elektorāta instinktiem vai ideāliem un tamlīdzīgi. Taču pieņemt, ka to virza ārsti, kuru izglītība burtiskā nozīmē ir balstīta zināšanās par bioloģiju, tās kategorijām un normām ikvienā darbības nozarē, jau ir daudz grūtāk.

Šī tēze, kuru minētajos raidījumos, šķiet, aizstāv gan Bērnu tiesību aizsardzības departamenta direktora vietniece Edīte Milevska, aicinot veikt “izskaidrojošās pārrunas” ar pedagogiem, kuri nerespektē bērna vēlmi tikt sauktam citā vārdā un personas vietniekvārdā, gan Valsts bērnu tiesību aizsardzības inspekcijas vadītāja Gunita Kovaļevska, kura nepiekrišanu šīm prasībām dēvē par “vardarbīgu” iejaukšanos, neņem vērā divus, manuprāt, ļoti fundamentālus jautājuma aspektus.

Pirmkārt, šāda nostāja pilnībā ignorē sabiedrības normālai un taisnīgai funkcionēšanai nepieciešamo nošķīrumu starp publisko un privāto sfēru. Privātajā sfērā – ģimenē, mājās, draugu lokā, paziņu lokā un domubiedru lokā var vienoties nesaukt kādu cilvēku viņa īstajā vārdā, neuzrunāt ar atbilstošo personas vietniekvārdu, bet gan kādu citu – izdomātu vai mainīgu. Šajā sfērā var iedomāties vai izlikties, ka esam eņģeļi vai zvaigžņu putekļi, pat izlikties, ka mums nav ķermeņa vai mūsu nav vispār. Šo es saku bez mazākās ironijas. Privātā telpa un “sava istaba”, citējot klasiķi, ir brīnišķīgas vietas. Tām ir sava vieta, un tās visiem ir nozīmīgas. Taču, kad Jana Simanovska vienlaicīgi apgalvo, ka “mēs esam Eiropā un cienām ikvienu cilvēku un ļaujam viņam dzīvot mierīgi” (izcēlums mans), un arī pieprasa “regulējumu”, kam jābūt saistošam skolām, kā arī runā par “rīkojumiem” valodniekiem, mediķiem un citiem speciālistiem, privātā sfēra pārņem un aprij publisko. Tās nav brīvības tiesības, kuras viņa aizstāv; tās ir prasības – un šīs prasības tiek izteiktas publiskajai sfērai, kas ir visa sabiedrība. Skolas nav privātā sfēra, skolas ir publiskā sfēra. Ieraksts pasē nav privāts ieraksts – tas nav ieraksts personīgajā dienasgrāmatā vai vēstulē draugam. Īpaši satraucošs šķiet viņas apgalvojums, ka tos, kuri nav empātiski, piespiedīs tādiem būt, – pat nepamanot, cik neloģiska un iekšēji pretrunīga ir šī domu gaita. Pat ja pieņemam, ka nav nekādu citu kritēriju – ne bioloģisku, ne loģisku, ne arī kopīgajā labumā balstītu, bet tikai un vienīgi empātija, pēc kuras būtu jāvadās politikā, tad vismaz minimāla pietāte pret cilvēku vienlīdzību prasītu būt empātiskam pret visiem.

Otrkārt, man visā visumā bija licies, ka mūsdienu pedagoģija un darbs ar bērniem vadās pēc principa (balstīta cieņā pret bērnu): nemelot vai vismaz tīši nemaldināt. Tieši no šī principa izriet ieteikums neslēpt no bērniem, ka viņi, piemēram, ir adoptēti. Gluži pašsaprotami bērnu nemaldināšana un nemelošana viņiem daudzos gadījumos nodara milzīgas ciešanas. Un rada traumas, ar kurām šie bērni varbūt cīnīsies visu dzīvi. Es nerunāju par tādiem māņiem kā “Lieldienu zaķis dēj olas”. Es runāju par tādiem kā: “tētis neatgriezīsies” vai “vecmāmiņa neatlabs”.

Attiecībā uz dzimuma piederību nav skaidrs, kāpēc šim būtu jābūt tik kliedzošam izņēmumam. Kāpēc skaitās pareizi spēlēt līdzi bērna vai pusaudža apmānam, ka viņš ir piedzimis nepareizā dzimumā, turklāt iesaistīt šajā apmānā arī skolu un pusaudžu resursu centrus? Kā ir iespējams noticēt, ka meitene vai pusaudze vispār spēj saprast, ko nozīmē būt par sievieti un justies kā sievietei?[4] Sievietes visu savu dzīvi izzina un izprot, ko nozīmē būt sievietei; šajā procesā ir nozīmīgi pagrieziena punkti, kurus citam, kas to nav pieredzējis, nemaz nav iespējams izstāstīt, – tādi, kā, piemēram, pirmā grūtniecība un bērna piedzimšana.

Vai varbūt tiek uzskatīts, ka tieši spēlēšana līdzi pusaudža izjūtām un viņa vīzijas atbalstīšana liks viņam ātrāk pārdomāt un atgriezties? Ja tāds ir pieņēmums, tad kļūst grūti izskaidrot milzīgo tā saucamo “transbērnu” skaita pieaugumu citās valstīs, kur aptuveni desmit gadu laikā šī parādība, jo īpaši starp meitenēm, ir vairāk nekā desmitkāršojusies un turpina pieaugt.[5] Varbūt jāatgādina, ka pirms desmit vai piecpadsmit gadiem līdzīgs un arī medicīniski bīstams “trends” bija jauniešu, jo īpaši meiteņu, ķermeņa dismorfija (aplami priekšstati par savu ķermeni) un ēšanas traucējumi – bulīmija un anoreksija. Pēc vairākiem nāves gadījumiem, vecāku izmisuma saucieniem un pamatīgas sabiedrības viļņošanās Francija ar likumu aizliedza uzturēt radikālas novājēšanas padomdevējas tīmekļa vietnes un sarunu forumus (par likuma neievērošanu: viens gads cietumā un 10 000 eiro soda nauda) un 2017. gadā aizliedza modes skatēs piedalīties modelēm, kuru ķermeņa masas indekss ir zem normas. Tas palīdzēja.

Un tomēr ar dzimumu un dzimuma disforiju ir sarežģītāk un grūtāk. Visam šim jautājumam ir tāda dimensija, kas abos televīzijas raidījumos netika pieminēta – un tā šķiet pati būtiskākā. Runājot par hormonu preparātiem un pubertātes bloķētājiem, kā arī vienam nepilngadīgajam jau “mainītu dzimumu”, kāda no intervētajām ekspertēm stingri uzsvēra, ka šis nav politiķu jautājums – šis esot klīnisks, proti, ārstu ekspertīzes jautājums. Ārsti tad lai arī izlemjot. Pusaudžu psihoterapeits Nils Konstantinovs savukārt sacīja, ka nē, tas viss ir politisks jautājums. Manuprāt, tas primāri un izšķiroši ir ārstu ētikas jautājums.

Paskaidrošu. Pirms aptuveni 2300 gadiem, laikā, kuru var uzskatīt par Rietumu civilizācijas sākotni, tika sarakstīts dokuments, kuru pazīst ar nosaukumu Hipokrata zvērests. Šī dokumenta mērķis bija nostiprināt ārstu amatu uz tādiem pamatiem, kas ne tikai pieprasa pašus augstākos ētiskos standartus, bet arī formē ārstu profesiju kā kaut ko līdzīgu ceturtajai varai valstīs. Šai varai, kuras rokās ir tik spēcīgi līdzekļi (tā var gan nogalināt, gan izglābt) un citiem nepieejamas zināšanas, kā arī pieeja cilvēkiem viņu dziļākajā intimitātē, bija jābūt pilnīgi neatkarīgai – neatkarīgai no valdošajiem viedokļiem un ideoloģijām, no politiskās iekārtas, no sabiedrības spiediena, no nošķīruma starp savējo un ienaidnieku un arī no pacientu vēlmēm. Ārsti burtiski zvērēja pie dieviem (vēlāk, kristietības laikos – pie Dieva) palīdzēt un nekādā gadījumā nekaitēt; ārstēt, nevis bojāt; neiejaukties tad, kad dabisko ķermeņa novecošanas vai sairšanas procesu nav iespējams apturēt. Bija kategoriski aizliegts gan nodzīt grūtniecei augli (tā nav ārstēšana, jo grūtniecība ir dabisks process), gan kādu indēt vai trešajai personai nodot nāvējošas vielas.

20. gadsimts – iespējams, tumšākais Rietumu vēsturē – ir ievērojams ar daudziem pavērsieniem, bet viens no būtiskākajiem ir šī senā zvēresta punktu un morāles kodeksa gandrīz pilnīga nosvītrošana. Zinu, ka ir nepieklājīgi to atgādināt, bet ir vērts pašķirstīt Nirnbergas tiesas tā sauktās “ārstu prāvas” materiālus. Pēc Otrā pasaules kara Ženēvas deklarācija mēģināja šo degradācijas procesu pagriezt pretējā virzienā. Tas gan izdevās tikai uz zināmu laiku, pašai deklarācijai kārtējā sevis uzlabošanas lēkmē neapdomīgi tekstā ietverot prasību cienīt “cilvēka identitāti” – amorfu jēdzienu bez skaidras definīcijas un nošķīruma starp normālo un anormālo, veselīgo un slimīgo.

Kad viņnedēļ pasaules presē varēja lasīt (un arī aplūkot fotogrāfijas), kā amerikāņu dziedātāja Madonna veikusi deviņas kosmētiskās operācijas, lai izskatītos pēc trīsdesmitgadīgas sievietes, šādas ziņas izsaukto neērtības un nepatikas sajūtu parasti pamato ar kritiskiem argumentiem, kas ir patiesi, bet neskata jautājumu pēc būtības. Var, piemēram, sacīt, ka šis kosmētiskās ķirurģijas uzvaras gājiens sabiedrībā izplata apšaubāmu jaunības kultu; tas rada priekšstatu, ka sievietei nevar būt sekmīga karjera, ja viņa nemitīgi neizskatās aizvien jaunāka; var pašausmināties par ārišķību, virspusību un tukšību; var arī uzsvērt, ka šādas medicīniskās manipulācijas, kas ir ārkārtīgi dārgas, diemžēl ir pieejamas tikai pašiem bagātākajiem, attiecīgi tās liecina par nevienlīdzību (šis ir tipisks kreiso arguments); vēl var jautāt, vai šai mikroķirurģijas industrijai ir kādas sarkanās līnijas un robežas un, ja ir, tad kur: vai ir pieņemami cilvēku pāroperēt tā, lai viņš izskatītos pēc “korejieša” vai “lauvenes” un vai arī šajos gadījumos būtu spēkā “cieņa pret identitāti”?

Patiesībā problēmas kodols, manuprāt, ir šis: šeit ir vērojams, kā ārstu profesija būtībā darbojas vispār bez ētikas kodeksa un ir pilnībā ārā no rāmjiem. Tas nav pacients vai klients, kurš sevi “pārveido” pēc savas vēlmes vai iekšējās identitātes, – tie ir ārsti endokrinologi un mikroķirurgi, kas viņam to izdara. Viņi izraksta hormonus, un viņi ņem rokā skalpeli. Tie ir viņi, kas veselam un normāli funkcionējošam vīrietim drīkst sagraizīt dzimumlocekli, iztukšot to no satura, izgriezt uz āru, ietūcīt starp kājām un uzskatīt, ka ir izveidota sievietes vagīna.

Visas debates ap “dzimuma maiņu” Latvijā šobrīd balstās nošķīrumā starp pilngadīgajiem un nepilngadīgajiem. To pieņem gandrīz kā ticības apliecību – arī partijas Nacionālā apvienība pārstāvji, kuri uzstājās raidījumā “Kas notiek Latvijā?” Šī ticības apliecība ir šāda: reiz pienāks maģiskais mirklis, pusnakts stunda, kad pusaudzim apritēs 18 gadi, un tad viņš kā ķirbis varēs pārvērsties karietē vai kā tauriņš izlidot no kokonas. Tad viņš būs brīvs. Viņš varēs darīt, ko vēlas, un būt tāds, kāds grib. Protams, ārstu uzraudzībā, un “Progresīvie” sola pacīnīties, lai viss notiktu par nodokļu maksātāju naudu.

Es neatbalstu “dzimuma maiņas” procedūras nevienam – ne bērnam, ne pusaudzim, ne pieaugušajam, ne sievietei un ne vīrietim. Tā nav ārstēšana un nav terapija. Tā nav veselības stāvokļa atgriešana slimajam. Tas ir nopietns Hipokrata zvēresta burta un gara pārkāpums, kam jau ir – un arī turpmāk būs – smagas sekas un kas paredzamā nākotnē var beigties ar jaunu ārstu prāvu.

[1] Raidījums “Aizliegtais paņēmiens. Operācija: Ne mans dzimums”: https://replay.lsm.lv/lv/ieraksts/ltv/274164/aizliegtais-panemiens-operacija-ne-mans-dzimums Iesaku visā pilnībā noskatīties šo un arī 3. piezīmē minēto TV raidījumu, jo tie ir savstarpēji papildinoši un paskaidrojoši.

[2] LTV Ziņu dienests: https://twitter.com/ltvzinas/status/1579514973289865217

[3] 14. oktobra LTV raidījums “Kas notiek Latvijā?”: https://www.lsm.lv/raksts/kas-notiek-latvija/raidijumi/video-kadai-jabut-nakamajai-valdibai-nacionala-apvieniba-pret-progresivajiem-pusaudzu-dzimuma-maina-un-koalicija-14saeima.a477977/

[4] Sal. ar piezīmēm par jaunradītu personu vietniekvārdu lietošanu rakstā: Alex Byrne, MIT, “Pronouns”, The Oxford Handbook of Applied Philosophy of Language, ed. L. Anderson and E. Lepore (forthcoming), pp. 25–27: https://philpapers.org/archive/BYRP-3.pdf

[5] Par LGB un “transbērnu” skaita dramatisko pieaugumu skat., piemēram, https://www.cspicenter.com/p/born-this-way-the-rise-of-lgbt-as-a-social-and-political-identity

Kāda jauna cilvēka stāsts

Daglass Marijs (Douglas Murray, 1979) ir britu rakstnieks un publicists. Latviski izdevniecībā “Apvārsnis” iznākusi viņa grāmata par imigrācijas krīzi Eiropas dīvainā nāve (2018), kas padarīja viņu slavenu visā pasaulē. Vienu no pēdējām Marija grāmatām Pūļa neprāts: dzimums, rase un identitāte, kas angliski iznāca 2019. gadā, latviski šī gada beigās izdos izdevniecība “Kodoka”. Transseksuālisma jautājumiem (dzimuma disforijas diagnozei, dažādiem, pavisam atšķirīgiem gadījumiem, kas šobrīd apvienoti zem “trans” birkas, transseksuāļu sociālajām un politiskajām prasībām, konfliktiem ar feministēm, u. tml.) tajā veltīta aptuveni viena trešdaļa – nodaļa par identitāti. Citu fragmentu no šīs grāmatas var izlasīt šeit: https://telos.lv/jaunas-gejisma-dogmas. Kāda latviešu vīrieša anonīmu vēstījumu par dzimuma disforiju var izlasīt šeit: https://telos.lv/kadas-transpersonas-skatijums-uz-dzimumu.

Tā kā šis stāsts skar ļoti delikātu jautājumu, mainīšu tā galvenā varoņa vārdu – sauksim viņu par “Džeimsu”. Tomēr viņš ir reāla persona, šis gadījums nav vienīgais un noteikti būtu iekļaujams patlaban notiekošajā publiskajā diskusijā.

Džeimss ir dzimis un audzis Lielbritānijā un nesen pārkāpis divdesmit gadu slieksni. Pusaudža gados viņu sāka saistīt geju un it īpaši dragkvīnu vide, viņam bija daudz homoseksuālu draugu, un kopš 16 gadu vecuma viņš sāka regulāri apmeklēt dragklubus. Viņam patika to apmeklētāji, vide un tur valdošā tuvības gaisotne. Džeimsam šie jaunieši atgādināja tādu kā “zudušo paaudzi”, kas turas kopā bailēs, ka vecāki atteiksies no viņiem, kolīdz uzzinās, ka viņi ir geji vai pārģērbjas par sievietēm. Šie puiši ne tikai kopā izklaidējās, bet bija gluži “kā ģimene”. Pēdīgi arī Džeimss sāka pārģērbties par sievieti. Apmēram tajā pašā laikā viņš ieguva tuvu draugu – gados jaunu transseksuāli, kurš bija pārtapis par sievieti un viņam šķita pati pilnība.

Aptuveni 18 gadu vecumā Džeimss devās pie ģimenes ārsta un, saņēmis drosmi, paziņoja: “Šķiet, ka es dzīvoju nepareizā ķermenī. Domāju, ka esmu sieviete.” Pēc tam viņš apmēram pusotru gadu braukāja apkārt, meklējot speciālistu, kurš saprastu viņu labāk par ģimenes ārstu. Pēdīgi 19 gadu vecumā viņš tika nosūtīts uz Mančestras psihoseksuālo dienestu, kur trīsarpus stundas pavadīja psihoanalītiķa kabinetā, atbildot uz daudziem, nereti mulsinoši intīmiem jautājumiem par seksuālo dzīvi, attiecībām ar vecākiem un daudz ko citu. Džeimsu pat nedaudz šokēja jautājumu raksturs. Tomēr speciālista slēdziens bija pietiekami skaidrs – viņš atzina, ka Džeimss ir transseksuālis un nosūtīja viņu uz dzimumidentitātes klīniku Čēringkrosas slimnīcā Londonā.

Uzgaidāmajā telpā bija sapulcējusies visai raiba publika, sākot ar “ļoti sievišķīgām būtnēm un beidzot ar celtnieku Bobu parūkā”. Pēc sešiem mēnešiem sākās grupas nodarbības aptuveni 20 cilvēku sastāvā. Konsultants iepazīstināja viņus ar Nacionālā veselības dienesta (NHS) priekšstatu par to, kas viņus šurp ir atvedis: “Mēs zinām, ka tā ir smadzeņu problēma. Tā kā mēs nevaram pārveidot smadzenes, tad darām visu iespējamo, lai pielāgotu tām Jūsu ķermeni.” Tāda bija NHS pieeja Džeimsa un viņam līdzīgo problēmas risināšanai.

Pusgadu pēc grupas nodarbībām notika Džeimsa pirmā privātā saruna ar speciālistu, kurš iedziļinājās dažādās viņa dzīves sfērās, uzdodot jautājumus gan par attiecībām, gan darbu; acīmredzami īpaša nozīme tika piešķirta cilvēka vispārējai psihiskajai stabilitātei. Džeimss apmeklēja endokrinologus un veica testosterona analīzes ar atšķirīgiem rezultātiem. Viena no tām uzrādīja zemu hormonu līmeni, un tas tika vērtēts kā pietiekams pierādījums vērā ņemamai nosliecei uz transseksuālismu. Tagad to atceroties, Džeimsu pārsteidz vairāki momenti. Pirmkārt, viņam nepiedāvāja nekādas konsultācijas, visi bez iebildumiem pieņēma stāstu par viņa izjūtām. Turklāt, viņa vārdiem sakot, “tur viss bija kaut kā pārāk jauki.” Nebija “nekāda spiediena”, nekādas “pratināšanas”.

Pēc Nacionālā veselības dienesta standartiem cilvēks ir gatavs nākamajai dzimummaiņas fāzei, ja ir divus gadus nodzīvojis kā pretējā dzimuma pārstāvis. Tā kā visas tikšanās notika ar pusgada starplaiku, Džeimss sasniedza šo termiņu jau pēc vairākām konsultācijām; tomēr viņam piedāvāja hormonu aizstājterapiju. “Ja esi pietiekami pacietīgs un gatavs iesaistīties šajā spēlē, dabūt hormonus ir smieklīgi vienkārši. Vajag tikai ierasties divreiz gadā un gaidīt,” viņš stāsta. Un, protams, grupas biedri un draugi klubā bieži runāja par to, kā tikt līdz šai nākamajai fāzei.

Džeimsa estrogēna terapija ietvēra dienas devas un injekcijas. Viņa un citu stāsti par šo procesu pilnībā atspēko ne vienu vien apgalvojumu – to vidū mītu, ka starp dzimumiem nav nekādu būtisku atšķirību. Jebkurā citā kontekstā stāsts par to, kā estrogēns iedarbojas uz vīrieša organismu, tiktu vērtēts kā klaji seksistisks. Džeimsa pieredze līdzinājās citu estrogēna un antiandrogēnu (testosterona bloķētāju) lietotāju pieredzei. Viena no blaknēm bija emocionālo reakciju saasināšanās: “Es bieži raudāju.” Viņa āda kļuva maigāka, dažās vietās sāka veidoties taukaudi, notika arī citas pārvērtības, piemēram, mainījās viņa gaume kinofilmu, mūzikas un pat seksuālo attiecību jomā.

Džeimss lietoja estrogēnu ilgāk nekā gadu. Viņa dzimumattīstība bija aizkavējusies, un pastāvēja iespēja, ka hormonterapijas uzsākšanas brīdī viņam vēl nebija beidzies pubertātes periods. Džeimsam bija arī divas sarunas – viena ar Skype starpniecību un otra personīgi – par iespēju pāriet pie nākamās fāzes. Viņš zināja, ka Nacionālajā veselības dienestā ir daudz šādu pacientu un tas nenotiks tik ātri, tomēr apsprieda ar speciālistiem iespēju doties uz ārzemēm, lai veiktu dzimummaiņas operācijas kādā privātā klīnikā. Daudzi bija ieteikuši kādu klīniku Kosta del Solas pilsētā Marveljā, un Džeimss stāsta, ka Nacionālais veselības dienests necentās nedz viņu atrunāt, nedz arī atbalstīt šo ieceri. Tā nu viņš ievāca informāciju par operāciju, medikamentu un pat aviobiļešu cenām. “Biju nonācis ļoti tuvu sava plāna īstenošanai,” viņš stāstīja. “Un tagad esmu ļoti priecīgs, ka to neizdarīju.”

Džeimss jau lietoja hormonu preparātus un grasījās pāriet pie pārtapšanas nākamās fāzes, kad viņu sāka mocīt dažādi jautājumi. Līdz šim viņš bija dzirdējis vienpusīgu viedokli par dzimummaiņu. Transseksuālie draugi parādīja viņam ceļu, un NHS speciālisti nešaubījās par to, cik saprātīga ir šī izvēle; viņi attiecās pret Džeimsu tā, it kā viņam vienkārši būtu nepieciešama palīdzība. Savukārt alternatīvajos tīmekļa medijos viņš atrada YouTube zvaigznes un cilvēkus, kuriem bija cits viedoklis. To vidū bija arī jaunāki un šerpāki cilvēki, nekā viņš bija gaidījis. Zināmas šaubas viesa arī reliģiskā pārliecība. Audzināts liberālās kristietības garā, Džeimss daudz prātoja par Dievu un Viņa ieceri. “Ja Dieva tomēr nav, mans ķermenis nepieder pie Viņa plāna,” viņš prātoja, bet vienlaikus nāca pie atziņas, ka cilvēkiem, kuri jūtas piedzimuši nepareizajā ķermenī, ir ļoti egocentrisks skatījums, it kā tas būtu “viņiem sūtīts īpašs pārbaudījums”. Ja Visums ir tikai grandioza nejaušība, “kāda jēga tik drastiski sevi mainīt?” Džeimss nonāca pie atziņas, ka atbilde uz daļu no viņa jautājumiem varētu būt meklējama drīzāk psiholoģijā, nevis ķirurģijā, un sāka domāt, “kā kļūt apmierinātam ar savu ķermeni, to nemainot”. To nebija pieminējis neviens no viņa konsultantiem: “Mani nekad nerosināja dziļāk padomāt par šiem jautājumiem.”

Nopietnas pārdomas rosināja vēl kāds apstāklis. Džeimsam un viņa loka cilvēkiem bija labi zināms, ka aptuveni divus gadus ilga hormonu un antiandrogēnu terapija noved pie neatgriezeniskām pārmaiņām. Tuvojoties šim termiņam, Džeimss sāka izjust pieaugošu nemieru. Viņam nebija iespējas tikt pie ārkārtas konsultācijas, jo Nacionālais veselības dienests bija noslogots ar citiem transseksuāliem cilvēkiem. Tas bija iespējams tikai pēc sešiem mēnešiem, bet Džeimss saprata, ka nevar tik ilgi gaidīt. Viņu uztrauca ne tikai potenciāli neatgriezeniskas fiziskas pārmaiņas, bet arī bioloģiski fakti: lielākā daļa vīriešu, kas vairāk nekā divus gadus bija lietojuši antiandrogēnus, kļuva neauglīgi, uz visiem laikiem zaudējot spēju radīt bērnus. Džeimss domāja ne tikai par to, vai patiešām vēlas kļūt par sievieti, bet arī par iespēju, ka kādu dienu viņam var rasties vēlme kļūt par tēvu. Arī viņa partneris šaubījās, ka Džeimss patiešām ir nepareizā ķermenī piedzimusi sieviete, – viņš uzskatīja, ka draugs vienkārši ir gejs. Pats Džeimss juta, ka drīz vien hormonterapija novedīs viņu līdz punktam, aiz kura nav atpakaļceļa.

Bez ārstu konsultācijas un padoma apsvēris visus šos jautājumus, viņš nolēma pārtraukt hormonu terapiju. Džeimss to apraksta kā “ļoti intensīvu” procesu, pārmaiņas bijušas “daudz nopietnākas” nekā hormonu lietošanas sākumā. Viņš cieta no krasām garastāvokļa svārstībām. Ja estrogēns bija viņu padarījis raudulīgu un mainījis gaumi uz filmām, testosterona atgriešanās izraisīja izteikti “seksistiskas” izpausmes: Džeimss kļuva niknāks un agresīvāks, ievērojami pastiprinājās seksuālās dziņas.

Patlaban viņš nelieto hormonus jau vairāk nekā divus gadus, tomēr joprojām izjūt šī pārejas posma sekas. Džeimss domā, ka ar viņu “viss varētu būt kārtībā”, lai gan var gadīties, ka viņš ir kļuvis neatgriezeniski neauglīgs. Ārēji daudz uzkrītošāk ir tas, ka viņam joprojām ir krūtis, ko viņš pats dēvē par “krūšu audiem”. Jautāts par tām, viņš kaunīgi pavelk uz augšu T kreklu, atsedzot kompresijas vesti, kuru ir spiests valkāt pastāvīgi, lai tās slēptu. Džeimss nekad nenēsā piegulošus krekliņus un domā, ka pilnībā atbrīvoties no šiem “audiem” varēs tikai ķirurģiskā ceļā.

Zināma laika distance ir ļāvusi Džeimsam objektīvāk novērtēt pēdējos gados pieredzētās pārmaiņas. “Transseksuālisms tiešām pastāv,” viņš saka. Par to liecina kaut vai pieaugošais skaits cilvēku, kuri pēdējā laikā uzņem šo kursu. Tomēr Džeimss atzīst, ka šim jautājumam netiek veltīta pienācīga profesionāla uzmanība. Attieksme pret to ir tik virspusēja, ka, viņaprāt, to var raksturot ar šādu izteikumu: “Tātad jums nepatīk regbijs? Interesanti.” Kad viņš pateica Mančestras psihoanalītiķim, ka pamatskolā nespējis rast kopīgu valodu ar zēniem, tas esot pamājis ar galvu: “Aha.” Tāda pati reakcija sekoja, kad viņš pastāstīja, ka bērnībā labprāt vilcis māsas Pokahontas[1] tērpu.

“Man allaž šķita savādi, ka Nacionālajam veselības dienestam trūkst plašāka skatījuma uz šo jautājumu,” saka Džeimss. Sācis konsultēties ar speciālistiem, viņš juties “kā nolikts uz konveijera līnijas”. Lielbritānijā bija tikai divi ārsti, kas veica dzimummaiņas operācijas (viens uz pilnu, otrs uz pusslodzi), un Nacionālais veselības dienests bija pārslogots. Aptuveni 3000 cilvēku jau bija uzsākuši pārtapšanas procesu, vēl 5000 bija gaidīšanas sarakstā, un mediķi apgalvoja, ka, lai apmierinātu pieprasījumu, NVD steigšus gatavojot jaunus speciālistus. Iespējams, ka daži no šiem cilvēkiem sekos Džeimsa piemēram un laikus nolēks no konveijera līnijas, tomēr, kā liecina viņa maisveidīgās drēbes, tam jebkurā gadījumā ir noteiktas sekas.

Džeimss ir gejs vai, viņa vārdiem sakot, pat “ļoti gejs”. Vēl viņš saka, ka vienmēr bijis “mazliet sociāls hameleons”: “Varbūt mani tā ietekmēja cilvēki, ar kuriem pavadīju laiku.” Tomēr viņš atzīst: “Es negribu būt viens no tiem cilvēkiem, kuri saka, ka transpersonas vairo transpersonu skaitu.” Viņaprāt, tas pārāk līdzinās vecajam apgalvojumam, ka geji veicina jaunu geju rašanos. “Tomēr zināma loma ir pūļa efektam – “Mans foršais draugs transseksuālis”,” viņš piebilst. Tāpat kā visus citus, Džeimsu mulsina jautājums par transseksuālisma būtību. “Katrā ziņā vēl daudz kas ir jāizpēta,” viņš saka. Tā, piemēram: kāpēc pirms un pēcoperācijas transpersonu vidū ir aptuveni vienāds pašnāvību skaits? “Mēs pārāk ātri traucamies uz priekšu,” Džeimss piebilst. “Tas ir kaut kas līdzīgs refleksam. Mēs baidāmies būt vēstures nepareizajā pusē.” Bet viņš apzinās, ka varēja arī būt daudz sliktāk. Atceroties, cik tuvu bija operācijai, Džeimss atzīst: “Bail pat iedomāties, kas ar mani tagad būtu. Neesmu drošs, vai es vēl būtu šeit.”

[1] Pokahonta – virsaiša meita amerikāņu animācijas filmā par indiāņiem. (Tulk. piez.)

No angļu valodas tulkojusi Karīna Tillberga.

Veterāns

Smagās tērauda ārējās durvis atvērās un kontrolieris caur restotajām iekšdurvīm uzsauca:

– Ei, Veķeran, pakuj baul! Damoi poiģoš!

Viņš palūkojās uzraugā ar tukšu skatienu un klusējot pamāja ar galvu. Ne jau katru šeit tā uzrunāja. Citu būtu saukuši uzvārdā un skaidrojuši, ka laiks savākt personīgās mantas. Bet ne jau viņu. Pat starp osobistiem pret viņu izturējās kā pret retumu. Ja ne gluži ar cieņu, tad tomēr savādāk. Patiesībā jau viņš arī bija retums. Droši vien komandieris klusībā lepojās, ka Veterāns ir tieši viņa pārziņā. Tāpēc arī uzrunā kā vecu paziņu. Galu galā Veterāns pirmo reizi sēdēja jau tad, kad šis uzraugs vēl piedzimis nebija. Pirms diviem mēnešiem pagāja apaļi sešdesmit gadi, kopš Veterānu pirmo reizi iebāza aiz restēm. Tāpēc arī tā iesauka – Veterāns. Ja pierēķinātu klāt bērnu namā pavadītos gadus, sanāktu vēl vairāk. Arī tur logi bija ar restēm. Nebija vienīgi sargtorņu pa perimetru.

Vispār jau viņu vajadzēja atbrīvot tikai parīt. Taču soda izciešanas pēdējā diena iekrita svētdienā. Un kuram no lielajiem priekšniekiem gribas ķēpāt brīvdienu viena veca zeka dēļ. Visiem zināms, ka brīvdienās pat DPNK uz darbu nāk izgulēties un televizorā pablenzt. Galu galā arī cietuma (kuru reizēm vēl aizvien mēdza saukāt par koloniju) priekšnieka dežūrējošais palīgs cilvēks vien ir. Kur nu vēl sīkākie gariņi. Tie, kam jāķēpājas ar papīru parakstīšanu, kad kāds jālaiž ārā pa vārtiem.

Savācis savas nedaudzās mantas, viņš stāvēja pie restotajām durvīm un gaidīja. Hatas biedri tikmēr izteica veiksmes novēlējumus. Ja tajā pusē žogam pret tevi slikti izturas, nāc atkal atpakaļ. Gaidīsim. Protams, ka gaidīs. Kur nu paliks. Te jau visiem gari gadi sadoti. Līdz šim viņš tādus atpakaļ gaidītājus nekad nebija pievīlis. Ilgākais ārpus žoga pavadītais laiks bija seši mēneši. Parasti bija mazāk. Reizēm pavisam maz – dažas dienas… Kā toreiz, kad kaut kāds likteņa untums viņu bija iesēdinājis vilcienā, kurš devās uz Rīgu – šo tālo nomali pie Baltijas jūras. Diennakti vēlāk viņa brauciens beidzās Transporta milicijas kapezuhā… Kā jau sevišķi bīstamajam viņam pienācās ilgi gadi un stingrs režīms.

Atkal vērās durvis. Pāri pagalmam uz priekšniecības māju. Strups paraksts uz papīriem. Desmit latu pabalsts jaunas dzīves uzsākšanai. Tad – uz vārtiem. Piektdienas pēcpusdiena kā radīta pastaigai svaigā gaisā. Viņš lēnām sāka soļot uz pilsētas centra pusi. Kāda gan starpība, uz kurieni iet. Nekur jau viņu neviens negaida. Tāpat kā negaidīja toreiz, kad piecpadsmit gadu vecumā viņu pirmo reizi izstūma pa vārtiem pēc desmit mēnešiem nepilngadīgo kolonijā. No bērnu nama viņu gan pa vārtiem neizlaida. Viņš aizbēga. Kāpēc – īsti pats nezināja. Kad prasīja, teica, ka gribējis uz fronti. Ko gan citu viņš varēja teikt. Lai kaut ko gudru pateiktu, ir jāzina daudz vārdu. Viņš neko daudz nezināja. Nebija jau, kas iemāca.

Pa tiltu šķērsojis Gauju, viņš iegāja kādā veikalā un nozaga pudeli degvīna. Ne jau tāpēc, ka gribētos piedzerties. Drīzāk gribējās izlocīt pirkstus pēc ilgas dīkstāves. Ja būtu gribējies ēst, viņš pievāktu arī kukuli maizes. Bet negribējās. Nez cik iedotu, ja uzreiz noķertu. Nesen zonā paklīda runas, ka jaunajā krimināllikumā nemaz vairs neesot panta par osobistiem. Bet mazums, ko runā. Varbūt tas izmuldēts tāpat, kā tās tukšās runas par amnestiju. No sākuma melsa, ka tāda būšot par godu jaunajai tūkstošgadei, tad baumoja, ka uz Rīgas 800 gadu svētkiem, visbeidzot gudri muldēja, ka sakarā ar iestāšanos tajā jaunajā savienībā jau nu točno daudzus palaidīšot mājas. Ne nu bija, nekā. Nevienu nekur nelaida. Tikai režīmu pastiprināja. Varbūt, ka tā recidīvistu lieta tāpat izmuldēta.

Līdz šim sevišķi bīstamā recidīvista nosaukums viņam bija devis drošu ilgtermiņa pajumti pat par sīku zādzību. Tāpēc jau viņš bija te iestrēdzis. Toreiz viņš ieradās Rīgā, pavisam muļķīgi iekrita (kurš gan iekrīt gudri) un “aizsēdējās”. Kad tika laukā, jau bija cita valsts, cita nauda, cita, pavisam nesaprotama, dzīve. Tik nesaprotama, ka ceļš atpakaļ uz Valmieras īpašā režīma zonu pie citiem sevišķi bīstamajiem likās vienīgais risinājums. Kaut gan – neko bīstamāku par zagšanu jau viņš vispār nepiekopa. Kas nu tur tik sevišķi bīstams… Tas duraks, kam agrā jaunībā ar parašas vāku bija gadījies ielauzt galvaskausu, jau neskaitījās. Pats uzprasījās. Nevajadzēja lamāt viņu par smirdošo hoholu. Tāpat arī tas kuce, kam gadījās ieslidināt spalviņu rīklē. Toreiz, kad visām valsts zonām no Baltās jūras līdz Kolimai vēlās pāri razborkas starp zagļiem un sukām. Ne tur kāds meklēja vainīgo, ne viņam ko prasīja. Dzīvi palikušie apraka noaktētos miroņus un dzīve turpinājās.

Ziemas diena pamazām apsīka. Kļuva vēsāks un tumšāks. Viņš uzkāpa kādas piecstāvu kāpņu telpas pašā augšā. Bēniņu durvis gan bija aizslēgtas, bet kāpņu laukumiņš to priekšā ērts un tīrs. Nakti pārlaist varēs. Gan jau rīt kaut ko izdomās. Viņš iekārtojās pusguļus uz sava mantu maisa. Nograuza pāris sausiņus, kas bija kabatā un ierāva pāris malkus no degvīna pudeles. Lai vēsumā vieglāk iemigt.

Pēdējā laikā pirms aizmigšanas viņš šad un tad redzēja tādu kā pussnauda sapni. Arī šoreiz viņš atkal uz mirkli bija tur – vēl pirms kritkām, zonām un bērnu nama. Viņš stāvēja pie loga. Laikam uzrāpies uz krēsla, jo citādi galva palodzei pāri nebūtu sniegusies. Aiz loga bija gaiša, saulaina vasaras diena. Un tumša, melna zeme pagalmā. Zāles, pat ne nātres vai dadža lapas tur neredzēja. To nebija. Vairs nebija… Aiz muguras kaut kas sakustējās. Viņš pagrieza galvu, bet nekā neredzēja. Saskatīt traucēja vai nu gaismēnas, vai saulē apžilbušās actiņas. Tomēr viņš zināja, ka pavērtajās istabas durvīs kāds stāv un skatās uz viņu.

Viņš bieži bija centies atcerēties vēl kaut ko. Tomēr citas atmiņas pie viņa nenāca. Ne nomodā, ne miegā. Ja neskaita to graudu. Uz ceļa bija zirgu mēslu čupa. Laikam garām ciematam bija virzījusies kāda karaspēka daļa. Zirgābolos bija grauds. Vesels un nesairis. Tāds liels un dzeltens. Viņš jau grasījās to bāzt siekalām pārplūdušajā mutē. Bet tad uzradās kāds cits zēns, kuram bija atlicis vairāk spēka un viņam to atņēma. Citu atmiņu par laiku pirms tam nebija. Pēc tam bija bērnu nams. Tur reizēm deva ēst. Reizēm sita vai vēl kaut ko… To bija pavisam pretīgi atcerēties un nekādā gadījumā nedrīkstēja pieminēt cietumā. Kopumā jau gan nebija nemaz tik slikti. Ar dažiem bērniem viņš pat tā kā sadraudzējās. Krietna puse no viņa bēdu brāļiem gan pazuda, kad viņi kaut kur bēga pa ļaužu pilniem lielceļiem garām sagrautām mājām un cilvēku līķiem. Virs galvām trauca krustiem rotātas lidmašīnas, kas špļāva uguni. Iztukšojušas rīkles, tās reizēm sacentās savā starpā, zemā lidojumā sitot bēgošos ļaudis ar riteņiem.

No snauda viņu iztraucēja kāds troksnis. Varbūt aiz bēniņu durvīm grabinājās žurka. Varbūt vējš raustīja jumta notekcauruli. Viņš nodrebinājās. Ārā bija noslīdējis krietni zem nulles un arī kāpnēs nebija vairs silti. Protams, ar viņa Kolimas salto vēju rūdījumu par to nav jābēdā. Cik nav nācies gulēt ar sniegu pieputinātās kamerās, kurām izsistie logu stikli aizstāti ar papildus restēm. Viņš patukšoja pudeli un laidās atkal snaudā.

Saulainais pagalms atkal bija viņa acu priekšā. Viņš atkal pagriezās, sekojot saulstaru zibšņiem uz istabas sienām. Šoreiz gaismēnas krita kaut kā nedaudz savādāk. Viņš ieraudzīja to, ko bija centies saskatīt tik daudzas reizes. Pavērtajās istabas durvīs stāvēja jauna sieviete noskrandušā apģērbā un sāpju izmocītu seju. Viņas lūpas pavērās un pār tām pārvēlās kluss čuksts.

– Dēliņ…

Morga sanitāri lādēdamies stiepa uz leju pa kāpnēm kramā sasalušo līķi. Viens no viņiem, kaut ko murminādams par veco bezpajumtes sprāgoni, iebāza roku Veterāna vateņa iekškabatā un izvilka desmit latu banknoti. Vismaz kaut kas, sanitārs pie sevis nodomāja.

Ko nozīmē Baznīcas šķirtība no valsts. 2. daļa

Raksta pirmo daļu lasiet šeit: https://telos.lv/baznicas-skirtiba-1. Telos sarunu ar raksta autoru par baznīcu tiesību jautājumiem var dzirdēt šeit: https://telos.lv/saruna-par-satversmes-99-pantu

“Ikvienam ir tiesības uz domas, apziņas un reliģiskās pārliecības brīvību.
Baznīca ir atdalīta no valsts.”
Latvijas Republikas Satversmes 99. pants.

Ievada vietā

Mēs dzīvojam laikā, kad tautas (suverēna) tiesības, kas deklarētas Latvijas Republikas Satversmē (turpmāk – Satversme) sāk atšķirties no tām, kas pastāv reālajā dzīvē. Pilsoņu praktiskās iespējas ietekmēt valsti ir tuvu nullei, jo reālu instrumentu, kā to izdarīt, nav. Tās ir veiksmīgi “nobloķētas”. Par valsts pārvaldes optimizāciju, vēlēšanu modeļu maiņu un citiem uzlabojumiem politiķi runā pirmsvēlēšanu laikā. Pēc vēlēšanām runātais izplēn koalīcijas vai sadarbību padomēs, kā arī opozīcijas bezspēcības nolemtībā. Arī individuāli mēģinājumi “izsisties” caur šobrīd biezo valsts pārvaldes sienu ir lemti neveiksmei. Šī laika procesi sabiedrībā aizvien biežāk sāk atgādināt Kafkas Procesā radīto sirreālo nolemtības sajūtu (“prāvas gaita tiek slēpta gan no publikas, gan arī apsūdzētā”; “prāvas noslēdzošie tiesas lēmumi netiek darīti zināmi atklātībai, tie nav pieejami pat tiesnešiem”; “visi ierēdņi ir aizkaitināti pat tad, kad tie izskatās mierīgi” u. tml.).

Satversmes simtgadē bieži skandētie vārdi par tās unikalitāti liek aizdomāties par notiekošā saistību ar konstitucionālo regulējumu. Satversmes normas ir kļuvušas par tādiem kā “pieturas punktiem” – nevis rīcības aksiomām, kā sākotnēji bija iecerēts. Satversme līdzinās svētku rotājumam, ko piesauc gadadienās, taču praksē amatpersonas tajā ieskatās, nevis domājot, kā izpildīt valsts pamatlikumā noteikto, bet gan, kā kaut cik ciešamā formātā salāgot tur rakstīto ar Eiropas Savienības regulējumu. Satversmes “radošai interpretācijai” attīstoties, acīmredzami sāk parādīties attiecīgajai politiskajai situācijai lietderīgs skaidrojums. Spilgtākais “radošas interpretācijas” piemērs ir Satversmes tiesas Satversmes 110. panta skaidrojums: žonglējot ar skaidri rakstīto, tiesneši nonāca pie pretējiem secinājumiem – tā, lai tie būtu atbilstoši ES un Eiropas Cilvēktiesību tiesas praksei.

Reliģijas brīvības saturs un tvērums ir noteikts pirmās paaudzes pilsoniskajās un politiskajās cilvēktiesībās, kā arī autoritatīvi izklāstīts starpvalstu konvencijās, dažāda līmeņa tiesu nolēmumos un mācību grāmatās. Turpretī Latvijas Republikas Satversmes pants “Baznīca ir atdalīta no valsts” (turpmāk tekstā – Šķirtība) ir iekšējās politiskās sistēmas prakses, nevis Eiropas Komisijas vai starptautisku līgumu interpretācijas jautājums. Šķirtības jēdziens ir atkarīgs no saprātīgas amatpersonu pieejas. Ja pieeja nav saprātīga, par Satversmes garu kļūst amatpersonu pieņēmumi un viedokļi, nevis tiesiski pamatoti argumenti.

Manuprāt, šobrīd Šķirtības jēdzienam, kas mūsu Satversmē tika iekļauts, lai aizsargātu baznīcas, pamazām tiek gatavots jauns saturs. Tāpēc arī raksta pirmajā daļā kritizēju Valsts prezidenta Egila Levita teikto Aglonas svētkos, ka no Šķirtības izrietot reliģijas brīvība. Nē, reliģijas brīvības aprises veido Eiropas Cilvēktiesību tiesas prakse. Savukārt Šķirtība ir konstitucionāla garantija, kas cita starpā sargā baznīcu reliģisko autonomiju.

Šajā raksta turpinājumā es centīšos saprast, kāds ir valsts skatījums uz Šķirtību, vērtējot gan normatīvi tiesisko regulējumu, gan arī praksi. Lai paveiktu iecerēto, vispirms izvērtēsim reliģiskās organizācijas to normatīvā regulējuma gaismā.

Reliģisko organizāciju klasifikācija, kas izriet no normatīvā regulējuma

Reliģiskās organizācijas tiek reģistrētas Uzņēmumu reģistrā kā juridiskās personas. Tās tiek reģistrētas arī Valsts ieņēmumu dienestā kā nodokļu maksātājas. Līdzīgi kā citas organizācijas, arī reliģiskās organizācijas slēdz darba līgumus ar saviem darbiniekiem, mēdz būt atbildētāji vai prasītāji tiesā un, kā ikviens cits, var gan sagaidīt dažādus kontrolētājus, gan saņemt sodus. Vienlaikus valsts uztic tām laulāt savus pilsoņus, pieļauj grēksūdzes noslēpuma aizsardzību, ļauj garīdzniekiem neliecināt par dzirdēto, kā arī atļauj skolās mācīt ticības mācību. Lai kāda būtu katra atsevišķa cilvēka attieksme pret reliģiju, ir jāsaprot, ka reliģiskās organizācijas Latvijā bauda īpašu aizsardzību no valsts puses un šī aizsardzība ir dažāda līmeņa. Ņemot vērā specifisko valsts “aizsardzības režīmu”, ko var saukt arī par “atzīšanas pakāpi”, reliģiskās organizācijas Latvijā ir iedalāmas trīs grupās. Pirmajā grupā ir Romas katoļi. Otrajā grupā evaņģēliskie luterāņi, pareizticīgie, septītās dienas adventisti, baptisti, metodisti, vecticībnieki un ebreji.[1] Trešajā grupā ir visas pārējās reliģiskās organizācijas, kas reģistrējušās saskaņā ar Reliģisko organizāciju likumu.

(1) Romas katoļu baznīca. Šī ir vienīgā no visām baznīcām, kurai Latvijā ir atzīts publisko tiesību statuss. Praksē tas nozīmē, ka valsts ir atzinusi: šī baznīca pastāvēja vēl pirms Latvijas valsts izveidošanās. No publisko tiesību statusa izriet zināmas baznīcas privilēģijas, piemēram, “paziņošanas institūts”. “Paziņošana” nozīmē tiesības nepildīt veselu virkni birokrātisku nosacījumu, lai iegūtu valsts reģistra iestādes labvēlīgu lēmumu, bet rakstiski informēt par notikušu juridisku faktu, kurš valstij kā tāds ir jāpieņem (Sk. līguma 2., 5. un 24. pantu). Šis statuss un vēl virkne tikai Romas katoļiem paredzētu tiesību izriet no 2000. gadā parakstītā Latvijas Republikas līguma ar Svēto Krēslu (turpmāk – Katoļu Līgums). Ir svarīgi atzīmēt, ka uz katoļiem attiecas arī Reliģisko organizāciju likums, tomēr tas attiecas tikai uz to tiesību daļu, kas nav atrunāta šajā līgumā.

(2) Reliģiskās organizācijas, kuru statuss nostiprināts ar speciāliem baznīcu likumiem (turpmāk – SBL). Romas katoļu šo organizāciju vidū nav, jo viņiem ir līgums ar Svēto krēslu. Pašu SBL rašanās cēlonis ir minētā līguma noslēgšana. Aizvainotas par šādu Latvijas valdības īpašo labvēlību, ietekmīgākās Latvijas baznīcas izcīnīja, ka 2004. gadā šādus līgumus parakstīja ar septiņu konfesiju baznīcām. To izdarīja toreizējais Ministru prezidenta biedrs Ainārs Šlesers. Vēlāk izrādījās, ka no juridiskā aspekta šie līgumi ir diskutabli un skarbajās diskusijās starp Valsts kanceleju un Saeimas juridisko biroju neviena no pusēm nebija pārliecināma. Nelīdzēja arī Egila Levita kunga atzinums par šādu līgumu tiesiskumu un juridisko dabu. Kā kompromiss tika piedāvāts politisks lēmums pieņemt SBL, ko sadarbībā ar Tieslietu ministriju, Saeimas Juridisko komisiju, Juridisko biroju un baznīcām arī izstrādāja un pieņēma (2007–2008). Šis risinājums tika ietverts Reliģisko organizāciju likuma 5. pantā “Valsts un reliģisko organizāciju attiecību pamati”. Valdības līgumi, kas vēlāk pārtapa par SBL, tika pieņemti par visām 1937. gada Civillikumā[2] minētajām konfesijām: septītās dienas adventistiem, baptistiem, ev. luterāņiem, metodistiem, pareizticīgiem, vecticībniekiem un ebrejiem.[3]

SBL palīdzēja konkrētām organizācijām nostiprināt praktiskas lietas – piemēram, reliģiskas svētvietas (Valgundes klostera) tiesisko statusu pareizticīgajiem. Tomēr lielākoties līgumi tikai atzina to, kas jau bija uzskaitīts citos likumos.[4] Nevarētu gan teikt, ka SBL ir tikai formāls citos likumos ietvertu normu apkopojums. SBL izvērtās par izteiktu valstiskās cieņas apliecinājumu reliģiskajām organizācijām. Šīs organizācijas SBL tika nosauktas par “tradicionālām” (SBL 2. pants). Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas un Latvijas Pareizticīgās baznīcas likumā tika nostiprināts šo baznīcas galvu sevišķais (ekskluzīvais) statuss. Tas noteica, ka attiecīgās baznīcas galva ir vienīgais lēmējs par dotās reliģiskās organizācijas garīdznieka kalpošanas uzsākšanu, grozīšanu un atbrīvošanu no kalpošanas (attiecīgi 14. un 15. pants). SBL ir nozīmīgi, pirmkārt, ar to, ka papildus Satversmes 99. pantam tajos tika atzīta attiecīgo baznīcu autonomija.

Attiecīgi trešajā grupā ir visas reliģiskās organizācijas, kas reģistrētas Reliģisko organizāciju likuma un likuma “Par Latvijas Republikas Uzņēmumu reģistru” noteiktajā kārtībā. Šīs trešās grupas organizācijām nav liegts, līdzīgi otrās grupas baznīcām, prasīt sev SBL un iegūt šāda tipa “aizsardzības režīmu”, tomēr līdz šim neviena organizācija tādu vēlmi nav izrādījusi.

Baznīcu autonomijas princips kā Šķirtības tvēruma elements

Lai arī Satversmē to burtiski izlasīt nevar (kā var, piemēram, Ungārijas vai Polijas gadījumā), baznīcu autonomijas princips izriet no Satversmes 99. panta. To Latvijā ir atzinusi, lai arī nav izvērsusi tiesa.[5] Raksta pirmajā daļā jau minēju, ka, Satversmes 99. panta redakciju apspriežot, deputāts Kārlis Čerāns centās panākt, lai vārds “autonomija” būtu tieši ierakstīts Satversmē. Taču konstitucionālais likumdevējs, cenšoties ievērot Satversmes lakonisma principu, to neļāva izdarīt. Čerāna kolēģis profesors Ilmārs Bišers, kurš vadīja attiecīgo Saeimas Juridiskās komisijas darba grupu, faktiski deva nepārprotamu mājienu, ka autonomijas princips jau ir ietverts Satversmes panta galīgajā redakcijā “Baznīca ir atdalīta no valsts”.

Lai gan vārds “autonomija” nav izlasāms 1991. gada likumā “Par reliģiskajām organizācijām”, to var skaidri saskatīt likuma 2. panta pirmajā daļā. Tur laicīgums tiek sasaistīts ar aizliegumu valstij iejaukties reliģisko organizācijo darbībā. Reliģisko organizāciju likums, kas aizstāj šo likumu, turpina tradīciju vārdu “autonomija” nepieminēt, taču to tāpat var skaidri nolasīt. Ir runa par likuma 5. un 14. pantiem, kur skaidri ierakstīta reliģisko organizāciju autonomijas būtība: reliģiskajām organizācijām tiek garantētas tiesības darboties, pamatojoties uz saviem kanoniskajiem noteikumiem, savukārt valsts no savas puses apņemas neiejaukties reliģisko organizāciju darbībā. Turklāt 5. panta otrās daļas otrais teikums paredz, ka ne tikai valstij vai pašvaldībai, bet arī “sabiedriskajām un citām organizācijām” nav tiesību iejaukties reliģisko organizāciju darbībā. Šeit svarīgi piezīmēt, ka minētais regulējums šobrīd ir spēkā.

Atsevišķas un individuālas autonomijas garantijas Romas katoļu Baznīcai noteiktas Katoļu Līgumā un SBL. Tās ir, piemēram, “tiesības interpretēt Svētos rakstus”. Tās ir arī tiesības brīvi noteikt savu iekšējo pārvaldi un tiesības uz izglītības iestāžu autonomiju. Par autonomiju liecina arī tas, ka baznīcu lēmumi kanoniskajos jautājumos nav pārsūdzami valsts iestādēs. Sevišķs autonomijas elements ir publisko tiesību subjekta statuss, kas Romas katoļu Baznīcu pielīdzina (!!!) valstij jau a priori nozīmē. Tas pēc būtības norāda, ka Romas katoļu baznīcas autonomija Latvijā ir pati augstākā.

Valsts politika un Latvijas Pareizticīgās Baznīcas tiesības uz autonomiju

Šobrīd Eiropā notiek karš. Karo Krievija pret Ukrainu, taču, lai arī Latvija karā tieši nav iejaukta, Latvija aktīvi palīdz Ukrainai. Kara ietekme ir jūtama mediju telpā, inflācijā un arī starpnacionālo attiecību jomā. Kara ietekmi mēs varam novērot 14. Saeimas vēlēšanu rezultātos, kā arī nesen aktualizētajā Latvijas Pareizticīgās baznīcas likumā. Valsts prezidenta Egila Levita rosinātie grozījumi šajā likumā ir zīmīgs apliecinājums problēmām, kas Latvijā plosa Šķirtības izpratni. Tie norāda uz valsts visatļautību un baznīcas neaizsargātību.

2022. gada septembra sākumā valsts prezidents pēkšņi nāca klajā ar iniciatīvu atdalīt Latvijas Pareizticīgo Baznīcu (turpmāk – LPB) no Krievijas “mātes” baznīcas. Šis likums lielā steigā tika pieņemts 8. septembrī (vienā dienā – divos lasījumos). E. Levita kungs pats savus iniciētos grozījumus, ko Saeima pieņēma 8. septembrī, izsludināja jau 9. septembrī, lai tie stātos spēkā 10. septembrī. Ar apbrīnojamu likumdevēja ātrumu pāris dienu laikā tika pieņemts likums, kura ārkārtējā steidzamība nav pamatota. Nebija dzirdamas nekādas debates, un abi balsojumi bija teju vienbalsīgi. Kad jautāju kādai no Saeimas deputātēm, kas balsoja “par” grozījumiem LPB likumā, vai viņai nešķiet aizdomīgi, ka pati LPB nav neko paudusi šajā sakarā, saņēmu atbildi: “Kā gan citādi es varēju balsot!? Mani uzreiz padarītu par krievu ietekmes aģentu. Gan jau tur komisijā zina, ko dara.”

Tiešām, ko gan mēs varam gribēt no politiķiem, kuriem bija paniskas bailes pāris nedēļas pirms parlamenta vēlēšanām tikt apsūdzētiem prokremliskumā un stigmatizētiem. Bet kā ar Juridisko komisiju? Kā ar Tieslietu ministriju? Un kā galu galā ar pašu Valsts prezidentu? E. Levita paziņojumā, kas vienlaikus kalpoja par likuma grozījumu pamatojumu, bija teikts, ka LPB tagad būšot pilnīgi patstāvīga un baznīca kļūšot neatkarīga; tāpat tikšot izslēgta jebkāda Maskavas patriarha ietekme. Paziņojumā prezidents uzstājās arī pašu pareizticīgo vietā, apgalvojot, ka “atteikšanās no jebkādas saiknes ar Maskavas patriarhu ir būtisks jautājums mūsu pareizticīgajiem”, un piebilstot, ka tas esot nozīmīgi arī sabiedrībai un nacionālajai drošībai.[6]

Zīmīgi, ka pati LPB vadība par šo baznīcai nozīmīgo jautājumu ielika ziņu savā mājas lapā tikai divas dienas pēc likuma pieņemšanas. Lakoniskajā LPB Sinodes paziņojumā teiks, ka likuma grozījumi tapuši pēc Valsts prezidenta iniciatīvas un valsts noteikusi, ka baznīca tagad “ir juridiski neatkarīga no jebkura baznīcas centra, kas atrodas ārpus Latvijas”. Turpat LPB paziņo, ka “statusa maiņa nemaina pareizticīgo ticību, dogmas, […] rituālus, tradīcijas un iekšējo baznīcas dzīvi” un baznīca aicina stingri ievērot Latvijas valsts likumus. Arī no 20. oktobra LPB paziņojuma, kuru var lasīt turpat baznīcas mājas lapā, var skaidri saprast, ka grozījumi nav tapuši pēc LPB iniciatīvas, bet “pēc Latvijas Republikas prezidenta Egila Levita kunga iniciatīvas” un baznīcas koncils ir spiests pakļauties likumam. LPB koncila lēmumā parādās arī intriģējoša ziņa par “Latvijas Republikas Ministru Kabineta vēstuli Svētīgākajam Patriarham Kirilam”. To esot parakstījuši Koncila delegāti, kuri (vai drīzāk Ministru kabinets?) vērsušies “pie Svētīgākā Patriarha Kirila par LPB statusa kanonisku risinājumu.”[7] Būs interesanti uzzināt, ar ko beigsies šī pareizticīgo epopeja. Nez, vai jau no sākuma bija iecerēts, ka pēc Saeimas steigā pieņemtajiem likuma grozījumiem Ministru prezidentam Krišjānim Kariņam būs jāvēršas pie Krievijas atbildīgās amatpersonas ar šādu lūgumu. Interesanti arī būs, ko šajā sakarā galu galā teiks “Svētīgākais Patriarhs”.

E. Levita kunga izsludinātie grozījumi ir bezprecedenta iejaukšanās baznīcas autonomijā. Turklāt daudziem ir paslīdējis garām, ka šo grozījumu sakarā no likuma nemanot ir pazudis autonomijas formulējums, kas bija ietverts LPB likuma sākotnējā redakcijā.

Iepriekš 3. panta “Baznīcas statuss” trešās daļas redakcija skanēja šādi:

“(3) Baznīca pilnā mērā realizē tās statūtos noteiktās pašvaldīšanas un pašnoteikšanās tiesības.”

Šobrīd spēkā esošā 3. panta “Baznīcas statuss” trešās daļas redakcija (pēc 2022. gada grozījumiem) ir šāda:

“(3) Baznīcu vada Baznīcas galva, kas ir neatkarīgs no jebkādas ārpus Latvijas esošas baznīcas varas.”

Uzskatu, ka Latvijas valsts ir rīkojusies antikonstitucionāli un pretēji Pareizticīgo Baznīcas likumam, jo Satversmes 99. panta otrajā teikumā ietvertā Šķirtība ietver sevī arī autonomiju, bet pareizticīgo SBL 3. panta 7. daļā noteiktais, ka baznīcas lēmumi kanoniskajos jautājumos nav pārsūdzami valsts iestādēs, ir jāsaprot tādā veidā, ka valsts nevar iejaukties kanoniskajos jautājumos. Šis diemžēl ir ļoti nelāgs precedents, kas arī turpmāk var valsti mudināt iejaukties baznīcu kanoniskajās lietās.

Kurš var garantēt, ka rīt Valsts prezidents nenāks klajā ar priekšlikumu beidzot pāriet no Jūlija kalendāra uz Gregora kalendāru? Pamatojumu atrast nemaz nebūtu grūti. Ir vien jāpalasa Saeimas stenogrammas katra gada janvāra sākumā pēdējo divdesmit gadu garumā. Kā labi zināms, partijai “Saskaņa”, kas tagad Saeimā vairs nav pārstāvēta, ik gadus bija tradīcija iesniegt priekšlikumu likumā “Par svētku, atceres un atzīmējamām dienām” un rosināt par svētku dienu noteikt arī pareizticīgo un vecticībnieku Ziemassvētku dienu – 7. janvāri. Parasti pret šiem priekšlikumiem iebilda sakot, ka Latvija tad līdzinātos Krievijai u. tml. Var viegli iztēloties priekšlikumu bez debatēm pāris lasījumos ar stundas atstarpi atbrīvoties no Krievijas ietekmes un tālāk visiem bez stresa atzīmēt Ziemassvētkus vienā dienā. Piebildīšu, ka šī gada septembra lēmums ir tiešā pretrunā ar Satversmes tiesas vērtējumu, cik plaši likumdevējs ir tiesīgs izmantot politiskos apsvērumus, lai attaisnotu savu rīcību.[8]

Latvijas ev. luteriskās baznīcas autonomija praksē

Diemžēl šāda iejaukšanās baznīcu autonomijā un baznīcu likumu pārkāpums nav pirmais precedents. Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas (LELB) likums, Saeimas žargonā runājot, šobrīd ir “uzkāries”. To apliecina arī šī gada pavasarī pieņemtie grozījumi Reliģisko organizāciju likumā. Likumā, kas attiecas uz visām valsts reliģiskajām organizācijām, tika iekļauta vienīgi luterāņu baznīcai nepieciešama juridiska veidojuma (“nodaļas”) veidošanas iespējamība. Šeit jāpaskaidro, ka pēc 32 gadu ilgas vilcināšanās valsts pieņēma Pēterbaznīcas likumu, kuras pārvaldību tikai formāli uzticēja LELB. Lai varētu apgūt ievērojamus VFR finanšu līdzekļus (paredzētus baznīcas restaurācijai), vienā juridiskā formā tika apvienotas autonoma vācu draudze un LELB draudze. Reliģisko organizāciju likums un Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas likums šādu formu neparedz, taču, lai gan jaunu formu no loģikas un likumdošanas tehnikas viedokļa būtu jāiekļauj attiecīgajā SBL, tā tika iekļauta vispārējā likumā.[9]

Tas liecina par juridisko haosu, ko valsts ievieš pašas radītajā kārtībā. Iemesls, kāpēc valsts izvēlējās LELB likumu neaiztikt, ir nevēlēšanās atkal atsākt sāpīgu diskusiju, kas notika 2018. gadā un patiesībā nav noslēgusies joprojām. LELB 12. Saeimā mēģināja grozīt pati savu likumu, bet Saeimas vairākums to neļāva izdarīt.

Tā kā saskaņā ar Saeimas kārtības rulli likumdošanas tiesības ir deputātiem, grozījumus LELB likumā iniciēja dažādu frakciju deputāti, viņu vidū arī šī raksta autors. Tas bija pragmatisks risinājums, jo, lai arī pats likums bija tapis, balstoties uz valdības un baznīcas 2004. gada līgumu, un izstrādāts 2008. gadā, sadarbojoties baznīcas un Saeimas komisijai, likuma grozīšanas iniciatīvas baznīcai nav. Tomēr grozījumi tika apstiprināti baznīcas bīskapu kolēģijā, kurus bija sagatavojusi īpaša baznīcas tiesību komisija. Šī, protams, ir pilnīgi atšķirīga situācija no tās, kas aprakstīta iepriekšējā apakšnodaļā, – jo grozījumus Latvijas Pareizticīgās Baznīcas likumā pati baznīca bija spiesta akceptēt vien postfactum.

2018. gada aprīlī LELB arhibīskaps Jānis Vanags vērsās pie Saeimas (visām Saeimas frakcijām), lūdzot atbalstīt likuma grozījumus. Grozījumos baznīca bija iecerējusi sev līdzīgas tiesības kā Romas katoļu baznīcai (draudžu reģistrāciju aizvietot ar paziņošanu, tā mazinot birokrātiju un lieku dokumentu formēšanu) un bija sagatavojusi jaunu LELB preambulu. Citējot arhibīskapa vēstulē Saeimai norādīto, preambulā aprakstīti ar baznīcu saistīti vēsturiski un juridiski fakti, kas, pēc arhibīskapa vārdiem, nostiprinātu baznīcas tiesisko stāvokli.[10]

Lai arī deputāti ar balsu pārsvaru 2018. gada 19. aprīlī nobalsoja grozījumus nodot atbildīgajai Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijai, bija skaidrs, ka, lai grozījumus pieņemtu, deputātu balsu nepietiktu. Baznīcas griba tika noraidīta, un Saeimas atbalsts, kas, kā rakstīja arhibīskaps savā vēstulē Saeimai, būtu Dievam par godu un cilvēkiem par svētību, netika iegūts. Kā lielākais oponents pret likumprojektu uzstājās “Jaunās Vienotības” frakcija, kas uzņēmās minēto likumdošanas iniciatīvu norakt. Vēlāk grozījumiem zuda atbalsts arī pārējās frakcijās. Galvenais sašutums raisījās nevis par luterāņu vēlmi iegūt analoģiskas tiesības kā Romas katoļu baznīcai, kuras valsts gan nebija gatava atbalstīt, bet par preambulas formulējumiem. “Jaunā Vienotība”, kuras deputāts Hosams Abu Meri likumprojektu bija parakstījis, taču vēlāk atsauca savu parakstu, šādi reaģēja uz LELBP (agrāk LELBāL – Latvijas Evaņģēliski Luteriskā Baznīca ārpus Latvijas; šobrīd saīsinājums ir no Latvijas Evaņģēliski Luteriskā Baznīca Pasaulē) protestiem, kuriem pievienojās ārzemju latvieši un liberālie Latvijas mediji.[11] Kā jau minēju, luterāņu gadījums ir atšķirīgs, jo šajā gadījumā runa ir par liberālās kristietības “karu” pret saviem “dabiskajiem ienaidniekiem” – konservatīvajiem un tradicionālajiem kristiešiem,[12] taču abi gadījumi ir saistīti tajā ziņā, ka speciālajos konkrētām baznīcām pieņemtajos likumos valsts nerēķinās ar pašas baznīcas gribu, šādi rupji pārkāpjot baznīcas autonomijas būtību.

Augšminētais gadījums, manuprāt, nebūtu pilnībā aplūkots, ja netiktu pieminēts zīmīgs Satversmes tiesas spriedums tajā pašā 2018. gada pavasarī (2018. gada 26. aprīļa spriedums lietā Nr. 2017-18-01), kas arī saistīts ar baznīcām. Neiedziļinoties šajā spriedumā, vien vēlos norādīt, ka starp pieaicinātajām organizācijām, kuras sniedza savu viedokli (bez Saeimas, Tieslietu ministrijas un Tiesībsarga) bija LELBP un LELB, kā arī Latvijas Pareizticīgā Baznīca un Latvijas autonomā pareizticīgā Baznīca. Jāsaka, ka parasti Satversmes tiesas spriedumos pie pieaicinātām personām (ja tādas ir) tiek vien lakoniski norādīts organizācijas nosaukums, nevis garāki vērtējumi par tās statusu – it īpaši, ja tie ir diskutabli. Tā, piemēram, Spriedumā ir rakstīts, ka lietā ir pieaicinātā persona – reliģiska savienība (baznīca) “Latvijas Pareizticīgā baznīca”, nesniedzot nekādu vērtējumu par tās statusu vai statusa izmaiņām pirmskara Latvijā. Tieši tāpat bija ar pieaicināto personu – reliģisko savienību (baznīcu) “Latvijas evaņģēliski luterisko baznīcu”. Taču, turpat spriedumā minot pieaicināto personu – reliģisko kopienu “Latvijas Evaņģēliski Luteriskā Baznīca ārpus Latvijas” (tagad, kā jau minēts, LELBP), aprakstā parādās novērtējums, kurš redzams zemāk. Šis novērtējums ir sprieduma konstatējošajā daļā, attiecīgi to nevar apstrīdēt. Konkrētajā tiesvedībā tam nebija nozīmes, taču tas var izrādīties ļoti noderīgs, kādā tiesā pārliecinot par LELBP juridiskā statusa nozīmi un lomu.

Izvilkums no Satversmes tiesas 2018. gada 26. aprīļa sprieduma lietā Nr. 2017-18-01:

“[…] Latvijas Evaņģēliski luteriskā baznīca ārpus Latvijas, darbojoties ārpus okupētās Latvijas robežām, esot nodrošinājusi Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas 1928. gada satversmes, tradīciju un administratīvo pamatprincipu nepārtrauktību. […]”[13]

Izvilkums no LELB grozījumiem, kurus Saeima nepieņēma:

“[…] Atbilstoši 1928. gada Baznīcas satversmei Baznīca ir apvienojusi visus evaņģēliski luteriskās ticības iedzīvotājus Latvijā arī laika posmā no 1940. līdz 1991. gadam. […] ar šo likumu apstiprina Baznīcas darbības nepārtrauktību Latvijā […] un “baznīca ir vienīgā tiesību pārmantotāja tai Baznīcai, kas darbojās Latvijā līdz 1940. gadam.”

Formulējumi ir uzkrītoši līdzīgi, vai ne? Ir runa par divām dažādām luterāņu baznīcām, kuras abas sevi uzskata par tiesību pārmantotājām no pirmsokupācijas laika un attiecīgi par īstajām Latvijas luterāņu baznīcām. Atšķirība tikai, ka vienā gadījumā (LELBP) formulējums ir ietverts Satversmes tiesas spriedumā un tātad ir valsts akceptēts, taču otrā gadījumā (LELB) tās ir vien pašas baznīcas un Saeimas arhīvā glabātas atziņas, kas speciālajā luterāņiem veltītajā likumā tā arī neiekļuva.

Satversmes tiesa būtībā ir oficiāli paaugstinājusi LELBP statusu pār LELB statusu – ko vairums Latvijas luterāņu, visdrīzāk, pat nezina un par ko nav bijusi nekāda sabiedrības un pašu ticīgo diskusija. Lūk, ko tagad Latvijā var panākt ar labu lobiju, pazīšanos likumdevēju un tiesu varas aprindās un prasmīgu advokātu izvēli.

Šķirtība “zem lupas” festivālā “Lampa”

Ko īsti nozīmē Šķirtība un kā to izprast – šis jautājums mani savulaik nodarbināja, pildot Reliģisko lietu pārvaldes priekšnieka amatu jau pirms divdesmit gadiem un liekas saistošs vēl joprojām. Kad pērn Teoloģijas fakultātes profesore Laima Geikina (partiju apvienība “Attīstībai/Par”) mani laipni uzaicināja piedalīties publiskā diskusijā par zīmīgu tēmu “Vai Latvijā baznīca ir nošķirta no politikas?”,[14] es, ilgi nedomājot, piekritu.

Vienlaikus apzinājos, ka diskusija, kas ieplānota Cēsīs sarunu festivāla “Lampa” ietvaros, būs ar izteikti liberālu ievirzi. Tā arī izrādījās. Diskusiju vadīja Andris Šuvajevs (šobrīd 14. Saeimas deputāts no partijas “Progresīvie”). Absolūtais vairums no diskusijas klātienes vērotājiem bija jaunieši, kuri vīpsnāja, kad cits diskusijas dalībnieks – Andis Kudors – pieminēja ģimeni kā valstiski aizsargājamu vērtību. Konkrētā diskusija, līdzīgi kā citas sarunas, kurās saduras polarizējoši viedokļi, nenoslēdzās ar viena viedokļa triumfējošu uzvaru. Katrs palika pie sava sākotnējā ieskata. Tomēr diskusija man ir palikusi atmiņā. Lai gan tā ritēja viegli un draudzīgā gaisotnē, manu uzmanību saistīja daži jautājumi – nostādnes, kuras bija balstītas noliegumā un kurās ar neapbruņotu aci varēja samanīt “noliegšanas – izslēgšanas kultūras” iespaidu.

Nelielai atkāpei uzsvēršu, ka sarunu festivāls “Lampa” nav nekāds margināls notikums. Festivālam nevar atrast analogu Latvijā nedz apmeklētības, nedz ilguma, nedz arī aplūkojamo tēmu plašuma ziņā. “Lampas” ietekmi pasvītro apstāklis, ka to atbalsta virkne nozīmīgu sponsoru kā no privātā, tā arī valsts sektora un tajā parasti piedalās augstas valsts amatpersonas un politiķi. Viņi piedalās tāpēc, lai tiktu sadzirdēti plašākā auditorijā. Nereti idejas, kas uzpeld “Lampas” domnīcās, neizskan nejauši. Tās pēcāk parādās publiskā vidē jau noslīpētākā formātā – kā atsevišķu politisku organizāciju priekšlikumi. Tās arī nereti veido valdošo viedokli dažādu profesionālu ekspertu slēdzienos. Dažkārt šīs atziņas izskan pat augstu amatpersonu vēstījumos. Īsi sakot, mazajai Latvijas sabiedriskajai telpai “Lampa” ir tāds kā liberālās domas poligons, kura ietekmi būtu bezrūpīgi ignorēt.

Ņemot vērā “tiesību inflāciju” (Rodžera Skrūtona apzīmējums plašai un aizvien plašākai cilvēktiesību interpretācijai)[15] un pēdējā laikā pieaugošo tiesu aktīvismu kreisi progresīvā virzienā, man ir bažas, ka Šķirtība var kļūt par nākamo Pandoras lādi. Šīs bažas stiprina arī apstāklis, ka mūsu valsts tiesas līdz šim par Šķirtību nav sniegušas itin nekādus skaidrojumus.

Visbeidzot, manas izjūtas, kas gan nav balstītas socioloģiskās aptaujās vai antropoloģiskos pētījumos, bet tikai personīgos novērojumos, liecina, ka tradicionālās baznīcas Latvijā kļūst aizvien vājākas. Tās aktīvi tiek marginalizētas. Ievirzītie un dažos gadījumos pat kristīgajai reliģijai atklāti naidīgie jautājumi, kas saistīja manu uzmanību “Lampas” diskusijā, bija šādi:

(1) Vai Saeimas komisijas sēdēs vispār vajadzētu aicināt garīdzniekus (piemēram, kad parlamenta komisija apspriež grūtniecības pārtraukšanas jautājumu un tā ētisko dimensiju)?

(2) Vai, aicinot garīdzniekus uz Saeimu, nevajadzētu viņiem aizliegt ierasties, tērptiem garīdznieku apģērbā?

(3) Vai nevajadzētu atcelt speciālos likumus, kas tikuši pieņemti šī gadsimta pirmajā dekādē par ev. luterāņu, pareizticīgo, baptistu u. c. baznīcām?

Pirmie divi jautājumi ir fokusēti uz likumdevēju, tomēr tos var vispārināt, attiecinot arī uz pašvaldībām un valsts pārvaldes iestādēm. Šiem trim jautājumiem kopīgais ir baznīcu ekskluzivitātes un īpašā statusa noliegšana. Pēdējais, trešais jautājums, būtībā rezumē pirmo divu jautājumu pamata tēzi – reliģiskās organizācijas nav pelnījušas nekādu speciālu regulējumu un tās būtu jānivelē līdz parastu biedrību vai asociāciju līmenim.

Ja seko šim domu gājienam, tad, pilnībā atmetot vēsturiskos, kultūras, kulta praktizēšanas un paražu aspektus, varam pieņemt, ka baznīcas ir tikai viens no daudzajiem iespējamajiem cilvēku biedrošanās veidiem. Cilvēki, kas burā, var apvienoties jahtklubos, lopkopji var izveidot savas asociācijas, kartupeļu audzētāji un pārstrādātāji – savas arodbiedrības. Tad kamdēļ kristiešus būtu kaut kā īpaši jāizdala un jādod viņiem vārds, lai izteiktos, par, piemēram, ētiskajiem vai jēgas jautājumiem?

Mēģināšu paskaidrot “Lampas” jautājumos ieausto ideju, izmantojot analoģiju ar biedrībām un pielāgojoties diskusijas arhitektu domāšanai. Reliģijas vietā ņemsim ziedu audzēšanu un pieņemsim, ka Saeimā tiek apspriesti grozījumi Augu aizsardzības likumā. Visticamāk, uzaicināt uz debatēm kādu atsevišķu biedrību, piemēram kaņepju vai gladiolu audzēšanas biedrību, diez vai būtu racionāli. Likumdevējam pilnīgi pietiktu ar to institūciju, kas pārrauga šo procesu. Augu gadījumā tā būtu Zemkopības ministrija (reliģijas gadījumā tā būtu Tieslietu ministrija). Ja nu tomēr kaut kāda iemesla dēļ deputātiem būtu jāuzaicina pārstāvji no gladiolu audzēšanas biedrības, tad, visticamāk, Saeimas komisijas telpās viņus negaidīs dārznieka drēbēs ar dārza šķērēm pie sāniem. Tāpat ir skaidrs, ka Augu aizsardzības likums ir pietiekams normatīvs regulējums un atsevišķi (speciāli) likumi par kaņepēm, narcisēm, dālijām un citiem augiem ir ne tikai nevajadzīgi, bet pat kaitīgi. Šādu tiesību aktu pārpilnība nevajadzīgi izdalītu konkrētu ziedu veidus un traucētu valsts praktizētajai vienveidīgajai pieejai.

Jautājumi atklāj skaidru tendenci visas reliģiskās organizācijas, kā jaunās, tā tradicionālās, pielīdzināt interešu vai pat hobiju klubiem. Baznīcas aizstāv noteiktas metafiziskas un ētiskas dogmas un nosprauž robežas, taču mūsdienu liberālisms ir pret jebkādām robežām un pret formām; tas aktīvi – un, protams, vispār nedomājot par ilgtermiņa sekām – atbalsta sociālo normu irdināšanu, garīgās dzīves trivializēšanu un subjektīvu vēlmju apmierināšanu attiecīgos interešu klubos.[16]

Noslēguma vai drīzāk daudzpunktes vietā

Vēl pirms divdesmit gadiem tradicionālo baznīcu vadība izmisīgi meklēja atbildi un jautājumu, ko nozīmē: “baznīca ir atdalīta no valsts”.[17] Tagad, skatoties uz amatpersonu rīcību un pretrunīgo izpratni, šādu jautājumu valsts amatpersonām labāk neuzdot, ja vien negribam nokļūt tiesiskās “lamatās”. Pavisam nesen mani pārņēma šausmas, pirmspēdējā 14. Saeimas sēdē klausoties kāda deputāta pamatojumu, kāpēc Civillikuma 51. pants būtu papildināms ar dievturu konfesiju, kurai valsts tad attiecīgi uzticētu laulību reģistrāciju.[18] Dievturiem uzticēt laulību reģistrāciju vajagot tāpēc, ka esot cilvēki, kuri gan nav dievturi, bet labprāt savu kāzu ceremoniju gribētu nosvinēt latviskās tradīcijās… Respektīvi, nav nekāda juridiska kopsakara, nav nekādas saiknes ar valsts atbildību un rūpīgu analīzi, veidojot jaunu deleģējumu… Tad kādas te kristīgajām bazīcām var būt pretenzijas uz darbošanos publiskā jomā un savas autonomijas aizsardzību? Un kāda tad ir robeža, aiz kuras valsts vairs nedrīkstētu iejaukties baznīcu dzīvē?

Pēdējais jautājums šķiet īpaši interesants, jo ne tikai jau pieminētie, bet arī virkne citu gadījumu pēdējā laikā liecina, ka izpildvara un tiesu vara gandrīz vai apzināti orientējas uz Šķirtības ignorēšanu. Piemēram, Valsts ieņēmumu dienests, apkarojot noziedzīgi iegūtus līdzekļus, pirms pāris gadiem veica kratīšanu Romas katoļu baznīcas telpās, liekot arhibīskapam taisnoties par ticīgo saziedotajiem līdzekļiem. Valsts ieņēmumu dienests vēlas padarīt skaidrus baznīcas ziedojumus un izdevumus. Vai nebūtu labāk sakārtot un vienkāršot šobrīd komplicēto pašnodarbināto sfēru – tā vietā, lai prasītu atskaites par svecēm pie ikonām? Tāpat man dara raizes “Jaunās paaudzes” vadītāja stāstītais, ka pēc Ģenerālprokurora Jura Stukāna kunga rīkojuma vairākus mēnešus slepeni tika ierakstīti un konspektēti kādas evaņģēliskās draudzes garīdznieka sprediķi, lai pēcāk atsevišķus spilgtākos izteikumus izmantotu tiesā kā pamatojumu draudzes slēgšanai. Šķiet, draudze bija pieļāvusi vairākus administratīvus pārkāpumus saistībā ar Covid-19 ārkārtējās situācijas ierobežojumiem. Tādēļ arī ģenerālprokurors cenšas šo organizāciju slēgt un garīdznieka brīvā sludināšana tam labi noder.[19]

Bet kur tajā visā paliek Šķirtība un nolūks, ar kādu to savulaik ierakstīja Satversmē?

[1] Vienkāršākai uztverei rakstā uzskaitītas konfesijas, nevis organizāciju nosaukumi. Šobrīd vēl nav precedenta, ka vienā konfesijā (piemēram, baptistu) būtu reģistrētas divas reliģiskas savienības (baznīcas) un par katru Saeima būtu pieņēmusi atsevišķu likumi. Šāda situācija gan nākotnē ir iespējama. Likumu pilnajos nosaukumos šie organizāciju nosaukumi ir ietverti; šīs organizācijas attiecīgi ir Septītās Dienas Adventistu Latvijas draudžu savienība, Latvijas Baptistu draudžu savienība, Latvijas Apvienotā Metodistu Baznīca, Latvijas Evaņģēliski luteriskā Baznīca, Latvijas Pareizticīgā Baznīca, Latvijas Vecticībnieku Pomoras Baznīca un Rīgas ebreju reliģiskā draudze.

[2] Civillikuma 53. pants nosaka, ka laulājamiem ir tiesības salaulāties vai nu dzimtsarakstu nodaļā, vai arī pie garīdznieka. Saskaņā ar Civillikuma 51. pantu, ja laulājamie pieder pie luterāņu, Romas katoļu, pareizticīgo, vecticībnieku, metodistu, baptistu, septītās dienas adventistu un Mozus ticīgo (jūdaistu) konfesijas un vēlas salaulāties pie savas konfesijas garīdznieka, kuram ir attiecīgās konfesijas vadības atļauja, izsludināšanu veic pēc attiecīgās konfesijas noteikumiem.

[3] Par to var pārliecināties, ieskatoties likumprojektu anotācijās, kurās norādīts, ka likumprojekti tiek balstīti uz Latvijas Republikas Ministru kabineta 2004. gada 8. jūnijā parakstītajiem sadarbības līgumiem un to principiem. Anotācijās tāpat norādīts, ka tie izstrādāti, lai regulētu Latvijas Republikas un attiecīgā reliģiskā centra attiecības, nosakot tā likumīgo stāvokli un statusu, kā arī ievērojot ilglaicīgu pastāvēšanu un izplatību Latvijas Republikas teritorijā. Jautājumā par likumu iespējamo ietekmi uz sabiedrības un tautsaimniecības attīstību rakstīts, ka likumprojekts sekmēs sabiedrības socializāciju un reliģiskās pārliecības brīvības īstenošanu.

[4] SBL nostiprināja virkni tiesību, kas attiecīgajām organizācijām jau bija (un arī palika) nostiprinātas citos likumos (Civillikumā, Civilprocesa likumā, Kriminālprocesa likumā, Ministru kabineta noteikumos u. c.) vai bija pašsaprotams. Šīs tiesības ir veikt reliģiskās apbedīšanas ceremonijas pašvaldību ierīkotajās kapsētās pašvaldību noteiktajā kārtībā. SBL aizliedza garīdzniekam pieprasīt, lai tas izpauž savas garīgās darbības rezultātā uzzinātās ziņas pat tad, ja šis garīdznieks ir liecinieks vai procesa dalībnieks tiesā. Visos SBL (izņēmums ir ebreji, kuri atteicās) ir nostiprinātas tiesības uz kapelāna darbību Nacionālajos bruņotajos spēkos, lidostās, ostās, sauszemes transporta stacijās, ārstniecības, medicīniskās aprūpes, sociālās aprūpes iestādēs, ieslodzījuma vietās. SBL nostiprināja tiesības mācīt ticības mācību skolās un reģistrēt laulības ar juridiskām sekām, kā arī tiesības izglītot reliģiskās organizācijas darbībai nepieciešamos darbiniekus un garīdzniekus (mācītājus).

[5] Reliģisku kopienu autonomija ir jārespektē un jāaizsargā no nepamatotas valsts iejaukšanās. Sk. Augstākās tiesas 30.06.2020. spriedums Nr. SKA-233/2020 (A420307816), kurā tiesa atsaucas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas Lielās palātas 2016. gada 26. aprīļa sprieduma lietā “İzzettin Doğan and Others v. Turkey”, pieteikums Nr. 62649/10, 93. punkts.

[6]https://www.president.lv/lv/jaunums/valsts-prezidenta-egila-levita-pazinojums-par-grozijumiem-latvijas-pareizticigas-baznicas-likuma

[7] Skat. http://www.pravoslavie.lv/index.php?newid=9700; arī https://zinas.tv3.lv/latvija/latvijas-pareizticiga-baznica-prasa-neatkaribu-no-krievijas-baznicas/

[8] Satversmes tiesa ir atzinusi, ka, no vienas puses, attiecībā uz politiskiem apsvērumiem likumdevējam ir plaša rīcības brīvība, taču, no otras puses, šī brīvība nav neierobežota. Likumdevējs nevar savu rīcības brīvību izmantot patvaļīgi vai pretēji vispārējiem tiesību principiem, citām Satversmes normām, tajā ietvertajām vērtībām un Eiropas Savienības tiesībām. (Skat. Satversmes tiesas 2019. gada 18. aprīļa spriedumu lietā Nr. 2018-16-03, punkts 15.1). Arī jomās, kurās likumdevējam ir plaša novērtējuma brīvība, tā pieņemtajam tiesiskajam regulējumam jābūt pamatotam ar racionāliem apsvērumiem un vērstam uz valsts ilgtspējīgu attīstību. Likumdevējam, lemjot par valsts administratīvi teritoriālo iedalījumu un pieņemot politiski lietderīgāko lēmumu, jāņem vērā dažāda rakstura apsvērumi un kompleksi jāsaskaņo atšķirīgas intereses. Citstarp likumdevējam, pieņemot šādus lēmumus, jāņem vērā gan nepieciešamība nodrošināt vietējo demokrātiju, ievērojot iedzīvotāju demokrātiskās līdzdalības tiesības, gan arī apsvērumi, kas saistīti ar visas valsts sociālekonomisko attīstību un demogrāfisko situāciju. (Skat. Satversmes tiesas 2021. gada 12. marta sprieduma lietā Nr. 2020-37-0106, punkts 19).

[9] Starp korekcijām un uzlabojumiem šajos Reliģisko organizāciju likuma grozījumos parādās viens visai būtisks jauninājums – iespēja veidot nodaļu. Papildus esošiem reliģisko organizāciju veidiem tika ieviesta nodaļa, ko var veidot atsevišķas draudzes. Šī kādas baznīcas organizatoriskā struktūra ir ar atsevišķu pārvaldības kārtību un arī pārvaldes institūciju. Šāda juridiska forma tika ieviesta, jo beidzot pēc trīsdesmit gadu ilgām pūlēm š. g. pavasarī pieņēma Rīgas Svētā Pētera baznīcas likumu un tā pārvaldību nodeva struktūrai, kas apvieno gan ev. luterisko, gan vācu ev. luterisko draudzi. Skat. https://likumi.lv/ta/id/331454-grozijumi-religisko-organizaciju-likuma; https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/ar-svetku-dievkalpojumu-un-vacijas-prezidenta-klatbutni-peterbaznica-nodota-jaunajam-ipasniekam.a462507/

[10]https://titania.saeima.lv/LIVS12/SaeimaLIVS2_DK.nsf/DK?ReadForm&nr=959cde22-d8f2-494e-bfd2-48720028fc31

[11]https://replay.lsm.lv/lv/ieraksts/ltv/128397/likuma-grib-nostiprinat-lelb-statusu; https://ir.lv/2018/04/24/atklats-un-nepamatots-uzbrukums-latviesu-baznicai/; https://www.dvcv.lv/2018/04/29/;

[12] Labi šos procesus aprakstījis Voldemārs Lauciņš. Skat. V. Lauciņš, “Divas Latvijas luterānisma sejas”, https://telos.lv/divas-latvijas-luteranisma-sejas/

[13]https://likumi.lv/ta/id/298702-par-religisko-organizaciju-likuma-7-panta-otras-dalas-un-8-panta-ceturtas-dalas-atbilstibu-latvijas-republikas-satversmes-99-un…

[14]https://festivalslampa.lv/lv/programma/pasakumi/1529

[15] R. Skrūtons, Kā būt konservatīvam. Rīga: Kodoka, 2021, 108. lpp.

[16] P. Denīns, Kāpēc liberālisms cieta neveiksmi. Rīga: Kodoka, 2022, 20.–22., 24. lpp.

[17] LELB arhibīskaps Jānis Vanags rakstīja: “Nez vai šobrīd Latvijā kāds var paskaidrot, ko tas [“Baznīca ir atdalīta no valsts”] nozīmē” (Skat. E. Bergrāvs, Valsts un cilvēks. Pārskats un nākotnes perspektīvas. Rīga: Luterisma mantojuma fonds, 2004. XIII, XVI lpp.)

[18] https://titania.saeima.lv/LIVS13/saeimalivs13.nsf/0/411996109B75C32FC22588DF00323DB3?OpenDocument; https://www.saeima.lv/lv/aktualitates/saeimas-zinas/31504-dievturu-garidzniekiem-planots-noteikt-tiesibas-laulat-ar-juridisku-speku

[19] Skat. https://www.delfi.lv/news/national/politics/tiesa-neizbeidz-jaunas-paaudzes-darbibu-prokuratura-iesniedz-protestu.d?id=54591918

Melanholijas bezgalība. Emila Čorana pozitīvisms

Emils Čorans (1911–1995) bija rumāņu izcelsmes franču filozofs – viens no pesimistiskākajiem un nihilistiskākajiem pēckara paaudzes domātājiem. Savu pirmo grāmatu Izmisuma virsotnēs viņš sarakstīja jau 22 gadu vecumā un no šīs virsotnes nekad nenokāpa. Latviešu lasītājs Emilu Čoranu varbūt nedaudz pazīst no intervijas žurnālā “Rīgas Laiks” 2015. gada septembrī.[1]

Cilvēku posts nav nekas jauns, un cilvēku apceres par to arī nav nekas jauns.

Viduslaikos pastāvēja kāds tagad aizmirsts literatūras žanrs, kuru varētu vienkārši nosaukt “par cilvēku nožēlojamo stāvokli” (de miseria humana). Piemēram, kāds divpadsmitā gadsimta kardināls – vēlāk pāvests Inocents III – sarakstīja traktātu trīs grāmatās par cilvēku tukšību, ciešanām un samaitātību ar nosaukumu Par cilvēka nožēlojamo stāvokli.[2] Savukārt kāds trīspadsmitā gadsimta kartūziešu mūks Igs de Miramars, kurš bija ieguvis gan medicīnas, gan juridisko izglītību, ir atstājis sarežģītu izklāstu Par cilvēka postu.[3]

Zināmā mērā Emila Čorana – kurš bija dzimis Austro-Ungārijā, kļuvis par rumāni pēc kara un parīzieti pēc paša izvēles – 20. gadsimta darbi pieder pie šīs vecās Eiropas tradīcijas. Vienalga, vai mēs uzskatām Čoranu par filozofu vai “antifilozofu”, viņš noteikti teoretizēja par cilvēka ciešanām un tās apdzejoja.[4]

Čorana galvenā tēma ir cilvēka bezjēdzība un sāpes. “Cilvēks,” viņa vārdiem runājot, “ir zaigojošs nekas.”[5] Viņš reti pievēršas tam, ko klasiskā tradīcija dēvētu par cilvēka substanci, un, kad viņš to dara, viņš domā par tādu substanci, kas mūs atsvešina no mums pašiem. “Tās substances pamatā, no kuras mēs esam radīti,” viņš raksta, “ir rūgtums, kuru var padarīt saldāku vienīgi asaras.”[6]

Čorans ir šī rūgtuma dzejnieks un filozofs. Viņa grāmatas ir fragmentāras, jo “dzeja” viņa skatījumā ir “nepabeigtības klimatiskā zona” – un nepabeigtība ir tieši tā zona, kurā dzīvo viņa domas.[7]

Bet cik rūgts viņš ir? Mēs varam ļaut viņam atbildēt ar jautājumu, kuru viņš pats ir uzdevis: “Kurš gan jelkad ir atklājis kaut vienu priecīgu patiesību, kas būtu spēkā?”[8] Šis jautājums, protams, ir retorisks. Čorana skatījumā mēs varam būt godīgi pret sevi tikai tad, kad ienīstam to, kas esam. Tāds, manuprāt, ir viņa rūgtuma avots.

Čorana uzticīgā turēšanās pie pretīguma kā metodes ir reta parādība, taču tā nav unikāla. Daudz kas no viņa stilizētās apsēstības ar nāvi un ārišķīgu negatīvismu atrodams dažu antīko filozofu dialogos un vēstulēs, kā arī viduslaiku askētu morāles un kontemplācijas rokasgrāmatās. Kā viņš raksta savā pirmajā Parīzes krājumā Īsa sabrukuma vēsture, tā tas, iespējams, ir tāpēc, ka “dzīves dogmas ir nemainīgākas par teoloģijas dogmām”.[9] Viena no dzīves dogmām ir ciešanas. Un viens no Čorana sirdi plosošākajiem formulējumiem ir šāds: “Pasaule ir raudu vācējtrauks”.[10]

Čorana negatīvisms daudzviet ir skaists. Kā piemēru var minēt J. S. Baha daiļrades aprakstu. “Bahs… ir asaru oktāva, pa kuru kāpj mūsu ilgas pēc Dieva; mūsu trausluma katedrāle… vienīgais veids, kā sevi iznīcināt bez katastrofas un kā pazust nenomirstot.” Lai gan Čorana slimīgums arī šeit ir klātesošs, es nekad vēl neesmu lasījis izjustāku Baha himnu mūzikas aprakstu. Tā patiešām ir “asaru oktāva, pa kuru kāpj mūsu ilgas pēc Dieva”.[11]

Ļoti labi. Bet kas Čoranu padara par modernu autoru? Man šķiet, ka viņa kultivētais negatīvisms galu galā ir romantisks. Izmantojot vienu no viņa paša frāzēm, varbūt varētu teikt, ka Čorans ir “romantiķis, kura vilšanās viņam pašam nav apslēpta”.[12]

Līdzīgi kristīgajam mistiķim (pret kuru viņš izjūt zināmu cieņu), Čoranu valdzina bezgalības sajūta. Taču, kā vairumam romantiķu, vienīgā bezgalība, kurai viņš spēj ticēt, ir “melanholijas bezgalība”. Un kas tā ir? Tā ir negatīva bezgalība vai, konkrētāk sakot, “tāds “nē”, kas ir lielāks par pasauli”.[13]

Čorana grāmatas ir viens milzīgs “nē” – testaments viņa vēlmei just “ačgārnu bezgalību”.[14] Nevis dievišķo bezgalību, no kuras tika radīta pasaule, kas ir laba, bet cilvēcisko bezgalību, caur kuru pasaules ļaunums tiek noraidīts. “Nekas nepierāda, ka mēs būtu kas vairāk par neko” – izņemot “melnais nimbs”, kas apņem mūsu galvu, kad mēs nicinām pasauli un nostājamies aci pret aci ar savu nebūtību.[15]

Čorana ateisms ir pavisam īsts. Dzimis kā pareizticīgo priestera dēls Dienvidkarpatu ciematā Rašinari, Čorans savu ticību dēvē par “tukšuma ortodoksiju”. “Pestītājs mani garlaiko,” viņš raksta. Vienīgā godīgā lūgšana, viņaprāt, ir “lūgšana, kas adresēta Nevienam”. Viens no viņa slavenākajiem tekstiem “Šķībais krusts” ir pārdomas par kristietības lejupslīdi. “Es sapņoju par tādu visumu,” viņš rakstīja pēckara Parīzē, “kurā nav ne krusta, ne ticības.”[16] Izskatās, ka lielākajā daļā Eiropas Čorana vēlme tieši šobrīd tiek piepildīta.[17]

Tomēr ir kāds iemesls, kāpēc Čorana ateisms šķiet kristīgs. “Viss, kas noraida esamību kā tādu,” viņš apgalvo, “robežojas ar teoloģiju”.[18] Un viņa filozofijas centrā – tās tukšajā kodolā – ir dedzīgs eksistences noraidījums. Viņš apvērš otrādi platoniski kristīgo principu, ka esamība ir labāka par neesamību. Viņa filozofijā esamība pati ir traģēdija. Un tas, kas atšķir cilvēkus no dzīvniekiem, ir nevis saprāts, bet gan pašnāvība.[19] Čorana cilvēks ir sevi iznīcinošs dzīvnieks.

Vai Čoranā var atrast kaut ko pozitīvu? Vai ir kāds iemesls lasīt tāda cilvēka grāmatas, kurš 1949. gadā prātoja par “atteikšanos radīt pēcnācējus”?[20] (Lūk, vēl viena no tumšajām Čorana vēlmēm, kuru Eiropa šobrīd piepilda.) Jā, ir. Un šis iemesls ir meklējams viņa pārliecībā, ka “dzīves dogmas ir nemainīgākas par teoloģijas dogmām”,[21] jo, tā kā dogmas ir nemainīgas, nav iespējams nekāds “progress”.

Čorans intensīvi nicina mūsdienu progresa ilūzijas. “Modernā pašapmierinātība nepazīst nekādas robežas,” viņš raksta. Viņu tracina, ka mēs “uzskatām sevi par apgaismotākiem un dziļākiem nekā visi pagātnes gadsimti”. Un viņš cenšas mūs atbrīvot no šīm ilūzijām:

“Mūsu patiesības ne ar ko nav vērtīgākas par mūsu senču patiesībām. Aizstājuši viņu mītus un simbolus ar konceptiem, mēs sevi uzskatām par “attīstītākiem”; bet šie mīti un simboli izteica tikpat daudz kā mūsu koncepti. Dzīvības koks, čūska, Ieva un paradīze nozīmē tikpat daudz, cik Dzīvība, Atziņa, Kārdinājums vai Bezapziņa. Konkrētās labā un ļaunā konfigurācijas mitoloģijā sniedzas tikpat tālu kā Labais un Ļaunais ētikā. Atziņa, ja vien tā ir dziļa, nekad nemainās.”[22]

Čorana pozitīvisms mūsdienu lasītājam slēpjas viņa pārliecībā, ka dzīves dzīles ir nemainīgas – un ka šo dzīļu izzināšana nav iespējama bez ļoti nemodernām pārdomām par cilvēka tukšību, ciešanām un samaitātību. Sāpes nav vienkārši kaut kas, ko vajag apslāpēt, un vaina nav vienkārši kaut kas, ko vajag apspiest vai noliegt. Drīzāk, kā mums atgādina Čorans, tās ir mūsu asaras, kas mūs īsteni atklāj.[23]

[1]https://www.rigaslaiks.lv/zurnals/es-esmu-nedziedinams-apsaubitajs-16564

[2] Lotario dei Segni (pāvests Inocents III), De Miseria Condicionis Humane, ed. R. E. Lewis, Athens, Georgia: University of Georgia Press, 1978.

[3] Hugo de Miromari, De hominis miseria, mundi et inferni contemptu, Corpus Christianorum Continuatio Mediaevalis, vol. 234, ed. Fabrice Wendling, Turnhout: Brepols, 2010.

[4] Čorans sevi sauc par “antifilozofu”: E. M. Cioran, A Short History of Decay, trans. R. Howard, London/New York, 2018, p. 99.

[5] Cioran, A Short History of Decay, p. 89.

[6] Cioran, A Short History of Decay, p. 45.

[7] Cioran, A Short History of Decay, p. 29.

[8] Cioran, A Short History of Decay, p. 152.

[9] Cioran, A Short History of Decay, p. 61.

[10] Cioran, A Short History of Decay, p. 40.

[11] Cioran, A Short History of Decay, p. 159. (Mans izcēlums.)

[12] Cioran, A Short History of Decay, p. 121.

[13] Cioran, A Short History of Decay, p. 63.

[14] Cioran, A Short History of Decay, p. 54.

[15] Cioran, A Short History of Decay, p. 54.

[16] Cioran, A Short History of Decay, p. 141, 144, 153.

[17] Chantal Delsol, “The End of Christianity”, Hungarian Conservative 1, no. 3, 2021, pp. 28-37.

[18] Cioran, A Short History of Decay, p. 142.

[19] Cioran, A Short History of Decay, p. 39.

[20] Cioran, A Short History of Decay, pp. 131-33: “Bērnradīšanas neprāts vienu dienu izbeigsies – drīzāk noguruma nekā šķīstības dēļ.”

[21] Cioran, A Short History of Decay, p. 61.

[22] Cioran, A Short History of Decay, p. 149.

[23] Kristīgo svēto “nesalīdzināmais spēks” nav atraujams no tā, ko viņi sauca par “asaru dāvanu”: Cioran, A Short History of Decay, p. 92.

Aktīvais konservatīvisms

Par arvien nozīmīgāku politikas dimensiju šodienas Latvijā kļūst konservatīvisma sadursme ar progresīvismu vai drīzāk – konservatīvās domas mobilizēšanās pret progresīvisma uzplūdiem. Abi jēdzieni ir tik plaši un pretrunīgi, ka rodas kārdinājums tos atmest un meklēt citus apzīmējumus, kuriem varētu būt lielāks mobilizējošais potenciāls. Tomēr lietu pārdēvēšana nemaina sadursmes būtību un nepieciešamību polarizējošajos jautājumos nepārprotami ieņemt vienu vai otru pozīciju. Pateikt “esmu konservatīvs” šodien ir īsākais veids, kā pateikt – esmu kārtības un saprāta pusē pret haosu un neprātu. Tomēr tā ir retoriska morāles augstienes ieņemšana, ko praktizē arī pretējā puse, kas pasludina, ka ir iejūtības un cilvēcības pusē pret apspiestību un tumsonību. Šāds izpratnes līmenis varbūt ir pietiekams 140 zīmju formātam, bet ne nopietnai sociālpolitiskai darbībai.

Lai virzītos uz priekšu no soctīklu ierakumu strupceļa uz daudz būtiskākām reālās dzīves darbībām, ir nepieciešams precizēt konservatīvisma kodolu un formulēt šodienai nepieciešamo konservatīvisma formu. Konservatīvisma ideoloģijas formas ir dažādas, taču kopumā tām ir raksturīga tendence pretoties straujām sociālajām pārmaiņām – konservatīvais izvēlēsies pazīstamo, nevis nezināmo, pārbaudīto, nevis eksperimentālo, noslēgtību, nevis atvērtību. Šo tendenci katrā cilvēkā var veidot gan laikmeta gars, gan izglītība, gan arī iedzimtas rakstura īpašības.

Šāda konservatīvisma trūkumi ir labi zināmi. Politikā tas izpaužas kā vājkonservatīvisms jeb liberālisms ar bremzēm, kas spēj tikai nedaudz aizkavēt dažādas sabiedrības pārveides iniciatīvas un piedāvā saglabāt vakardienas liberālismu. Ilgākā laika nogrieznī šāds konservatīvisms sevi pierāda kā samērā bezjēdzīgu, jo atšķirība starp šodienas konservatīvisma un liberālisma pozīcijām politikā ir daudz mazāka nekā starp šodienas un vakardienas konservatīvisma pozīcijām. Laikmeta gars diktē politiku, un populisma pretreakcija uz Rietumu konservatīvo bezspēcību nav mainījusi kopējo liberalizācijas tendenci, ko Latvijā ar entuziasmu iemiesoja partija ar konservatīvisma vārdu tās nosaukumā. Taču arī citi politiskie spēki nevar izvairīties no liberalizācijas kursa – it īpaši, ja nespēj skaidri un nepārprotami definēt savu konservatīvisma izpratni. Ja politiskā spēka konservatīvisma pakāpi nosaka sabiedriskā doma, tad tas, protams, ir tikai laika jautājums, līdz šis oportūniskais konservatīvisms tiks atmests, jo sabiedrisko domu veidojošās institūcijas nav konservatīvo rokās un neizskatās, ka tas kādu sevišķi satrauktu.

Ne tikai sabiedriskā doma, bet arī tehnoloģijas veido aizvien mākslīgāku un saskaldītāku informatīvo vidi, kurā klasiskās kultūras vērtības un kodi kļūst par tukšām skaņām. Savukārt ģimenes sairums un dzimumu lomu “dekonstrukcija” nenodrošina to audzināšanas pamatu, kurā konservatīvā tendence cilvēkos var attīstīties, pirms apkārtējās sabiedrības ietekme kļūst noteicoša. Ja viss, ko cilvēks zina, ir disfunkcionāla personīgā un sociālā dzīve, tad kas tieši viņam būtu jāsaglabā pret pārmaiņām? Pārmaiņas var piedāvāt jaunas iespējas, kamēr pazīstamais var nozīmēt tikai pazīstamu nelaimību. Progresīvi ievirzītu cilvēku aizraušanās ar psihiatriskām problēmām un disfunkcionālas uzaugšanas tēmu ir saprotama, jo tā ir pašatražojoša revolucionāra vide. Ja lasītājs aizdomāsies, tad viņš sapratīs, ka no šādas vides prasīt 1930. gadu Latvijas sociālo normu atgriešanos ir absurdi.

Protams, progresīvisms nepiedāvā risinājumu šai sabiedriskajai disfunkcijai, bet to tikai paātrina. Laikmeta gara, audzināšanas ietekmes un progresīvas politikas mijiedarbībā mēs iegūstam noteiktu sabiedrības kopējo virzību uz progresīvi pieaugošu “atvērtību” un “vienlīdzību”, kas pēc būtības ir entropija – tautu uzturošās kārtības un normu sairums un dzīvības spēku izsīkšana. Vai šādā perspektīvā konservatīvisms vēl spēj piedāvāt atbildi, kas būtu politiski īstenojama šodien? Esmu pārliecināts, ka tas to spēj, bet tikai kā aktīvs un radošs princips.

Šī konservatīsma pamatā ir nevis tendence pretoties pārmaiņām, bet gan lietu skatīšana kopsakarībās. Aktīvais konservatīvisms nav mainīgais fons, kas pielāgojas progresīvistu diktētajai dienaskārtībai, bet gan konkrētu un nemainīgu principu pamats. Tas pretojas nevis atvērtībai kā tādai, bet gan noraida tādu atvērtību, kas ignorē plašāku nozīmju un attiecību tīklojumu. Tas, kas tiek “konservēts” šajā konservatīvismā, ir pamatprincipi, nevis ārējā forma. Līdz ar to nevar būt runa par “konservatīvajiem komunistiem”, kas pretojas “perestroikai” – aktīvajā konservatīvismā būtiskākā ir nevis pretreakcija, bet gan pamatprincipi, kuriem iespēju robežās var sekot arī laikmetos, kad šķiet, ka nekas vairs nav saglabāšanas vērts, un radīt lietas, kuras būs vērts saglabāt nākotnē.

Šie pamatprincipi ir:

Cilvēka daba kā iesakņotai un ierobežotai būtnei. Mēs visi piedzimstam ar konkrētu ģenētisko mantojumu, ar dzimumu (ar ļoti retiem izņēmumiem, kuriem nav saistības ar dženderisma idejām), noteiktā vēstures un kultūras kontekstā. Savas domas mēs izsakām valodā, kuru neesam paši radījuši – valodas struktūra nosaka domu iespējamības. Mūsu personības struktūru pamatā veido bezapziņa, kuras saturu un tendences mēs spējam apzināties tikai daļēji, ja vispār. Pat mūsu dzīves individuālās epizodes bieži ir tikai arhetipisku lomu izspēle, kurām līdzīgas ir pieredzējušas neskaitāmas paaudzes pirms mums. Un šajās atziņās nav nekā nomācoša – mēs esam lapas dižā dzīvības kokā, kura saknes stiepjas līdz dzīvības pirmsākumiem, bet galotne ietiecas mūžībā. Mēs esam tilts starp divām mūžībām. Cik sekli un nožēlojami ir individuālisma maldi šīs apziņas priekšā! Interese par vēsturi un kultūru arī ir konservatīvs impulss, kurš var radīt pretestību šodienas postmodernajam nihilismam, kas nespēj piedāvāt izeju no haosa un bezcerības.

Cilvēka daba kā “sociālam dzīvniekam”. Ņemot vērā cilvēka iesakņoto un ierobežoto dabu, viņa pašrealizācija ir iespējama tikai sabiedriskā kontekstā. Šāds konservatīvisms neaizstāv individuālismu, kā to dara anglosakšu neokonservatīvisms, bet gan vēršas pret to – tas dabiski saplūst ar nācijas ideju kā cilvēkam visplašāko iespējamo identitātes paplašinājumu, kura dēļ tas ir gatavs pārindividuāliem centieniem. Tas arī dabiski mijiedarbojas ar interesi par vēsturi un kultūru, kurā nostiprināt lepnumu par savas tautas vērtību un tiesībām pastāvēt.

Pozitīvā brīvība. Lai cilvēks pašrealizētos sabiedriskā kontekstā, viņa mērķiem ir jābūt pozitīvi, radoši un konstruktīvi formulētiem. Nevis brīvība “no kaut kā”, bet gan brīvība “kaut kam”. Šodienas laikmets, kurā liberālisma utopiju par “vēstures beigām” bez starpvalstu konfliktiem un bez identitātēm aizvien vairāk izaicina agresīvas ārējās varas, pozitīvās brīvības princips kļūst aizvien svarīgāks, lai saglabātu arī pašas būtiskākās brīvības. Par ko tiek lietas asinis kara laukā? Par ekonomisko brīvību? Par vārda brīvību? Par eirointegrāciju? Svarīgākā brīvība ir būt tam, kas tu esi, realizējot savu iedabu un identitāti, – tā ir brīvība, kas pieejama ikvienam, kurš apzinās savas tautības vērtību. Tā ir arī brīvība, ko visvairāk ienīst gan Krievija, gan globālisma ideju rosinātāji.

Taisnīgums un autonomija. Atsevišķajam cilvēkam ir tiesības uz dzīvību. Ģimenei ir tiesības audzināt bērnus. Dzimtai ir tiesības uz savu īpašību. Tautai ir tiesības uz savu valsti. Kas pārkāpj šīs pirmtiesības, tas ir nodarījis fundamentālu ļaunumu un valstij viņš ir jāsoda. Soda mērķis nav “pāraudzināt” to, kurš ir radījis netaisnību, bet gan ar nosacīta gandarījumu radīšanu tajos, kuru pirmtiesības ir aizskartas, veicināt sociālo saliedētību. Taisnīgumam un autonomijai ir jābūt valsts politikas pamatam un būtībai – sargāt savus pilsoņus, ģimenes institūciju, privātīpašumu un, protams, tautu kopumā pret iekšējiem un ārējiem draudiem. Taisnīguma principam jācaurauž visas valsts institūcijas un visi darbības virzieni. Konservatīvajam sev ir jāuzdod jautājums – kādā valstī es dzīvoju? Vai taisnīgā? Vai šī sistēma, šī institucionālā čaula ir tā, kas man “jākonservē”? Vēl ļaunāka un nepieļaujamāka ir valsts, kas darbojas pretēji taisnīguma principam, kā PSRS. Neatkarīgi no tā, vai šīs tiesības tiek pamatotas ar Dieva gribu, veselo saprātu vai praktiskiem labumiem, vēsture liecina, ka to zaudēšana noved pie revolūcijas haosa un totalitārisma bezdibeņa.

Kārtība un hierarhija. Taisnīgums var pastāvēt tikai kārtībā, bet kārtība – taisnīgā hierarhijā. Progresīvā tendence noliegt visas hierarhijas noved pie pašām netaisnīgākajām hierarhijām, kādas ir redzētas. PSRS, kas bija kriminālnoziedznieku vadīta valsts un iznīcināja savu inteliģenci un ekonomiski produktīvāko sabiedrības daļu, ir pietiekami spilgts piemērs. Sociālisma tendence veidot pilnīgu kontroli no viena vadības centra, t. i., valsts pārvaldes, ir nevis kārtība, bet gan haosa otra puse. Sociālistiskā valsts nozīmē valsts kā organisma nāvi, tā ir valsts pārakmeņošanās institucionālās un birokrātiskās bruņās, nosmacējot individuālo radošuma dzirksti. Turklāt sociālisms ir pretrunā ar taisnīguma principu, tātad tas vairo haosu, iejaucoties cilvēka pirmtiesībās. Kārtība ir plaukstošs koks, nevis malkas grēda – tā ir organiska, tā ir augoša, tā sevī iekļauj atsevišķos elementus vienotā kopumā, dodot tiem autonomiju – nevienu neapspiežot, bet gan vairojot visa organisma spēku kopumā.

“Aktīvā” daļa attiecas uz aktīvā konservatīvisma darbības principu šodienas situācijā. Ja mēs jau šodien dzīvojam netaisnīgā hierarhijā, kurā nācijas intereses tiek pakārtotas starptautiskā biznesa un kreiso sociālo eksperimentu dienas kārtībai, savukārt politiskā elite darbojas pēc saviem algoritmiem, kuri arvien vairāk nonāk pretrunā ar augstāk minētajiem principiem, kamēr sabiedrības vairākums savu ikdienu pakārto ekonomiskās izdzīvošanas režīmam, tad pārmaiņām nav jāpretojas – tās ir jārosina un jāvada. Jo pretējā gadījumā valsts virzība uz tālāku sairumu “progresīvisma” vārdā ir neizbēgama.

Progresīvisms pastāvošās netaisnības kritizē no egalitārisma jeb vienlīdzības ideju pozīcijām. Taču problēma ir nevis hierarhijā kā tādā, bet gan netaisnīgumā. Progresīvisms piedāvā revolūciju – sagraut visu pastāvošo, lai sāktu no “baltas lapas”, ignorējot cilvēka un sabiedrības likumus. Tāpēc arī revolūciju norisei ir zināma likumība – tās vispirms iznīcina valdošās šķiras, tad revolūcijas aizsācējus, un, ja revolūcija netiek apturēta jau šajā fāzē, tā sāk iznīcināt sabiedrību. Rezultāts vienmēr ir vienāds – ekonomisks, kultūras un demogrāfisks sabrukums. Un šeit nav nozīmes, vai tā ir revolūcija “ar specefektiem”, kā 1917. gada boļševiku apvērsums Krievijā, vai pakāpeniska institucionāla kreiso iefiltrēšanās, kā daudzviet Eiropā.

Revolūcijai ir pašierosinoša dinamika, ko var apturēt tikai ar ārēju spēku. Konservatīvisms var kalpot kā kontrrevolūcijas bāze, bet tas bieži piedāvā tikai ilūzijas par atgriešanos pagātnē, kuru vairums jau vairs neatceras vai neko par to nezina. Vienlaikus tas ignorē revolūcijas cēloņus, kas slēpjas sociālajā netaisnīgumā un personīgajās dusmās. Tāpēc revolucionārās kustības pēc laika atgriežas ar vēl lielāku jaudu, iedzenot konservatīvos pagrīdē un turpinot savu destruktīvo darbu. Ideja, ka Rietumvalstu politika ir svārsts, kas demokrātiski virzās no lielāka ekonomiskā sociālisma/vērtību liberālisma uz kapitālismu/vērtību konservatīvismu, ir ilūzija. Tas nav svārsts, bet gan dialektika, kurā katrā nākamajā fāzē sabiedrības pastāvēšanai nepieciešamie konservatīvie pamatprincipi arvien vairāk tiek iznīcināti.

Tāpēc ir nepieciešams aktīvs konservatīvisms. Ja šodienas sistēma grauj tos konservatīvos principus, kas nodrošina sabiedrības pastāvēšanas pamatus un veicina revolucionāro spēku aktivizāciju, tad nevis “atšaudīšanās” no ierakumu pozīcijām, bet gan drosmīgs gājiens ar manevru var glābt situāciju. Šobrīd vismaz formāli ir izveidojusies centriski-konservatīva valdības koalīcija ar vismaz vienu konservatīvu partiju arī opozīcijā. Iespējams, ka nākamajās Saeimās vairs nebūs iespēju pagriezt atpakaļ valsti, tautu un ģimeni iznīcinošos procesus.

Ja konservatīvo politiķu idejiskā pārliecība neaprobežojas tikai ar retoriku vai kompromisiem koalīcijas līgumā, tad ir jābūt skaidram plānam un ārpus koalīcijas esošai vadības grupai, kuru uzdevumi būtu:

Pirmkārt, dot cilvēkiem cerību ar valstisku sociālo un ekonomisko reformu plānu. Līdz šim mūsu valsts ir svaidījusies starp koalīcijas “excel” tipa necilvēcīgajiem pārvaldes principiem un skaļu vadošo partiju kritiku no opozīcijas. Šis ir atsevišķa apskata vērts jautājums, taču šķiet, ka kopš 1990. gadu galēji brīvā tirgus eksperimenta neviens politisks spēks nav piedāvājis skaidru vīziju kā politisko un ekonomisko reformu pamatu un virzītājspēku. Esmu pārliecināts, ka augstāk aprakstītie konservatīvie principi tādu var sniegt.

Otrkārt, kategoriski vērsties pret trīsdesmit gados izveidotajām struktūrām, kas par ārvalstu oligarhu un nodokļu maksātāju naudu nodarbojas ar sabiedrības “gatavināšanu” jeb smadzeņu skalošanu pretēji Satversmes kodolā definētajām vērtībām. Pietiks attaisnoties, pietiks atkāpties!

Treškārt, radīt alternatīvas – konservatīvas sabiedriskās domas ietekmēšanas struktūras, kas nebūtu partiju paplašinājumi vēlēšanu rezultāta noturēšanai, bet gan avoti, kas var radīt un uzturēt pilnīgi pretēju politisko pieprasījumu tam, kas šobrīd veido politisko nākotni tādiem kreisajiem projektiem kā “Progresīvie”.

Konservatīvie principi vienmēr būs aktuāli, jo tie ir neatkarīgi no mūsu gribas un iedomām – mums atliek tos atklāt, atzīt un likt lietā, lai mainītu mūsu, tautas un valsts dzīvi.

Piecas minūtes tieslietu filozofijas

Gustavs Rādbruhs (1878–1949) bija vācu jurists, kuru uzskata par vienu no ietekmīgākajiem tieslietu teorētiķiem laikmetā pēc Otrā pasaules kara. Viņš gan pats nepiedzīvoja savas ietekmes zenītu tajās pāris desmitgadēs pēc kara beigām un pirms 1960. gadu apvērsuma, kad tieslietu filozofijā kantiānisms, dabīgo tiesību mācība, tiesiskā pozitīvisma kritika un vērtībās balstīta jurisprudence spēlēja nozīmīgu lomu. Pēc nacistu nākšanas pie varas Rādbruha karjera tika iedragāta un viņu atlaida no darba universitātē. Viņa dēls krita kaujā pie Staļingradas 1942. gadā. Kara laiku pavadījis Lielbritānijā, Oksfordas Universitātē, Rādbruhs atgriezās Vācijā, atsāka pasniedzēja darbu, taču novārguma un slimības dēļ drīz nomira, nepabeidzis iesākto tieslietu filozofijas antoloģiju. Eseja “Piecas minūtes tieslietu filozofijas” (Fünf Minuten Rechtsphilosophie) pirmoreiz nodrukāta studentiem paredzētā mācību materiālā (Merkblatt für Studenten) 1945. gadā.

Pirmā minūte

“Pavēle ir pavēle,” saka karavīrs. “Likums ir likums,” saka jurists. Taču, lai gan karavīram pienākums un tiesības paklausīt izbeidzas, ja viņš uzzina, ka tiek pavēlēts izdarīt noziegumu vai pārkāpumu, tad juristu vidū, kopš pirms aptuveni 100 gadiem izmira pēdējie dabīgo tiesību juristi,[1] šādu izņēmumu likumu spēkam un likuma subjektu pienākumam paklausīt nav. Likums ir spēkā, jo tas ir likums, un tas ir likums, ja tam ir vara sevi iedzīvināt tiesu praksē.

Šāda izpratne par likumu un tā spēkā esamību (kuru mēs saucam par pozitīvisma doktrīnu) ir padarījusi ne tikai juristus, bet arī tautu bezpalīdzīgus likumu priekšā – lai cik tie būtu patvaļīgi, lai cik tie būtu nežēlīgi, lai cik tie būtu noziedzīgi. Galu galā taisnīgums tiek pielīdzināts varai: tikai tam, kam ir vara, ir taisnība.

Otrā minūte

Cilvēki ir gribējuši papildināt šo teikumu vai aizstāt ar citu: Taisnīgs ir tas, kas dod labumu tautai.

Tas nozīmē, ka patvaļa, solījumu laušana un nelikumības, ja vien tās ir izdevīgas tautai, ir taisnīgas. Praksē tas nozīmē, ka viss, ko valsts varas turētājs uzskata par sabiedrībai derīgu – ikvienu agresīvu iebrukumu, ikkatru despota kaprīzi, sodīšanu ārpus likuma un tiesas sprieduma vai slimnieku pretlikumīgu nogalināšanu –, ir taisnīgs. Tas var nozīmēt, ka valdītāju pašlabumu uzskata par kopīgo labumu. Un tādējādi taisnīguma pielīdzināšana sagaidītajam vai šķietamam tautas labumam tiesisku valsti ir pārveidojusi par netaisnīgu valsti.

Nē, nedrīkst sacīt, ka viss, kas nāk par labu tautai, ir taisnīgs. Ir tieši otrādi: tikai tas, kas ir taisnīgs, nāk par labu tautai.

Trešā minūte

Taisnīgums ir griba īstenot likumību. Bet likumība nozīmē: tiesāt, neņemot vērā personu, visu mērīt pēc vienas mērauklas.

Ja politisko pretinieku slepkavība tiek godināta, citas rases cilvēku nogalināšana ir pavēle, bet tāds pats nodarījums pret saviem domubiedriem tiek sodīts ar visnežēlīgākajiem, visapkaunojošākajiem sodiem, tad tas nav ne likumīgi, ne taisnīgi.

Ja likumi apzināti noraida gribu rīkoties likumīgi, piemēram, patvaļīgi piešķirot un liedzot cilvēka tiesības, tad šie likumi nav spēkā, tad tautai tiem nav jāpakļaujas, tad pat juristiem jāatrod drosme noraidīt to tiesisko raksturu.

Ceturtā minūte

Protams, līdztekus tiesiskumam viens no taisnīguma mērķiem ir arī kopīgais labums. Protams, likumam kā tādam, pat sliktam likumam, joprojām ir noteikta vērtība – vērtība, kas šaubīgajiem likumu padara skaidru. Protams, cilvēku nepilnības ne vienmēr ļauj likumam harmoniski apvienot visas trīs taisnīguma vērtības: kopīgo labumu, tiesisko noteiktību un likumību. Tad atliek tikai izsvērt, vai sliktu, kaitīgu vai netaisnīgu likumu tomēr uzturēt spēkā tiesiskās noteiktības labad, vai arī atcelt to tāpēc, ka tas ir netaisnīgs un kaitīgs sabiedrībai. Tomēr tautas un juristu apziņā ir jābūt dziļi iesakņotai šai atziņai: Var būt likumi, kas ir tik netaisnīgi un sabiedrībai kaitīgi, ka tiem ir jāatņem ne tikai likuma spēks, bet pat likuma raksturs.

Piektāminūte

Tāpēc pastāv tiesību principi, kas ir spēcīgāki par jebkādu tiesību aktu, tā ka likums, kas ir tiem pretrunā, nav spēkā. Šos principus sauc par dabīgo likumu vai saprāta likumu. Protams, aplūkojot tos pa vienam, tos apvij daudzas šaubas, bet daudzu gadsimtu darbs tomēr ir izstrādājis stingru pamatu, un tā sauktajās Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijās šie likumi ir apkopoti ar tik pilnīgu vienprātību, ka joprojām šaubīties par šiem likumiem var vienīgi, apzināti kultivējot skepsi.

Bet ticības valodā tās pašas domas ir izteiktas divos Bībeles pantos. No vienas puses, ir rakstīts: “Ikviens lai ir paklausīgs augstākām varām”.[2] Taču, no otras puses, ir rakstīts: “Dievam jāklausa vairāk nekā cilvēkiem”,[3] un tā nav tikai dievbijīga vēlēšanās, bet gan spēkā esošs tiesisks princips. Spriedzi starp šiem abiem pantiem nevar atrisināt ar trešo pantu, piemēram, sakot: “Dodiet cēzaram, kas cēzaram pieder, un Dievam, kas Dievam pieder”,[4] jo arī šajā pantā saglabājas šaubas par robežām. Drīzāk: tas atstāj risinājumu Dieva balsij, kura tikai īpašā gadījumā uzrunā atsevišķo cilvēku viņa sirdsapziņā.

[1] Ar dabīgajām tiesībām saprot tiesības, kuras izriet no cilvēka iedabas un kuras atzīst cilvēka saprāts. Tāpēc tās ir spēkā visos laikos. (Aut. piez.)

[2] Pāvila vēstule romiešiem, 13:1: “Ikviens lai ir paklausīgs augstākām varām, jo nav citādas varas kā vien no Dieva; un tās, kas ir, ir Dieva ieceltas.”

[3] Apustuļu darbi, 5:29.

[4] Lūkas, 20:25.

Tulkoja un sagatavoja Agnese Irbe. Paldies Fēliksam Vaivodam, kurš pievērsa uzmanību šim tekstam.

Preses apskats 5

“Kanāda drīz piedāvās ārsta asistētu pašnāvību garīgi slimajiem. Kurš varēs pieteikties?”, National Post, 04.04.2022: https://nationalpost.com/health/canada-mental-illness-maid-medical-aid-in-dying

2023. gada martā Kanāda kļūs par vienu no retajām valstīm pasaulē, kurās ārsta asistēta nāve un eitanāzija (MAiD) būs pieejama arī cilvēkiem, kuru vienīgie veselības traucējumi ir depresija, bipolārie traucējumi, personības traucējumi, šizofrēnija, posttraumatiskā stresa sindroms un citas garīgas saslimšanas.

Jēdziens “garīgi slimie” Kanādas jaunā likuma kontekstā var būt maldinošs. No uzskaitītajiem garīgās veselības traucējumiem kļūst skaidrs, ka eitanāzija netiek vienkārši paplašināta tā, lai ietvertu garīgi atpalikušos, t. i., nepieskaitāmos (lai gan ietver arī tos). Šizofrēnija, visdrīzāk, nozīmē, ka cilvēks nav lemtspējīgs – piemēram, ja viņš izdarītu noziegumu, viņu nesodītu, bet piespriestu piespiedu psihiatrisko ārstēšanu; turpretī cilvēks ar bipolārajiem traucējumiem, visdrīzāk, ir pieskaitāms, proti, lemtspējīgs un atbildīgs. Tiesības uz eitanāziju Kanādā tiek paplašinātas tādā veidā, lai pēc iespējas lielākā mērā ietvertu cilvēkus, kuriem ir ciešanas un kuri šīm ciešanām redz risinājumu vienīgi nāvē. Viņu pieskaitāmībai un lemtspējai nav nozīmes.

Debatēs par šo likumprojektu abas puses lieto iecienītos, bet konceptuāli aizvien tukšākos jēdzienus “nediskriminācija” un “iekļaušana”. Likumprojekta aizstāvji apgalvo, ka, nepieļaujot eitanāziju cilvēkiem ar garīgām (bet ne fiziskām) ciešanām, šie cilvēki tiek pakļauti diskriminācijai. Kurš gan ir tiesīgs apgalvot, ka tieši fiziskas ciešanas (piemēram, smagas, deģeneratīvas slimības izraisītas) ir vienīgās vērā ņemamās vai pašas sliktākās? Kāpēc ne depresijas izraisītās ciešanas? Oponenti savukārt apgalvo, ka pats likumprojekts ir diskriminējošs pret garīgajiem invalīdiem, kuri jau tā sabiedrībā ir mazāk privileģēti par citiem: Kanādas veselības aprūpes sistēmas pārslodzes un haosa dēļ viņi nesaņem pienācīgu aprūpi, kas rada spiedienu izvēlēties nāvi, pašai sistēmai šai izvēlei tagad vairs neliekot šķēršļus.

Būtiski arī atzīmēt, ka eitanizēšana garīgu un psihisku ciešanu dēļ pilnībā izmaina izpratni par to, kāds ir psihiatru un psihoterapeitu darbības mērķis. Visiem iespējamiem līdzekļiem atturēt depresīvos no pašdestrukcijas? Vai atturēt tikai līdz zināmai robežai? Mēģināt atrunāt, ja iespējams? Cik ilgi mēģināt? Uztaustīt robežu starp tiem, kurus varētu atturēt un ārstēt, un tiem, kuri ir pārāk pašnāvnieciski, tāpēc psihiatrija viņiem nepalīdzēs? Izsakoties nepamatoti optimistiski, šie vienkārši ir pelēkās zonas jautājumi, kuri ar laiku, likumam iedzīvojoties praksē, noskaidrosies. Izsakoties reālistiski: ja ārsta darba pienākumi iekļauj atbalstu pacienta bojāejai vai šīs bojāejas veicināšanu, vai pat pacienta nogalināšanu, jebkāda medicīniska palīdzība galu galā kļūst bezjēdzīga. Medicīniskās palīdzības pienākums balstās aksiomā, ka cilvēka dzīvība ir vērtīga – pati par sevi vērtīga, pat ja nekā cita vērtīga (labas veselības, ciešamas dzīves kvalitātes un laimes) cilvēkam vairs nav.

Ilze Kuzmina, “Vēstures vietā – “sociālo zinātņu kokteilis”: nebūs obligāts priekšmets, skolotāji izvēlēsies, par kādām vēsturiskām personībām runāt”, Latvijas Avīze, 20.09.2022: https://www.la.lv/vestures-vieta-kokteilis

J. Arājs kā vienu no problēmām uzsver arī to, ka vidusskolās vairs nav prasības vēsturi mācīt hronoloģiski: “Tas ir absolūti absurdi, jo skolēnam izpratne par cēloņsakarībām, vēstures notikumi kļūst par ilustratīviem piemēriem.”

Katrai lietai ir sava kārtība un secība lielākā lietu kopsakarā jeb veselumā. Katrai lietai ir savs stāsts – iesākums, nobriešana, pilnbrieds un noriets, turklāt katras lietas stāsts ir ieausts plašākā “lielajā bildē”, kas nebūt nav haotiskas dažādu aklu spēku sadursmes laukums, bet gan noteikta kārtība, kurā atsevišķās lietas ir savstarpēji pakārtotas lielāka veseluma ietvaros, katras lietas atsevišķajam mērķim piedaloties kāda lielāka mērķa sasniegšanā. Piemēram, ozola stāsts sākas kādā rudenī, zīlei iekrītot auglīgā augsnē, lai nākamajā pavasarī izdīgtu mazs stāds. Tas pakāpeniski augs; attīstīsies sakņu sistēma, sazarojosies un izveidosies lapotne saules gaismas uzņemšanai, kas ozolam dos spēku, lai rastos jaunas zīles, nākamo ozolu iedīgļi. Neviena no ozola stāsta epizodēm nav patvaļīga vai ar cēloniskiem pārrāvumiem, nevienā brīdī ozols pēkšņi nepārveidosies liepā vai mikroviļņu krāsnī, bet gan pakāpeniski īstenos ozola būtībai raksturīgos cēloniskos spēkus un īpašības, kas savukārt piedalās plašākā biosfērā, nodrošinot ēnu zemākiem augiem, lapotni putniem, mizu kukaiņiem, ar nokritušajām lapām mēslojumu apkārtējai augsnei u. tml.

Pasaule ir kārtīga un secīga. Tautu vēstures stāsti maz atšķiras no ozola stāsta – tautas rodas, pieaug, piedzīvo pilnbriedu, cīnās ar dažādiem apdraudējumiem vai izaicinājumiem, risina problēmas, kuras pārvarot tautas stāsts iegūst labvēlīgu plaukumu vai, nepārvarot, skumju norietu. Lai pareizi saprastu kādas tautas stāstu (un stāsts ne obligāti nozīmē fikciju – var būt patiesi, melīgi vai izdomāti stāsti, mana autobiogrāfija arī ir vairāk vai mazāk uzticams stāsts par manu dzīvi), ir nepieciešams izdibināt pareizo notikumu secību un savstarpējās cēloniskās ietekmes, kas iespējams tikai hronoloģiskas rekonstrukcijas ceļā. Kādas tautas stāstā ir svarīgi arī noskaidrot, kas cauri visām pārmaiņām ir nemainīgi pamatā paliekošais un kas ir nebūtiski pārejošs otršķirīgais. Protams, uz jautājumu: “Kas ir ozols?” nevar vienkārši atbildēt ar ozola izcelšanās un tapšanas stāstu, taču ozola augšanā novērojamās raksturīgās darbības un izpausmes var palīdzēt saprast, kas ir tie būtiskie raksturlielumi, kuri definē ozolu kā tādu, ļaujot to atšķirt no liepas.

Atteikšanās no hronoloģiskās cēloņsakarību pieejas vēstures izglītībā norāda uz plašāku vēlīnās modernitātes kaiti – teleoloģijas noliegumu, kas ir pamatā daudzām mūslaiku nekārtībām. Amerikāņu katoļu filozofs neosholastiķis Edvards Fēzers to raksturo šādi: “Būtiskākais šīs pārveides elements bija atteikšanās no paša teleoloģijas jeb galējā cēloņa jēdziena, bez kura, kā jau teicu, pazūd kārtības iespējamība. Mūsdienu zinātne, kā mums nepārtraukti stāsta, atklāja, ka galējais cēlonis ir ilūzija. Patiesībā tā neko tādu nav paveikusi. Tā vienkārši pārtrauca par to runāt fizikas šauri prognozējošo un tehnoloģisko nolūku dēļ. Taču gadsimtu gaitā šo galējā cēloņa ignorēšanu arvien vairāk sāka uzskatīt par tā atspēkošanu. Uz šī non sequitur ir balstīta modernitāte.”[1] Patiesi, nav jābrīnās, ka uzstājīgs mērķtiecīgas cēloņsakarības noliegums noved pie plašākām sabiedriskajām nekārtībām. Skolā pasniedzot vēsturi kā anonīmu spēku un lielumu gadījuma rakstura sadursmes, uzplaiksnījumus un pārmaiņas bez plašāka mērķtiecīga kopsakara, bez vienojoša stāsta, rodas risks iedēstīt skolēnos tādu tautas nokaujošu ilūziju, ka ozols var piepeši pārvērsties liepā, latvieši – pasaules pilsoņos un Eiropa – Disnejlendā.

“Norvēģija: klimata aktīvisti uzbrūk gleznai “Kliedziens””, Deutsche Welle, 12.11.2022: https://www.dw.com/en/norway-climate-activists-target-munchs-the-scream-painting/a-63729591

Norvēģijas policija piektdien arestējusi protestētājus pret klimata pārmaiņām, kad viņi mēģināja pielīmēties Edvarda Munka šedevram “Kliedziens” Oslo Nacionālās mākslas muzejā, tādējādi turpinot klimata protestu sēriju, kas vēršas pret mākslas darbiem. Norvēģijas policija ziņoja, ka arestējusi trīs aktīvistes brīdī, kad divas no tām mēģinājušas pielīmēties gleznai. “Viņām tas neizdevās, bet uz stikla ietvara ir līmes pēdas. Nav konstatēti bojājumi pašai gleznai.” Telpa, kurā izstādīta glezna, tika evakuēta un noslēgta. Policija ziņoja, ka to atkal atvērs apmeklētājiem, līdz ko tas būs iespējams.

Klimata pārmaiņu protesta kustība “Just Stop Oil” aizsākās Lielbritānijā un tagad izplatījusies citās valstīs, kur aktīvisti pārņēmuši tās pašas kampaņas metodes – tostarp iekļūšanu mākslas muzejos, pielīmēšanos (ar superlīmi) slaveniem mākslas darbiem, šo mākslas darbu apliešanu ar dažādiem šķidrumiem un saukļu rakstīšanu uz sienām. Tā kā Lielbritānijā šobrīd 2/3 no visas enerģijas tiek iegūta, dedzinot fosilo kurināmo, tūlītēja šīs prakses pārtraukšana, ko pieprasa aktīvisti, izraisītu ekonomisku haosu un, visdrīzāk, tādus civilos nemierus, kas būtu daudz nopietnāki par “Just Stop Oil” un citu grupu vandālismu un skaļajām akcijām. Vienlaikus jāatzīmē, ka ne Norvēģijas, ne Lielbritānijas valdība (kuru daži aktīvisti burtiski apsūdz slepkavībā) nebūt nav vienaldzīgas un bezrūpīgas attiecībā pret klimata pārmaiņām un Parīzes vienošanās punktiem.

Lai panāktu vēl lielāku valstu valdību ieinteresētību šo jautājumu risināšanā un fosilā kurināmā aizstāšanā, pats minimālākais nepieciešamais būtu plašu tautas masu atbalsts un gatavība nest zināmus personīgus upurus kopīga mērķa vārdā. Šo plašo atbalstu nevarēs iegūt ar šādām akcijām mākslas muzejos. Drīzumā sagaidāmā pretreakcija būs daudz stingrākas pārbaudes pie muzeju ieejas, garākas rindas, dārga, apgrūtinoša, apmeklētājiem nepatīkama un mākslas cienītajiem pat traumējoša visu mākslas darbu palikšana zem stikla vai ievietošana stikla būros, kā arī muzeju ieejas biļešu cenu pieaugums.

Agras Lieģes-Doležko saruna ar Ornu Dornatu, “Neskarieties tam klāt!”, satori.lv, 10.11.2022: https://satori.lv/article/neskarieties-tam-klat-saruna-ar-ornu-donatu

Agra: Jūs savos darbos, tostarp arī nesen izdotajā pētnieciskajā rakstā “”Es gribu gribēt”: sievietes, kuras nespēj izlemt, vai grib kļūt mātes”, runājat par to, kā šo nozīmīgo personīgo lēmumu – kļūt vai nekļūt par māti – mēs pieņemam, atrodoties starp diviem ideoloģiskajiem dzirnakmeņiem: pronatālismu, kas izteikti raksturīgs, piemēram, Izraēlai, un neoliberālismu, kas mūs mudina pieņemt lēmumus, doties uz priekšu, gūt panākumus, nevilcināties… Kāda, jūsuprāt, izskatās sabiedrības iekārta, kurā lēmumus par savu dzīvi mums būtu iespējams pieņemt humānākos apstākļos?
Orna: Patriarhija, kuru raksturo arī pronatālisma retorika, un kapitālisms, kuru raksturo tevis nosauktās neoliberālisma vērtības, manuprāt, vienmēr gājuši roku rokā. Tās ir skaļās balsis, kas mūsu dzīvē skan no ārpuses un kuras cenšas valdīt pār mūsu privātajiem lēmumiem, par kuriem mēs pēc tam privāti, klusumā maksājam dārgu cenu. Man šķiet, ka svarīgi ir vispirms atzīt un saprast veidu, kādā šīs konstrukcijas mijiedarbojas un mūs ietekmē, un tad, protams, ir nepieciešama alternatīva. Tās galvenie raksturlielumi noteikti ir līdzcietība pret sevi, pret citiem, spēja patiesi klausīties un sadzirdēt, spēt iztēloties dažādību un pieiet tai dinamiskāk, saredzēt, ka ir ļoti daudz veidu, kā varam dzīvot šajā pasaulē…

Intervija piesaista uzmanību vairāku iemeslu dēļ, no kuriem uzkrītošākais ir kārtējās mediju un sociālo tīklu asās diskusijas par Latvijas demogrāfisko stāvokli, saduroties diviem grūti samierināmiem viedokļiem: a) latviešu tautai draud pakāpeniska izmiršana, valstij un mums pašiem kaut kas jādara, bērnu laišana pasaulē ir tautas kopīgā labuma jautājums; b) bet demogrāfijas uzlabošanas imperatīvs nedrīkst nomākt sievietes tiesības uz individuālu pašnoteikšanos, vienlīdzību, izglītību, darbu un karjeras veidošanu, ceļošanu, labklājību un pārticību. Šajos strīdos kā pašsaprotama tiek minēta atziņa, ka “attīstītās valstīs tā vienkārši notiek”, proti, augstāks sabiedrības attīstības, izglītības, pārticības, labklājības un urbanizācijas līmenis gluži vienkārši sakrīt ar neizbēgamu dzimstības kritumu. Satori intervija dod iespēju uzklausīt alternatīvu un kritisku viedokli par tādu demogrāfijas veiksmes stāstu, par kādu Latvija un daudzas attīstītās Rietumvalstis var tikai sapņot. OECD valstu saimē Izraēla jau izsenis izceļas ar to, ka par spīti augstajam sieviešu izglītotības, vienlīdzības, sabiedrības pārticības, valsts attīstības un labklājības līmenim, arī dzimstība saglabājas fenomenāli augsta – vidēji 2.9 bērni uz sievieti[2] (salīdzinājumam, Dienvidkorejā šis skaitlis ir 0.84, Latvijā 1,73, sociāldemokrātiski solidārajā Zviedrijā 1,66, bet Ungārijā, valstī ar Eiropas ambiciozāko demogrāfisko politiku – 1,56), turklāt bērnus apņēmīgi rada gan ortodoksālie, gan sekulārie jūdi.

Ātri pārskrienot intervijai, var uzklausīt ierastās liberālā individuālisma runas par bērnu kā sieviešu pašnoteikšanās ierobežojumu un apgrūtinājumu, par Izraēlas sabiedrībā valdošo “sociālo spiedienu dzemdēt”, kas neņem vērā pašas sievietes balsi un izvēles, taču, tuvojoties sarunas noslēgumam, vairāki vārdi liek saspicēt ausis, īpaši ņemot vērā šī brīža jūtīgo kontekstu. Pirmkārt, mulsina rakstā jaušamā pronatālisma kritika. Šis vārds rakstā parādās trīs reizes, allaž negatīvā nozīmē, turklāt sapārots ar tādu grēku kā “patriarhālisms”. Lai nu paliek nīstamās patriarhijas satriekšana, taču kas gan īsti ir pretstats pronatālismam? Vai tad ne antinatālisms, proti, uzskats, ka bērnu radīšana ir amorāla rīcība? Ko gan īsti pronatālisma kritika jeb antinatālisms nozīmē izmirstošajā Latvijā, turklāt tautā, kas, līdzīgi kā jūdi, pāris reizes ir atradusies uz iznīcības sliekšņa? Otrkārt, nosodāmais pronatālisms tiek vienkārši sapārots ar kapitālismu, ko Latvijā arī savulaik mēģināja likvidēt kā politekonomisku iekārtu, novedot pie neizmērojamām ciešanām un latviešu sabiedrības, valsts pārvaldes smagas strukturālas disfunkcijas, ar kuras sekām cīnāmies joprojām. Tā kā vārds “kapitālisms”, it īpaši saistībā ar dzimstības veicināšanu, intervijā netiek sīkāk paskaidrots, nākas izlīdzēties ar kreisi liberālo intelektuāļu vidū īpaši iecienīto vārdu “neoliberālisms”, kas bieži tiek vienādots ar kapitālismu. Vispirms “neoliberālisms” intervijā parādās kā “retorikas slazds, kurā tiek izmantotas tādas valodas konstrukcijas kā: “Tu pati to izvēlējies, tātad tā ir tava vaina”, pret ko intervētā Orna kaismīgi reaģē, izsaucoties: “Nē, es to neizvēlējos! Nevar runāt par brīvu izvēli, ja esi piespiests pie sienas un no tevis tiek sagaidīta viena rīcība, nedodot iespēju, nerosinot šo lēmumu pārdomāt.” Šeit parādās vēlīnā liberālisma alerģija pret jebkādām noturīgām ilgtermiņa saistībām. Šādam pasaules skatījumam nekas nav briesmīgāk kā brīvi neizvēlētas saistības un nespēja “pārdomāt”. Jebkādu sabiedrisko attiecību un saišu pamats var būt tikai un vienīgi “abu pušu noslēgts līgums”. Šķiet, šādai sociālajai teorijai piekristu arī jebkurš “neoliberālis”, tāpēc tāda kritika, kas vienlaikus šauj uz sevi pašu, īsti nepārliecina. Bērns, kā reizi, ir ļoti nozīmīgs iemesls, kas neļauj “pārdomāt”, jo, pat neskatoties uz citiem apsvērumiem, bērnam ir pašam savas domas, no kurām pati pirmā ir doma par mammu.

Turpat intervijā neoliberālisms “mūs mudina pieņemt lēmumus, doties uz priekšu, gūt panākumus, nevilcināties…” Bet vai tad tas nav galvenais socioloģes satraukums, ka sabiedriskais (un bioloģiskais) spiediens radīt bērnus tieši traucē “izvēlēties pašai”, doties uz priekšu, gūt panākumus? Jāsecina, ka vārda “neoliberālisms” lietojums intervijā ar mērķi kritizēt kapitālismu kārtējo reizi ir nesakarīgs.[3] Šīm iepriekšminētajām “neoliberālisma vērtībām” Izraēlas socioloģe Donata pretstata “līdzcietību pret sevi, pret citiem, spēju patiesi klausīties un sadzirdēt, spēt iztēloties dažādību un pieiet tai dinamiskāk, saredzēt, ka ir ļoti daudz veidu, kā varam dzīvot šajā pasaulē.” Bet kur tad paliek līdzcietība, ieklausīšanās, sadzirdēšanas spēja pret to “dinamisko” un “dažādo” pasauli, kāda ir bērnu čalu piepildīta istaba?

Šķiet, intervijas iecere ir izcīnīt telpu “antinatāliskajām” (vai vismaz ne tik ļoti pronatāliskajam) sieviešu balsīm, tādējādi it kā līdzvērtīgu pretējo iespējamību svaru kausos nostādot gan sievietes nožēlu pēc sabiedriski uzspiestās bērna piedzemdēšanas, gan bieži izplatīto sievietes nožēlu pēc reproduktīvā vecuma iztecēšanas. Jā, ir dažādi viedokļi un dažādas nožēlas. Taču kāpēc sarunas dalībnieces neaizdomājas, ka tas var būt abpusgriezīgs zobens? Vai šobrīd Rietumos ar šādu antinatālisku interviju un viedokļrakstu starpniecību tieši netiek vairots sociālais spiediens nedzemdēt bērnus, jo sievietei tiek uzstādīts imperatīvs būt brīvai, pašai, neapgrūtinātai, pašpietiekamai, ar spilgtu karjeru un bez nožēlas? Turklāt vai tiešām var runāt par šo divu pretējo nožēlu morālo un metafizisko vienlīdzību? Nožēlot var tikai personīgu morālu kļūdu. Kādreiz vēl teica, ka nožēlo savus grēkus. Vai esamības iespējas došana ir morāla kļūda? Kā sirdsapziņa var liecināt pret jaunas dzīvības laišanu pasaulē? Kā sirdsapziņa var liecināt pret izvēli, kas cīnās pret lietu un tautu iegrimšanu nebūtības tumsā?

Mārtiņš Eņģelis, “Vai Rīga bez “Kaņepes”, “Čomska” un “Aptiekas” ir Rīga? Kā nosargāt laikmetīgās kultūrvietas”, LSM.LV, 29.10.2022: https://www.lsm.lv/raksts/kultura/kulturtelpa/vai-riga-bez-kanepes-comska-un-aptiekas-ir-riga-ka-nosargat-laikmetigas-kulturvietas.a479718/

Šīs un daudzas citas iniciatīvas ir tās, kas veidojušas Rīgas netveramo matēriju – gadu gaitā nodrošinot pilsētniekus un viesus ar starpdisciplinārām, laikmetīgām, izglītojošām, izklaidējošām, domātliekošām, iesaistošām un rīdzinieka unikalitāti definējošām kultūras dzīves norisēm. Diemžēl, līdzīgi kā KKC, arī minētās un citas iniciatīvas ikdienā dzīvo kā uz naža asmens un nesaņem ne ieguvumus, ne tuvu tādu uzmanību no pilsētas puses, ko saņem, piemēram, “Rīgas Mākslas telpa”, “Ave Sol” vai citas Rīgas pašvaldības kultūras iestāžu apvienības struktūrvienības (pie reizes liela daļa šo struktūrvienību norišu ne tuvu nav traktējamas kā “laikmetīgas”).”

Raksts labi apkopo Rīgas vidusmēra liberālās inteliģences apbrīnojamo nekaunību un iedomību. Šajā kosmopolītiskajā pasaules ainā dažādie Rīgas pašvaldības kultūras iestāžu rīkotie un parasto rīdzinieku iecienītie pasākumi, piemēram, sezonālie deju kolektīvu vai koru lielkoncerti, pēc autora domām, nebūt nav uzskatāmi par “domātliekošām” norisēm. Savukārt kvīru eksperimentālās dzejas lasījumi un dragkvīnu performances Kaņepes kultūras centrā esot “rīdzinieka unikalitāti definējošas” un “iesaistoši izglītojošas”. Šāds viedoklis labi parāda valdošā liberālisma paveida izteikti kreiso nokrāsu – ja klasiskajā 19. gadsimta liberālismā pastāvēja diezgan skaidrs nošķīrums starp pilsonisko sabiedrību un valsti, t. i., privātās biedrošanās, saimniekošanas un pašorganizēšanās sfēru iepretim publisko tiesību, kopīgā labuma un administratīvo spaidu sfērai, tad 21. gadsimta kreisajā liberālismā daudz piesauktās nevalstiskās organizācijas gluži vienkārši nespēj darboties bez dāsna valsts jeb nodokļu maksātāju atbalsta.

Šādi tiek izpludinātas robežas starp valsti un pilsonisko sabiedrību, kā arī rodas iespaids, ka tik “inovatīvi”, “drosmīgi” un “domātliekoši” sociālie uzņēmumi kā KKC nespēj darboties ideju un tirgus brīvas sāncensības apstākļos. Turklāt nepietiek ar to, ka “sabiedriskais medijs” jau sen ir zaudējis jebkādu ideoloģisko neitralitāti un aktīvi nodarbojas ar LGBT propagandu vai konkrētu partiju lobiju (kā minētā raksta autors). Šajā gadījumā nodokļu maksātāju nauda tiek tērēta, lai dotu platformu viedoklim, kas aicina piešķirt vēl vairāk nodokļu maksātāju naudas kādiem privāto interešu un hobiju apvienību “projektiem”, kuri turklāt pretendē definēt rīdzinieku identitāti. Atliek tikai nopūsties ar paša raksta autora vārdiem: “Visbeidzot, šāda sacīkste pēc naudas noteikti nepalīdz NVO pašcieņai, kad visa dzīve paiet, lūdzot un lūdzot, un neesot novērtētam beznosacījumā.”

Endrjū Salivans, “Kāpēc es balsošu par republikāņiem”, Unherd, 07.11.2022: https://unherd.com/2022/11/why-im-voting-republican/

Veimāras dinamika ir vienkārša. Kreisie un labējie polarizējas; centristu vairs nav; inflācija uzlido debesīs, diskreditējot valdību un visus nokaitinot; un tad kādā brīdī, liberālajai demokrātijai sabrūkot, vēlētājiem prasa izvēlēties starp galēji kreisajiem un galēji labējiem.

Rakstā Endrjū Salivans nosoda Džo Baidena politiku un lēmumus, kas, viņaprāt, centriskajiem un mērenajiem vēlētājiem, kuri nobalsoja par demokrātiem, atmaksā ar paša radikālākā kreisā spārna priekšlikumu īstenošanu. Salivans piemin: lielāko valsts varas paplašināšanu un birokrātijas uzblīšanu kopš prezidenta Lindona Džonsona, atbalstu masu imigrācijai, policijas budžeta apcirpšanu pieaugošas nedrošības un noziedzības apstākļos, fanātisku iestāšanos par mākslīgajiem abortiem jebkādā termiņā, bioloģisko dzimumu aizstāšanu ar postmodernajām “dzimtēm”, kritiskās rasu teorijas ieviešanu augstskolās un kritiskās kvīru teorijas ieviešanu bērnudārzos, solījumus apkarot “dezinformāciju” ziņu medijos, atvieglinātu dzimuma maiņas procedūru nepilngadīgajiem un tamlīdzīgi. Salivans arī ir pārliecināts, ka, stāvoklim nonākot līdz “Veimāras dinamikai”, kad centriskajiem vairs vispār nebūs, par ko balsot, amerikāņi galu galā izvēlēsies republikāņus.

Te gan vietā būtu jautāt: kas ir Endrjū Salivans, kurš pirmo reizi mūžā apņēmies balsot par republikāņiem? Salivans ir pazīstams amerikāņu žurnālists un esejists. Visa mūža garumā viņš sevi devējis par “praktizējošu katoli” un vienlaikus plašām tautas masām aprakstījis atbaidošas savas lepnā geja ikdienas dzīves epizodes, kuras šeit nepārstāstīsim. Viņš bija pirmais pazīstamais publicists, kurš jau 1989. gadā iestājās par geju laulību un geju pāru asimilēšanu “hetero kultūrā”. Salivanam tagad šķiet, ka kreisie radikāļi viņam nolaupījuši gan sirmgalvja Džo Baidena smadzenes, gan Amerikas kultūru, gan dzimuma definīciju, un viņš ir, maigi izsakoties, šokēts. Cita versija par notikušo pavērsienu būtu šāda: nav iespējams pieņemt kā vadmotīvu kādu principu, nepieņemot tā loģiskās sekas; šīs ir liberalizācijas un kopīgā labuma noārdīšanas, kā arī kristīgās morāles mācības noraidīšanas loģiskās sekas.

Antra Krastiņa, Mācītājs Jānis Uplejs: “Esmu guvis pārliecību, ka mana biseksualitāte ir Dieva griba”, jauns.lv, 16.10.2022: https://jauns.lv/raksts/sievietem/525210-macitajs-janis-uplejs-esmu-guvis-parliecibu-ka-mana-biseksualitate-ir-dieva-griba

Kristietībā ļoti svarīgs ir aicinājums – saprast, kāpēc Dievs tevi vispār sūtījis uz Zemi. Cilvēks it kā atradis savas dzīves jēgu, bet viņa iekšējie meklējumi turpinās, jo patiesais aicinājums līdz galam tomēr vēl nav atklāts. Biju dzirdējis par mācītājiem gejiem, biseksuāļiem, kuri kā aicinājumu uztver dzīvošanu celibātā, lai varētu nodoties tikai kalpošanai Dievam. Tas, kā jau runājām, nebija domāts man, bet darbs Patvērumā ir mans aicinājums. Kad par jaunās draudzes izveidošanu pastāstīju arī baptistu bīskapam Kasparam Šternam, saņēmu atbildi, ka aizliegt viņš neko nevarot, bet pa ceļam mums nebūšot. Laime, ka baptistu draudzēm nav obligāti būt savienībā, mēs varam darboties autonomi.

Kristietībā svarīgākais ir Jēzus Kristus, Viņa grēku piedošanas apsolījums un Viņa aicinājums atgriezties no grēkiem, lai sekotu Viņam un kalpotu tuvākajam. Kristietība nav “par mani”, “maniem meklējumiem”, “manu garīgo piedzīvojumu”, “manu aicinājumu” u. tml. Kristietība ir par Jēzu Kristu un Viņa vārdiem, nevis manām apjukušajām, klīstošajām domām, subjektīvām sajūtām un iekāres aptumšotiem prātojumiem. Intervija ir labs piemērs, kas notiek, kad mācītājs sajauc savu neatdarināmo, autentisko personību ar Dieva Dēlu, mēģina vienlaikus būt divu kungu kalps un diemžēl ir tuvu patiesībai (piemēram, prot atšķirt sievieti no vīrieša, kas šodien jau ir daudz), tomēr aizšauj garām.

Vēl nesen “evaņģelikāļi” (baptisti, metodisti, Vasarsvētku draudzes, harizmātisko kristiešu kustības u. tml.) morāles mācībā šķita pats negrozāmākais “Bībeles fundamentālistu” spārns. Taču socioloģiskās aptaujas rāda,[4] ka šī lielākā ASV reliģiski socioloģiskā grupa arvien vairāk attālinās no vēsturiskās kristietības mācības. Piemēram, 65% uzskata, ka cilvēks piedzimst nevainīgs (proti, iedzimtais grēks nepastāv), 48% domā, ka Dievs mainās un pielāgojas jauniem apstākļiem, 56% uzskata, ka var iztikt bez Baznīcas (institucionālās kristietības), 37% piekrīt apgalvojumam, ka “dzimtes identitāte” ir izvēles jautājums, 38% domā, ka reliģiskie uzskati ir tikai personīga pārliecība, nevis objektīva patiesība, 28% domā, ka Bībele nenosoda “homoseksuālu uzvedību”, bet 43% domā, ka Jēzus bija vienkārši “dižs skolotājs”, nevis Dievs. Šīs tendences rāda, ka pat paši bībeliskākie un aktīvākie protestanti naidīgas, amorālas un ķecerīgas sekulārās kultūras apstākļos salīdzinoši ātri var atkāpties no galvenajām kristietības mācībām. Presbiteriāņu teologs un domātājs Karls Trūmens uzskata, ka protestanti, it īpaši evaņģelikāļi, šādam riskam ir pakļauti, jo savā atturībā pret neatdzimuša cilvēka prāta spējām ir atstājuši novārtā dabīgā likuma mācību kā vienu no dievišķā likuma paveidiem, ko varētu uzklausīt un pamatlīnijās saprast arī neticīgie.[5] Tomēr nevar noliegt, ka pēckristīgajos Rietumos aizvien mazāks cilvēku skaits vispār spēj saprast un uzklausīt dabīgā likuma mācības pamatjēdzienus. Tāpēc konfesionālo luterāņu mācītājs Braiens Volfmillers nesen latviski pārtulkotā grāmatā[6] uzsver, ka “amerikāņu tautas kristietība” (būtībā evaņģelikālisms) ir izgāzusies tieši tāpēc, ka balstās dažādās subjektīvisma un voluntārisma nokrāsās, proti: 1) Atmodas kustībā, kura māca, ka kristīgā dzīve sākas ar personīgu izšķiršanos pieņemt Kristu; 2) piētismā, kurš māca, ka kristīgās dzīves galvenā iezīme ir pieaugšana manos labajos darbos; 3) misticismā, kurš māca, ka mums ir tieša, neierobežota pieeja Dievam; 4) entuziasmā jeb jūsmošanā, kas māca, ka garīgā dzīve norisinās mūsos. Pēc Volfmillera domām, nav jābrīnās, ka šāds mūsu pūliņu, centienu, sajūtu un izvēļu “garīgums” cieš sakāvi, jo mēs esam tikai nepilnīgi, vāji un svārstīgi cilvēki. Izeja būtu beigt skatīties uz sevi, pārstāt gremdēties “personīgos pārdzīvojumos” un sākt skatīties uz Jēzu Kristu un klausīties Viņa vārdos un apsolījumos.

Dievcilvēka Kristus vārdu autoritāte pārtrumpo mūsu domu, sajūtu, spriedumu un noskaņojumu autoritāti. Edvarts Virza savulaik trāpīgi jēdzienu “autoritāte” latviski atveidoja ar vārdu “pilnvara”. Kas ir nesenākā sociāli atjēdzīgā Netflix seriāla popkultūras vēsmu pilnvara salīdzinājumā ar tā pilnvaru, kura vārds ir gals un sākums, Alfa un Omega? Kas ir manu haotisko iekāru un patvaļīgo vēlmju pilnvara pretī tai pilnvarai, kuras vārdā tika radītas zeme un debess? Kādas pilnvaras var būt manas nāvei un satrūdēšanai nolemtās miesas tieksmēm iepretī tā pilnvarai, kurš no mokpilnas nāves augšāmcēlās nemirstīgā dzīvībā? Kādas vispār var būt manas pilnvaras, lai apstrīdētu vārdus, ko Svētā Gara spēkā saka Jēzus, pravieši un apustuļi? Vai intervētais baptistu mācītājs kā jaunās paaudzes evaņģelikālis saprot dabīgo likumu un skatās uz Jēzu Kristu? Kam ir augstāka pilnvara – manai dažādu subjektīvu noskaņojumu un pieredzējumu vadītajai izjūtai par “manu seksualitāti” un tās “vēlmju objektiem” vai tomēr cilvēka dabā un radīšanā iedēstītajam Dieva nolikumam, ko Jēzus tikai apstiprina un šķīstī, nevis atceļ? Līdz ar to paliek atvērts jautājums par pareizo secību: vai dabīgā likuma mācīšana spētu sagatavot augsni evaņģēlija uzņemšanai vai drīzāk otrādi – tieši aicinājums nožēlot grēkus un evaņģēliskais pasludinājums atdarītu cilvēku ausis dabīgajam likumam?

“Thumos, platoniskā rokgrupa”, Leiter Reports: A Philosophy Blog, 28.10.2022: https://leiterreports.typepad.com/blog

Filozofs Ārons Prestons raksta: (..) Es tikko atklāju, ka pastāv “progresīvā dūma/postmetāla” grupa ar nosaukumu Thumos, kuras mūzika vadās pēc Platona darbiem. Cita starpā viņiem ir vesels instrumentāls albums, kas balstīts Platona dialogā Valsts (tas ir pieejams YouTube).[7] Es nevaru izvērtēt mūzikas kvalitāti (tas nav gluži mans žanrs), bet pats koncepts ir intriģējošs.

Ņemot vērā mūzikas izglītības nozīmi Platona Valstī, viņu šāda darba pēcdzīve arī visdrīzāk intriģētu. Turklāt grupas Thumos gadījumā, šķiet, nav darīšana ar parasto paņēmienu iegūglēt kaut kādus vārdus mirušās valodās, lai muzikālais pasākums ārēji izskatītos inteliģentāks. Ansambļa locekļi tiešām ir studējuši tekstu un mēģinājuši pēc tā komponēt. Albums ir sadalīts skaņdarbos ar attiecīgiem nosaukumiem: “Netaisnīgie”, “Gredzens”, “Tikumi”, “Dvēsele”, “Veidoli”, “Kuģis”, “Ala”, “Valsts iekārtas”, “Taisnīgie” un “Vērpjamā vārpsta”. Var saprast, kāpēc albums ir instrumentāls (teksts taču jau ir), bet kāpēc viscaur tik vienmuļi drūmi un dūmīgi?

[1]https://postliberalorder.substack.com/p/perfect-world-disorder

[2]https://www.taubcenter.org.il/en/research/israels-exceptional-fertility/; https://www.thejc.com/lets-talk/all/the-riddle-of-modern-israel%27s-remarkably-high-birth-rates-2d3Ch8U5grh4kAYH42j7sR

[3] Uz apsūdzības neoliberālismā nesakarīgumu nesenā sarunā arī noradīja Juris Rudevskis: https://telos.lv/saruna-austriesu-ekonomika/

[4]https://thestateoftheology.com/

[5] Carl R. Trueman, The Rise and Triumph of the Modern Self: Cultural Amnesia, Expressive individualism, and the Road to Sexual Revolution. Crossway, 2020.

[6]http://www.lmf.lv/popularas-kristietibas-izgasanas-braiens-volfmillers/

[7]https://www.youtube.com/watch?v=by-Ywkwgm8Q

Latvija rīta ausmā

Izvilkumi no grāmatas Kārlis Skalbe, Runas un raksti, sast. Viesturs Vecgrāvis, Rīga: Jāņa Rozes apgāds, 2008.Esejas rakstītas 1930. gados.

Tautā nogatavojas jauns nacionālisms

Lauku noskaņas

Lauku noskaņas no pagājušās vasaras vēl maldās atmiņā un modina dažādas nojautas. Skaņām ir sava raksturīga valoda, un auss dažreiz uztver to, kas acīm paiet garām. Kad es dzirdu ganu ūjināšanu Vidzemes kalnos, man liekas, ka uz mani runā pagātne, kura nav mainījusies pa tūkstoš gadiem.

Mūsu dienās šī pagātne atkal kļūst moderna un ceļas augšā. Kas mākslā ir īsts un skaists, tas ir moderns visos laikos. Mūsu cimdu raksts būs tikpat moderns pēc tūkstoš gadiem kā senie ēģiptiešu ornamenti, kurus uzraka Tutanhamona kapenēs un kuri aplidoja visu pasauli. Slava tiem darbiniekiem, kuri rokas mūsu pagātnē un atdod mums atpakaļ zeltu, kas izturējis gadu simteņu pārbaudījumu. Emiļa Melngaiļa vārdu, kurš, piegriezis ausi zemei, staigā pa Dieva aizmirstiem stūrīšiem, kur vēl uzglabājies tīrs latviešu gars un gaume, uzklausīdamies vecās, daiļas tautas dziesmu meldijas, mēs, bez šaubām, minēsim blakus Krišjāņa Barona vārdam.

Ar šīm meldijām viņš ir jau atdevis tautai atpakaļ veco labo skaņu gaumi. Ja tagad paklausās, ko tautā dzied, tad liekas, ka ir notikusi brīnišķīga pārvēršanās. Nedzird vairs vientiesīgi raudulīgu ziņģu. Vasarā, sevišķi kad atgriežas mājā mūsu skolu jaunība, pār visiem kalniem kā dzirkstis no Jāņu ugunskura lido mūsu vecās, daiļās tautas dziesmas. Tautas skaņu gaume ir pilnīgi pārvērtusies. Tur, bez šaubām, ir pakalpojusi arī augstā koru kultūra un pēdējo dziedāšanas svētku iespaids, kurš maz atbalsojās vienaldzīgā Rīgā, bet kā akmens, iesviests ezerā, meta tālu un gaišu vilni uz laukiem. Un, ko visvairāk dzied, tās ir dziesmas, ko Melngailis salasījis, staigādams pa nomaļām Kurzemes norām un siliem.

***

Kaut gan Rīgā ir mūsu muzikālās dzīves centrs, visbrīvāk un gaišāk tomēr tautas dziesma skan uz laukiem. Še, Rīgā, mēs vienmēr vēl jūtamies kā svešinieki. Mēs še vēl vienmēr esam “iebraucēji no laukiem”, kuri kādā no šiem vēsiem piecstāvu namiem īrē sev mēbelētu istabiņu un iet skolā, strādā kantorī vai fabrikā. Tikai svešinieki uz reizes jūtas kā mājās. (To vientiesīgi bij izmantojis kāds Amerikas latvietis, aicinādams tautiešus pāri uz Latviju, kur viss esot tāpat kā vecā Krievijā.) Kur, kādā zemē gan varētu izdot šo famozo pavalstniecības likumu, kurš desmitiem tūkstošu sveštautiešu piešķir pavalstniecību gandrīz bez kādiem noteikumiem, neprasot ne mazāko saiti ar zemes valodu, tradīcijām, kultūru? To var tikai Rīga, šis internacionālais gadatirgus, kur katrs runā savā valodā un tikai latvietim vajag visas saprast. Nevienā galvaspilsētā nav tik liels sveštautiešu iespaids kā Rīgā. Kad jūs uzrunā krieviski vai vāciski, jūs pieklājīgi tāpat pūlaties atbildēt. Bet citās zemēs cittautieši centīgi, pieklājīgi pūlas pieslieties tās zemes valodai. Še mēs vēl to nekur nemanām. Mēs paši pie tam esam vainīgi, jo mēs to no viņiem vēl neprasām. Bet viss mainās. Man liekas, es jau dzirdu šo pārmaiņu. Tas, kas tagad nogatavojas tautā, ir jauns nacionālisms. Tam nav nekā kopēja ar bēdīgi pazīstamo “dūres nacionālismu”. Šis nacionālisms nāk ar savu īpatnēju, izdaiļotu gara pasauli un arī politiskā dzīvē pratīs vilkt savas konsekvences.

***

Ir kāda skarba, rejoša skaņa, kura griežas ausīs, kā skaņa no sarūsējušām eņģēm, kuras ilgi nav redzējušas eļļas. Šis un tas tautas dzīvē ir mainījies. Ir izzudis reliģijas veldzējošais iespaids. Ikkatrs dzīvo par sevi un vientuļi krāj dzīves rūgtumu. Trūkst siltas, vienojošas sabiedriskas saites. Agrāk tā bija reliģija, kas visus vienoja draudzē. Tagad draudžu dzīve ir panīkusi. Baznīcu apmeklē maz. Tas varbūt vēl būtu panesami tur, kur ļaudis dzīvo sādžās un bieži var satikties. Bet pie mums, kur katra māja dzīvo par sevi, ir nepanesama šī atrautība no dzīvas sabiedrības. Un ļaudis varbūt paši nemaz nezina, ka taisni tādēļ viņi visvairāk cieš un taisni tādēļ dzīve viņiem liekas tik grūta. Neviena tauta nevar dzīvot bez reliģijas. Arī zaļumsvētki, dejas grīda un dažādie biedrību izrīkojumi, kuri nāk pāra reizes par gadu, nevar izpildīt viņas vietu. Bet ir jau arī vērtības, kuras cieti stāv vecā vietā. Ar lielu izsalkumu visi dzenas pēc naudas un dara alu vēl biežāk kā vecos labos laikos. Bet dzīves nozīme nav mērojama ar materiāliem panākumiem, jo tie galu galā ir ļoti niecīgi. Un nevar arī dzīvot mūžīgās paģirās. Man liekas, ka šī rūgtā, skarbā skaņa izzudīs tikai tad, kad tautā atvērsies aizbirušie reliģijas avoti.

***

Tie paši cilvēki, tie paši raksturi, tikai mazliet pārveidoti. Karš, revolūcija un grūtā dzīves cīņa ir darījusi to, ka egoistiski brutālie rakstura vilcieni ir izvirzījušies priekšgalā. Tā varbūt ir laikmeta mode. Varbūt mēs kaunamies no savām labākām jūtām. Jā, kad es biju jauns puika, es puķes spraudu sev aiz cepures, un tagad es ziedu, kurš man dāvināts, klusi noglabāju kabatā. Un šopavasar es redzēju, ka caur Jaunpiebalgas mācītāja muižas bērziem nāca lauku meitenes ar puķu dēstu no mācītāja dārza. Viņas nāca klusiem un viegliem soļiem, kautrīgi apsegušas puķu saknes. Šīs meitenes, kroņu pinējas, kuras ir atradušas ceļu uz daiļumu, atradīs arī ceļu uz reliģiju, un skarbie, dzīves cīņās norūdītie vīri tad ies viņām pakaļ. Jo varbūt arī viņi slēpj sevī to labāko, kā šīs meitas savas puķu saknes.

Latvija rīta ausmā

Pelēki ir novembra rīti. Steidzīgie gaitnieki rudens mākoņi slīd garām gar logu, viņu viļņojošās malas neviens atspīdums nekrāso sarkanas, jo rīta un vakara blāzma nozudušas.

Pelēks bija valsts dzimšanas dienas rīts 1918. gada 18. novembrī. Bet tie, kas pulcējās pie viņas šūpuļa, bija pilni iekšējas kvēles. Jo dziļāk miglā un tumsā brida iekšā vēlās rudens dienas, jo šī kvēle vairojās, it kā gribēdama pārvērst par ziedošu pavasari ziemu, kas visapkārt jau izklāja savus sniegus.

Kas gan bija pirmā dienā Latvijas valsts? Tikai vārds, elpa, kas sasilda gaisu. Tie, kas sapņoja par neatkarīgo Latviju, gan ticēja, ka šai elpā izplauks rozes. Bet papriekšu bija jāiztur grūti pārbaudījumi. Mūs glāba tikai ticība pašas tautas spēkiem.

Latvija īsteni kļuva par valsti tikai tad, kad tā visgrūtākā brīdī sevī pašā atrada stipru latviska spēka avotu, kad tā neskatījās vairs apkārt pēc sveša palīga, bet radīja pati savu nacionālo armiju.

Valsts proklamēšanas akts Nacionālā teātrī bija svinīgs. Skatuve bija pušķota lauru kokiem. Bet vīriem, kas tur bija sapulcējušies kā Tautas padome un valdība, bija tikai morāliska vara.

Un tomēr šī moraliskā vara bija tik liela, ka, neskatoties uz visām vētrām un negaisiem, kas dažreiz pilnīgi aptumšoja jaunās valsts apvāršņus, tauta sekoja saviem izredzētiem.

Savstarpējie uzticības pavedieni bija savijušies tik stipri, šai vakarā dotie kopējie solījumi tika turēti tik svēti, ka cilvēki, kas še bija sadevušies rokās, varētu atrast viens otru vai elles tumsībā… Sākumā jaunā valsts bija tikai morāliska vienība, bet tai bija jākļūst arī par stipru varas vienību, lai varētu turēties pretim tiem svešiem, naidīgiem spēkiem, kas traucās viņus iznīcināt.

Rīgā toreiz valdīja vācu karaspēka vara. Latviskas varas vēl nebija. Pie Nacionālā teātra tai vakarā nestāvēja godasardzē tautas lepnums un cerība – latvju strēlnieki. Varbūt puse no tiem bija nolikuši savas galvas uz dzimtenes ežām. Pārējie kā krievu armijas daļas bija aizgājuši uz Krieviju. Liktenis bija nostādījis viņus ļoti sarežģītā stāvoklī. Tai brīdī viņiem nebija ceļa atpakaļ. Atgriežoties tiem bija tikai viens ceļš – uz vācu gūstekņu nometni. To viņi nevarēja iet… Tauta bija pazaudējusi savu pirmo, slaveno armiju. Bet zeme deva jaunus spēka dzietus.

Virsnieki, kas bija atgriezušies no gūsta, studenti sarkanos puskažociņos radīja jaunās armijas kodolu. Tas nebija liels. Liels bija viņas gars. Pirmais apsardzības ministrs Zālītis Liepājā, izvadīdams Studentu rotu uz pozīcijām Ventas krastos, teica: “Papriekšu mēs iesim pret rītiem un sakausim lieliniekus, pēc tam iesim pret vakariem un padzīsim vāciešus.” Viņš runāja uz divsimt cilvēkiem pilsētā, kura bija vācu cietoksnis. Viņa vārdi piepildījās. Jaunā Latvija izturēja spēka pārbaudījumu. Tā radīja jaunu nacionālu armiju un, kad cīņas bija galā, noslēdza mieru ar divām lielvalstīm.

Agra rīta spožums arvienu skar koku galotnes. Uz jaunās Latvijas aicinājumu pirmā atsaucās latvju inteliģence. No tām dienām es atceros vienu ainu, kas Rīgā bija pilnīgi jauna un latviska – tie bija studenti zaļganās kareivju kaskās, sarkanos puskažociņos. Viņi gāja gar pastu, bija ziemas rīts, vējš raustīja un svieda vaļā villotos kažociņu stūrus. Jaunekļi skatījās kaut kur projām. Aiz ziemas miglas šie jaunekļi varbūt redzēja viņas mirdzošo vainagu.

Šodien Latvijai ir deviņpadsmit gadu. Man liekas, ka ir iesvētīšanas diena un viņa ar puķēm iznāk no baznīcas. Pāri ļaužu drūzmai var redzēt viņas vainaga mirdzošo malu.

Šai brīdī es it kā dzirdu vārdus, ar kuriem iesākas Kaudzīšu Mērnieku laiku pirmā lapaspuse.

– “Veco krustmāt, kad tu man dosi manas mātes raibo lakatu?” jauna balstiņa vaicā.

– “Tad, bērniņ, kad tu būsi liela un iesi mācībā (iesvētīšanā),” vecā Annuža atbild…

Arī Latvija parādās ar mātes rakstīto villaini uz pleciem. Tikai pilngadīga tauta nonāk līdz savu nacionālo vērtību apziņai.

Tautas pilngadība parādās savu augstāko vērtību saprašanā. Tās nav ne dzelzs, ne akmens, bet tautas gara dārgumi. Tos saprast un vairot ir katra latvieša pienākums. Jo arī mūsu jaunā valsts sākumā bija tikai morālisku spēku kopība un cauri likteņa tumsai viņu vadīja tautas gara uguns.

Trešā ceļa ekonomika – korporatīvisma un distribūtisma idejas Rietumu sabiedrībā

Mūsdienās, bet it īpaši Aukstā kara periodā, kā aksioma pastāv ideja par divām galvenajām ekonomiskajām sistēmām – kapitālismu un sociālismu. Kapitālisms pārstāv privātīpašuma un pašregulējoša brīvā tirgus ideju, bet sociālisms – kolektīvisma un valsts vadītas ekonomikas ideju. Protams, pastāvēja arī jauktas sistēmas, taču tās jebkurā gadījumā balstījās uz vienu vai otru pamatideju. Abu sistēmu priekšrocības un trūkumi bija ne tikai materiāls ideju cīņai, bet pavisam reālai ģeopolitiskai un militārai konfrontācijai, kas noslēdzās ar sociālisma sistēmas sabrukumu un Aukstā kara beigām 1991. gadā.

Šķita, ka kapitālisms ir viennozīmīgi uzvarējis. Grūti iedomāties spilgtāku simbolu sociālisma sakāvei kā bijušo PSRS vadītāju Mihailu Gorbačovu Pizza Hut reklāmā vai Ķīnas pārvēršanos par kapitālisma preču galveno ražotājvalsti pēc vairākiem katastrofāliem Mao mēģinājumiem pasteidzināt sociālisma projektu. Mūsu pašu Latvijā šo periodu raksturoja “prihvatizācija” – bijušo valsts uzņēmumu izlaupīšana “brīvā tirgus” aizsegā, ko īstenoja ar vecajām komunistiskās partijas vai čekas saitēm nodrošinātās ietekmes personas.

Laikā, kad šāda veida nekontrolētais brīvais tirgus jau ir daļēji pagātne un Rietumos atgriežas no vienas puses nacionālistiska protekcionisma idejas, bet no otras – “zaļais” sociālisms, ir vērts atskatīties nesenā ekonomisko ideju vēsturē un apzināties, ka aksioma par divām ekonomiskajām sistēmām nemaz nav tik viennozīmīga. Tā drīzāk raksturo izņēmumu kopējā civilizācijas pieredzē, kurā ekonomika ir bijusi pakārtota kopienas interesēm. “Trešā ceļa” ekonomisko teoriju sauc par korporatīvismu. Jēdziens cēlies no latīņu vārda “corpus” jeb ‘ķermenis’, tā raksturojot izpratni par sabiedrību kā organismu.

Korporatīvismā sabiedrības pamatšūna nav indivīds, kā tas ir liberālismā, bet gan grupa – ģimene, klans, etnoss, militārās organizācijas, reliģiskās organizācijas, ekonomisko interešu grupas. Valsts šīs grupas organizē, mēģina iekļaut pārvaldē, taču pašas grupas saglabā autonomiju un neatkarību no valsts.[1]

Korporatīvismam visbiežāk pārmet vai nu saistību ar labējo autoritārismu un totalitārismu periodā starp abiem pasaules kariem, vai arī saistību ar lielajām biznesa korporācijām. Pirmais pārmetums izriet no neizpratnes par korporatīvisma idejas vēsturiskajām saknēm un idejas plašo pielietojumu, taču otrais ir vienkārši jēdzienu jaukšana. Korporatīvisms var pastāvēt dažādos ideoloģiskos režīmos un kultūras kontekstos. Korporatīvisms ir veids, kā sabiedrība var saglabāt integritāti un kopienas nozīmi modernās masu sabiedrības laikmetā.[2]

Neatkarīgi no ideoloģiskajiem režīmiem, kuros korporatīvisms tiek īstenots, tā principi ir šādi:

(1) Katrai profesijai vai industrijas sektoram ir jābūt savai organizācijai (korporācijai), kas aptver visus iesaistītos;

(2) Korporāciju atbildība ir lemt par samaksu un darba apstākļiem, risināt strīdus caur ekonomiskajām tiesām, saskaņot ekonomikas likumdošanu sadarbībā ar valsts institūcijām vai to vietā u. tml.;

(3) Korporāciju pienākums ir veidot strādājošo identitāti, apziņu par savas profesijas vērtību, profesionālo godu, kā arī noteikt morālos pienākumus, turpinot seno ģilžu tradīciju.[3]

Korporatīvisma idejas attīstību var iedalīt vairākos posmos: (1) dabiskais korporatīvisms antīkajā pasaulē un viduslaikos; (2) korporatīvisma ideoloģijas izstrādes fāze 19. gadsimtā; (3) korporatīvie režīmi starpkaru periodā; (4) neokorporatīvisma periods pēc Otrā pasaules kara.[4]

Pirmā korporatīvisma fāze bija feodāla, taču nākamās jau risināja industriālās sabiedrības izaicinājumu iekļaut jaunu sociālo grupu – proletariātu kopējā valsts pārvaldē

Dabiskais korporatīvisms

Korporatīvisms bija raksturīgs vēsturiskajām civilizācijām kā to “noklusējuma” stāvoklis pirms modernitātes.[5] Senajās sabiedrībās piederība kādai no sabiedrības kārtām – piemēram, karavīriem, priesteriem vai zemniekiem – nozīmēja arī dažādas tiesības, pienākumus, grupas identitāti un ētosu. Pārstāvniecība atbilstoši grupu piederībai bija raksturīga gan senajai Grieķijai, gan Romai (kur pastāvēja kolēģijas), bet savu augstāko izpausmi korporatīvisms sasniedza viduslaikos, kad militārie un reliģiskie ordeņi, tirgotāju ģildes un aristokrātija veidoja dinamisku attiecību tīklu, valdniekam kalpojot kā koordinējošam centram. Pirms modernās valsts izveides un absolūtās monarhijas tieši šajās grupās noritēja cilvēku darba un sabiedriskā dzīve. Korporācijas bija kā mākslīgi radītas ģimenes, kas formulēja to locekļu morālos pienākumus un veidoja viņu ētisko un pilsonisko apziņu.[6]

Ģildes regulēja preču cenas, nodrošināja sociālo solidaritāti un veidoja ekonomiku atbilstoši morāles principiem.[7] Ģilžu darbība attīstītajos viduslaikos notika kopsolī ar pilsētu pašpārvaldi un parlamentiem, radot Eiropas politiskās kultūras unikālo savdabību.[8] Pirms labklājības valsts tās bija ģildes, kas rūpējās par savu biedru un to ģimeņu labklājību. Pirms birokrātiskās pārvaldes tās bija ģildes un pilsētas, kas pašas regulēja savu darbību. Atšķirībā no mūsdienām ekonomiskā izaugsme nebija galvenais arguments par labu komerciāliem lēmumiem – kopienas intereses un gods piederēt profesijai bija ne mazāk būtiski aspekti.

Franču filozofs Žans Bodēns (Jean Bodin, 1530–1596) viens no pirmajiem reflektēja par korporatīvismu un mēģināja tam radīt atbilstošu politisko teoriju. Bodēns uzsvēra, ka ģimene ir dabiskā sabiedrības pamatšūna, no kuras, šo ģimeni imitējot, izriet visas pārējās pilsoniskās sabiedrības formas. Indivīds zināmā mērā var pastāvēt bez valsts, bet valsts nevar pastāvēt bez ģimenēm. Bodēns oponēja angļu filozofa Tomasa Hobsa idejai, ka valsts nevar eksistēt bez likuma un suverēnās varas elementiem. Iepretim angļu racionālismam Bodēns uzsvēra ģimenisko solidaritāti kā īsteno sabiedrības pamatu un saistvielu.[9] Paplašinot ģimenisko solidaritāti līdz valstij, Bodēns iztēlojās Franciju kā sindikalizētu, no autonomām grupām sastāvošu karaļvalsti, kurā dažādi korpusi un kolēģijas veidotu kopīgu valstisko organismu. Šīs grupas apvienotu karalis kā šo grupu partneris miera un sociālās kārtības nodrošināšanai. Tas līdzsvarotu centralizēto autoritāti ar plašu asociāciju tīklojumu, pretstatā modernajai Anglijai, kur parlaments bija ļoti spēcīgs, savukārt ģildes – vājas.[10]

Anglijā ģildes piedzīvoja būtisku lejupslīdi 18. gadsimtā. Parlamentārā aristokrātija un industriālā kapitālisma izaugsme pilnībā iznīcināja ģilžu ietekmi – līdz tās tika juridiski likvidētas 1835. gadā. Francijā ģilžu sistēma, kura nebija piedzīvojusi līdzīgu krīzi, tika legāli likvidēta 1791. gadā, pēc revolucionāro spēku lēmuma.[11] Taču franču revolūcija tikai noslēdza absolūtās monarhijas aizsākto varas centralizācijas un grupu autonomijas likvidācijas procesu. Franču filozofs Šarls Luijs barons de Monteskjē (1689–1755) uzsvēra, ka monarhu korupcija tiešā veidā izriet no korporāciju un pilsētu privilēģiju atņemšanas.[12] Tie bija monarhi, kuri savā tieksmē sagrābt aizvien vairāk varas, atņemot to aristokrātijai un citām sabiedrības kārtām un grupām, pašu monarhijas institūciju pārvērta par milzi uz māla kājām, kuru revolūcijai bija viegli gāzt. Tiesa, ne visi franču apgaismotāji un revolucionāri iestājās par varas centralizāciju. Piemēram, Žans Žaks Ruso (1712–1778), iestājoties pret absolūto monarhiju, atbalstīja varas deleģēšanu iespējami plašākam cilvēku lokam.[13]

Neatkarīgi no pirmajiem mēģinājumiem formulēt korporatīvismu kā apzināti veidotu valsts politiku, līdz ar modernitātes iestāšanos senā ģilžu tradīcija atkāpās kapitālisma atbrīvoto ekonomisko spēku priekšā. Savukārt kapitālisma izraisītās pretrunas starp industrializācijas un urbanizācijas rezultātā radušos strādnieku šķiru un darba devējiem radīja auglīgu augsni marksismam.

Korporatīvisma ideoloģijas izstrāde

Korporatīvisma ideoloģija pilnvērtīgi attīstījās tikai 19. gadsimtā jau kā refleksija par zaudēto tradīciju un jauno sociālekonomisko situāciju.[14] To attīstīja vairāki nozīmīgi domātāji, no kuriem vairums bija tieši ietekmējušies no katoļu sociālās tradīcijas un mācības. Korporatīvisma ideja 19. gadsimtā bija atbilde uz kapitālisma atsvešinātību, morālo normu nošķiršanu no ekonomikas, ekonomikas nošķiršanu no kopienas, darba ņēmēju pretišķību darba devējiem, vienlaikus noliedzot marksismu kā viltus risinājumu. Ja marksisms iestājās par šķiru cīņu un privātīpašuma likvidāciju, tad korporatīvisms aizstāvēja šķiru sadarbības ideju un privātīpašuma nozīmību.

Būtisks ir korporatīvisma morālais aspekts. Atšķirībā no kapitālisma un marksisma, kas pamatojas materiālistiskā izpratnē par cilvēka dabu un tiecas pakļaut kultūru ekonomikas spēkiem, kuru likumiem būtu jāatrisina sabiedrības dzīves problēmas, korporatīvismā pilsoniskās sabiedrības normas un ekonomika ir viens veselums: senā ģilžu iekārta atbilda noteiktām cilvēka kā sociālas būtnes vajadzībām, ko nespēj apmierināt ne egoistisks individuālisms, ne indivīda totāla pakļaušana valsts varai.

Korporatīvisma kā morālas ekonomiskās teorijas ideju uzsver katoļu sociālā mācība. Pāvesta Leona XII enciklika Rerum Novarum (1891) ir ne tikai viens no būtiskākajiem tekstiem par katoļu sociālo mācību, bet arī svarīgs modernās korporatīvisma ideoloģijas avots. RerumNovarum, nostājoties gan pret sociālismu, gan neierobežotu kapitālismu, aizstāvēja tiesības uz privātīpašumu un uzsvēra šķiru savstarpējo atkarību, no kuras izriet savstarpēji pienākumi un tiesības. Strādnieka cieņa, veselība un nepieciešamība nodrošināt ģimeni ir tiesības, kuras jāņem vērā, valstij uzņemoties aizstāvja lomu.[15] Turpmākajās katoļu baznīcas enciklikās Rerum Novarum gadadienās pāvesti nostiprināja un paplašināja šo pamatideju. Piemēram, pāvests Pijs XI norādīja, ka ir vēlama partnerība starp darba ņēmēju un darba devēju tādā veidā, lai darba ņēmēji kļūtu par dalībniekiem uzņēmumā caur akcijām, uzņēmuma pārvaldību vai ienākumiem.[16] Savukārt pāvests Jānis Pāvils II Rerum Novarum simtgadē norādīja: kad ekonomiskā brīvība kļūst pilnībā autonoma un indivīdu uztver kā preču ražotāju un patērētāju, nevis kā subjektu, kurš ražo un patērē, lai dzīvotu, tad ekonomiskā brīvība zaudē veselīgās attiecības ar cilvēku un beigu beigās atsvešina to un apspiež.[17] Tādējādi modernā korporatīvisma pamatā ir vērtībās balstīta ekonomika, kuras elementi ir privātīpašums, kopiena un korporācijas kā ekonomiskās pašpārvaldes institūcija.

Lai gan kapitālismu bieži identificē ar privātīpašuma aizstāvību, patiesībā tā pamatā ir kapitāla un darbaspēka nošķīrums. Ar korporatīvisma ideoloģiju saistītā distribūtisma ekonomikas teorija aizstāvēja ražošanas līdzekļu maksimālu decentralizāciju kā ekonomiskās un politiskās brīvības pamatu. Tāpat kā korporatīvisma, arī distribūtisma galvenais teorētiskais pamats bija katoļu sociālā mācība un enciklika Rerum Novarum. Distribūtisti uzskatīja, ka gan neierobežots brīvā tirgus kapitālisms, gan valsts sociālisms ir vienlīdz problemātiski, jo noved pie monopolu rašanās. Distribūtisti iestājās par atgriešanos pie amatniecības un vietējās ražošanas, līdzdalības uzņēmumu pārvaldībā un pretmonopolu likumiem.

Angliski rakstošais franču autors Ilērs Beloks (Hilaire Beloc, 1870–1953), balstoties katoļu sociālajā mācībā, brīdināja par mūsdienu sabiedrības iespējamo pārvēršanos “kalpības valstī”, ja tajā netiks nosargāts privātīpašums. Beloks paredzēja trīs iespējamos kapitālisma attīstības scenārijus: (1) kolektīvismu – ražošanas līdzekļu nodošanu politiķu rokās; (2) distributīvās valsts atjaunošanu, kurā īpašumu nodod pilsoņiem; (3) verdzības vai kalpības valsti, kurā tie, kuriem nav īpašuma, ir spiesti strādāt īpašnieku labā, atlīdzībā saņemot iespēju izdzīvot. Taču kolektīvisma valsts ir kapitālisma produkts un noved pie kalpības valsts.[18] Tādējādi patiesībā, pēc Beloka domām, izvēle ir tikai starp diviem sabiedrības modeļiem – uz privātīpašumu balstītu valsti un kalpības valsti.

Beloks uzsvēra ģilžu sistēmas nozīmību un katoļu baznīcas ietekmi viduslaikos, kā rezultātā pakāpeniski tika likvidēta verdzības institūcija un izveidota īpašnieku sabiedrība.[19] Viena no nozīmīgākajām ģilžu lomām bija īpašuma sadales sargāšana, lai neizveidotos ne atkarības, ne arī monopolu stāvoklis. Viduslaiku ģilžu sistēmā pastāvēja tirdzniecības ierobežojumi, taču ar mērķi novērst ekonomiskās oligarhijas izveidi, kas ekspluatētu visu kopienu, – tātad šie ierobežojumi bija ieviesti brīvības saglabāšanai. Viduslaiku Rietumu sabiedrības mērķis bija ekonomiskās brīvības nodrošināšana ar iespējami plašāku kapitāla un zemes piederību. Pēc Beloka ieskata, kapitālisms neattīstījās industrializācijas rezultātā – viņš kapitālismu izdala kā atsevišķu fenomenu, kas radās kā distributīvās valsts pretinieks.[20] Šī sacelšanās pret distributīvo valsti sākās Anglijā, kur 17. gadsimtā lielīpašnieku oligarhija sakāva vāju monarhiju; šajā kontekstā industrializācija attīstījās nevis kooperatīvā, bet gan kapitālisma formā.[21]

Vācu sociologs Ferdinands Tenīss (Ferdinand Tönnies, 1855–1936), neatkarīgi no katoļu sociālās mācības idejām, attīstīja teoriju par tradicionālās kopienas (Gemeinschaft) un modernās sabiedrības (Gesellschaft) pretstatu. Tradicionālā kopiena ir īsta un organiska, balstīta ģimeniskās attiecībās, turpretī modernā sabiedrība ir balstīta abstraktās konstrukcijās un funkcionē mehāniski.[22] Kopiena ir ģimenes, lauku ciemata un mazpilsētas dzīve, kuras saistviela ir vienprātība, tradīcija un reliģija. Turpretī modernā sabiedrība ir lielpilsētas, modernās valsts un starptautisko sakaru dzīve, kuras saistviela ir dažādas konvencijas, likumi un sabiedriskā doma.[23]

Kopienas vienotību, pēc Tenīsa domām, veido: (1) asinsradniecības saites; (2) fiziskais tuvums; (3) interešu tuvība.[24] No šīs gradācijas varam secināt, ka dabiskās kopienas attiecīgi ir: ģimene, ciemats/pilsēta, korporācija. Kopienā indivīdi ir vienoti par spīti dažādiem atšķirības faktoriem, bet modernajā sabiedrībā viņi ir sašķelti par spīti dažādiem vienojošajiem faktoriem.[25] Tenīss uzskatīja, ka modernā sabiedrība ir gandrīz pilnībā marginalizējusi kopienu. Vienlaikus sabiedrība tiecas izplesties: racionālās un no kopienas interesēm neatkarīgās tirgus attiecības kļūst par visas pasaules tirgu, visu pakļaujot starptautiskā kapitāla interesēm. Tenīsa analīzē tirgonis vispārējā izpratnē nekad nav bijis kopienas loceklis – tā kā viņa intereses ir tīri komerciālas, tad kopiena ar tās morālajām un sociālajām prasībām viņu ierobežo. Līdzīgi ir ar kreditoru, kurš pats kļūst par sava veida tirgoni, kad kreditēšana pārvēršas sistemātiskā peļņas biznesā. Tādējādi tirgoņi un kreditori ir tie, kas veido mūsdienu sabiedrību – iepretim kopienai. Taču tie, kuriem nav kapitāla, šajā sabiedrībā ir pakļauto lomā. Strādnieki, kuriem nepieder sava darba līdzekļi, zaudē brīvību – viņi kļūst par sava veida tirgoņiem, kas pārdod savu darbaspēku.[26]

Kopienas lomu demokrātijas izdzīvošanai uzsvēra arī franču politiskais filozofs Aleksis de Tokvils (1805–1859). Pēc Tokvila domām, pilsoņu asociācijas nodrošina indivīda morālo izaugsmi un pilsonisko tikumu spēcināšanos sabiedrībā: asociācijas būtībā pilda senās polisas funkcijas.[27]

Ģimenes un pašvaldību kopienu kā dabisku cilvēku grupu lomu aizstāvēja arī viens no pirmajiem anarhisma teorētiķiem Pjērs Žozefs Prudons (1809–1865). Savukārt viens no pirmajiem Parīzes komūnas mērķiem bija atjaunot kopienu autonomiju, ko bija likvidējusi Franču revolūcija. Komūna skatīja kopienas kā ikvienas politiskās iekārtas pamatu; šīm kopienām bija jābūt autonomām, tām bija jāspēj sevi pārvaldīt pēc sava unikālā gara, tradīcijām un vajadzībām.[28]

No šo teorētiķu darbiem redzams, ka 19. gadsimtā ļoti plašā ideoloģiskajā spektrā nostiprinājās ideja par nepieciešamību atjaunot dabiskās kopienas kā sabiedrības pamatšūnu, lai novērstu kapitālisma izveidoto “darba tirgus” atsvešinātību. Taču atšķirās priekšlikumi, kā to panākt. Ne angļu distribūtisti (Ilērs Beloks, Gilberts K. Čestertons), ne franču anarhisti savās idejās par kopienas atjaunošanu nespēja atrast modernitātes ikdienai atbilstošu reformu ceļu. Taču tādu piedāvāja korporatīvisma redzējums par korporāciju kā saikni starp indivīdu un moderno valsti, kas vienlaikus pati par sevi ir kopiena.

Anglijā šajā kontekstā attīstījās ģilžu sociālisma ideja – senās ģilžu idejas atdzimšana jaunā formā. Ģilžu sociālismā sabiedrību, ko veido ražotāji un patērētāji, jāpārstāv diviem parlamentiem. Ģildes jeb korporācijas jāapvieno centrālā ģilžu kongresā, kas pārstāvētu ražotājus tāpat kā parlaments pārstāv patērētājus.[29] Franču sociologs Emīls Dirkems (1858–1917) uzsvēra, ka korporācijas nevar radīt “no augšas” ar valsts ierēdņu lēmumu; tās var rasties tikai kā pašu ekonomisko grupu pašiniciatīvas rezultāts. Bet ko darīt, ja tās pašas nerīkojas? Šeit korporatīvisma ideoloģija saskārās ar to pašu problēmu, kas nomocīja marksistus saistībā ar proletariāta inertumu. Dirkems pieņēma, ka iniciatīvu varētu uzņemties arī valsts, bet atdot savas pilnvaras, kolīdz korporācija būtu noformēta, tālāk attīstoties pati. Dirkems atbalstīja demokrātisku korporāciju pašpārvaldi, taču, sadūries ar šo izaicinājumu, formulēja vienu no fundamentālākajiem korporatīvisma ideoloģijas izaicinājumiem.[30] Ja korporatīvisms ir viens no modernās sabiedrības ekonomiskās un politiskās pašorganizēšanās veidiem, tad totalitārismā tas var pārvērsties par instrumentu valsts varas rokās ar mērķi vadīt un kontrolēt sabiedrību.

Korporatīvierežīmi

Laikā starp pasaules kariem valsts vadīts korporatīvisms kļuva par labējo diktatūru atbildi sociālismam un nekontrolētam kapitālismam. Korporatīvisma idejas bija populāras tajās sabiedrībās, kur liberālisms un individuālisms bija izraisījis anarhistisku stāvokli (kā Spānijā un Portugālē), kur boļševiku revolūcijas draudi mudināja meklēt alternatīvas komunismam (kā Vācijā un Itālijā) un kur valsts bija spiesta risināt ekonomiskās krīzes sekas.[31]

Kopumā korporācijas bija valdībai padotas institūcijas daudz lielākā mērā, nekā to būtu pieļāvuši korporatīvisma teorētiķi, savukārt nacionālsociālistu valstī ekonomiskā sistēma pat ne attāli neatbilda korporatīvisma teorijai.[32] Totalitārismā valsts, ekspluatējot ilgas pēc tradicionālās kopienas, pati mākslīgi radīja savas interešu grupas un tad liedza tām autonomiju. Valsts bija tā, kas pieņēma lēmumus – korporācijas tos tikai izpildīja. Ja korporatīvisma teorijā ekonomiskā organizācija ir starpnieks starp indivīdu un valsti, tad totalitārismā partija ir tā, kas tiecas monopolizēt šo lomu, pakļaujot indivīdu ar korporāciju starpniecību. Organiskā attiecību tīklojuma vietā, kas sniegtu autentisku brīvību un piešķirtu nozīmi cilvēka dzīvei, izveidojas varas vertikāle.

Šāds modelis tika ieviests arī Kārļa Ulmaņa režīmā pēc 1934. gada 15. maija apvērsuma. No Itālijas aizgūtā kameru sistēma balstījās valsts varas norādēs, nevis pašorganizēšanās principā, jo tam autoritārisms neuzticējās.

Tādējādi korporatīvisma ideoloģijas šķietamajā uzvaras laikā tās principi patiesībā tika nodoti, lai radītu šķitumu par alternatīvu demokrātisku pārvaldes formu un tradicionālās kopienas atjaunošanu. Savukārt Vācijas un Itālijas sakāve Otrajā pasaules karā pilnībā diskreditēja arī nosacītu korporatīvisma ideju, kas šajās valstīs bija ieviesta, pilnībā aizmirstot par seno korporatīvisma tradīciju un to politisko teoriju, kas izstrādāta 19. gadsimtā.

Neokorporatīvisms

Lai arī formāli korporatīvisma idejas pēc Otrā pasaules kara piedzīvoja savu norietu, pārveidotā veidā tās tomēr turpināja pastāvēt. Pirmkārt, joprojām pastāvēja korporatīvie režīmi autoritārajā Spānijā un Portugālē. Savukārt arī šķietami kapitālistiskajā Rietumeiropā tika izveidota trīspusējā sociālā kārtība, kurā varas partijas, uzņēmēji un darba ņēmēji konsultējās par valsts politikas veidošanu. Tiesa gan, šī koordinācija nepārstāvēja korporācijas to klasiskajā nozīmē, līdz ar to bija bez attiecīgās morālās dimensijas.[33]

Neokorporatīvisms bija veids, kā sargāt sabiedrisko līgumu komunisma draudu priekšā. Valsts koordinēja attiecības starp darba devējiem un darba ņēmējiem, lai darbaspēkam nodrošinātu algas un sociālo atbalstu, uzņēmējiem stabilitāti un nepārtrauktu ražošanu, bet valstij – sociālo kārtību.[34] 1980. gados līdz ar Reigana un Tečeres neoliberālisma ekonomiku korporatīvisma paveids sāka iznīkt, gandrīz pilnībā zaudējot savu nozīmi pēc sociālistiskā bloka sabrukuma.

Spēcīga korporatīvisma tradīcija joprojām pastāv Austrijā, kur uzņēmēju un darba ņēmēju grupas piedalās Apvienotajā Algu un cenu komisijā, kas ir pakļauta valsts prezidentam. Politiskajām partijām bieži ir nodaļas, kas atbilst korporatīvajām grupām, savukārt interešu grupām ir spēcīgs lobijs parlamentā.[35] Īrijas parlamentā joprojām pastāv korporatīvā augšpalāta (Seanad Éireann), lai gan tās ietekme ir nosacīta un pakārtota partiju interesēm.

Ja meklējam sekmīgākus korporatīvisma piemērus mūsdienās, tad, iespējams, jālūkojas ārpus Rietumu pasaules. Āzijā sabiedrība tradicionāli ir veidota, balstoties kopienā kā tās pamatšūnā. Konfūcismā svarīga ir arī hierarhija un sociālā kārtība, attiecīgi kolektīvisms un konfūcisms veido korporatīvo kultūru ar valsts koordinētu kopēju sabiedrības attīstību, kas it kā dzīvo zem kapitālisma virskārtas. Tāpēc tradicionālās Āzijas sabiedrības ir spējušās sekmīgi absorbēt modernizācijas spēkus, lai stiprinātu savas civilizācijas atšķirīgo identitāti, nevis to vājinātu, kā tas ir noticis Rietumos. Un šeit nav fundamentālas atšķirības starp šķietami ideoloģiski pretrunīgajiem Ķīnas un Japānas pārvaldes modeļiem.

Korporatīvismanākotne

Lai runātu par korporatīvisma nākotni, ir būtiski atcerēties tā vēsturisko tradīciju un oriģinālo teoriju, kas tika izstrādāta 19. gadsimtā. Ir būtiski to nošķirt no 20. gadsimta pirmās puses totalitārisma tendencēm. Vienlaikus ir nepieciešams analītisks izvērtējums šīs teorijas trūkumiem praktiskajā pielietojumā, lai izvairītos no marksistiem raksturīgās “tas nebija īstais komunisms” pieejas.

Īsta korporatīvisma kodols paliek nemainīgs: tas ieņem vietu pa vidu starp liberālo plurālismu ar vāju valsti un stiprām interešu grupām un totalitārismu ar neierobežotu valsts varu un vājām, kontrolei pakļautām interešu grupām. Korporatīvisms iestājas par stipru, vadošu valsti, kas nav totalitāra, taču interešu grupas tiek institucionāli iesaistītas valsts pārvaldē.[36]

Korporatīvismam ir nākotne, jo cilvēki ilgojas pēc kopienas un cilvēcības, nevis pēc akliem ekonomikas spēkiem un monopoliem – neatkarīgi no tā, vai šos monopolus veido oligarhija, kuras intereses saplūst ar t. s. “labklājības valsti” un mazajiem uzņēmējiem kaitniecisku birokrātiju, vai arī monopols pieder politiskajiem komisāriem un kādai partijai. Neierobežots brīvais tirgus vienmēr pastāv kā starpposms starp vienu vai otru kapitāla koncentrāciju. Beloka formulētā dilemma starp īpašnieku un kalpības valsti arvien ir aktuāla, un politiķiem vajadzētu beigt izlikties, ka privātīpašuma aizsardzība nav Satversmē noteikts pienākums. Galu galā, nodibinoties Latvijas Republikai, viens no jaunās valsts nozīmīgākajiem lēmumiem bija agrārā reforma, kas vēsturiski ir viens no drosmīgākajiem un sekmīgākajiem distribūtistu politikas piemēriem. Padarot vairāk nekā ¾ Latvijas iedzīvotāju un viņu ģimenes par zemes īpašniekiem, Latvijas valsts novērsa sociālo spriedzi starp agrāko muižniecības monopolu un bezzemnieku vairākumu un deva pilsoņiem pārliecību par to, ka tā ir viņu valsts ne tikai teorētiski, bet ļoti praktiski.

Lai gan strādniecība un tradicionālās nodarbinātības formas kā tādas mūsdienu sabiedrībā kļūst aizvien mazāk nozīmīgas, pakalpojumu nozarei dominējot pār ražošanu, bet mākslīgajam intelektam aizstājot strādājošos, ražošana, uzņēmējdarbība un tās koordinācija kopējās valsts izaugsmes vārdā būs aktuāla vienmēr. Tāpat būs aktuāls arī privātīpašuma jautājums.

Distribūtisma un korporatīvisma idejas, abas balstītas sociālajā mācībā, kas uzsver kopienas intereses pār komerciju, ir jāuzlūko kā viena pasaules uzskata divas izpausmes – pirmā uzsver privātīpašuma nozīmību indivīda/ģimenes līmenī, bet otrā apskata individuālo saimniecību un strādnieku pašuzraudzību monopola novēršanai un pašpārvaldi attiecībās ar valsti. Kā izcils piemērs distribūtisma un korporatīvisma savstarpējai saistībai un iespējamībai mūsdienu apstākļos kalpo Mondragon korporācija Spānijā. Tas ir viens no lielākajiem uzņēmumiem Spānijā, kas basku zemē nodarbina gandrīz simts tūkstošus cilvēku, kuri vienlaikus ir arī uzņēmuma līdzīpašnieki.

Paredzot nākotni, kurā mākslīgais intelekts atņems darbaspēku milzīgam sabiedrības sektoram, tāds koordinēts process, kurā pilsoņi kļūst par privātīpašniekiem kādā no pilnībā robotizētajiem uzņēmumiem, nevis labklājības valstij pakļautiem “nederīgajiem”, būs īpaši svarīgs. Turklāt process var pavērsties uz tradicionālo lomu atgriešanos – globālo ražošanas ķēžu vietā stātos ražošana uz vietas, ko padara iespējamu 3D printēšana, mākslīgais intelekts un robotizācija. Ekonomika varētu kļūt pašpietiekamāka, lokālāka, un konveijera strādnieku atkal nomainītu amatnieks. Tādējādi korporatīvisms var atgūt savu sākotnējo nozīmi viņpus 19. un 20. gadsimta šķiru cīņas problemātikas.

[1] Howard J. Wiarda, Corporatism and Comparative Politics. The Other Great “Ism”. New York: Routledge, 2015, p. 9.

[2] Turpat, pp. 12–13.

[3] Antony Black, Guilds and Civil Society in European Political Thought from the Twelfth Century to the Present. Ithaca/New York: Cornell University Press, 1984, p. 221.

[4] Wiarda, op. cit., pp. 72–73.

[5] Turpat, p. 16.

[6] Black, op. cit., pp. 3–4.

[7] Turpat, pp. 8–10.

[8] Turpat, p. 44.

[9] Turpat, pp. 130–131.

[10] Turpat, p. 131.

[11] Turpat, p. 167.

[12] Turpat, p. 146.

[13] Turpat, p. 148.

[14] Wiarda, op. cit., p. 27.

[15] Pāvests Leo XIII, Rerumnovarum, enciklika par kapitālu un darbu: https://www.vatican.va/content/leo-xiii/en/encyclicals/documents/hf_l-xiii_enc_15051891_rerum-novarum.html

[16] Kevin E. McKenna, A Concise Guide to Catholic Social Teaching. Indiana: Ave Maria Press, 2013, p. 79.

[17] Turpat, p. 23.

[18] Hilaire Belloc, The Servile State. Wisconsin: Cavalier Books, 2018, pp. 18–19.

[19] Turpat, pp. 34–35.

[20] Turpat, pp. 40–43.

[21] Turpat, pp. 49–50.

[22] Ferdinand Tönnies, Community and Society. Mineola/New York: Dover Publications, 2002, p. 33.

[23] Turpat, p. 231.

[24] Turpat, p. 48.

[25] Turpat, p. 65.

[26] Turpat, pp. 79–84.

[27] Black, op. cit., p. 194.

[28] Turpat, p. 190.

[29] Turpat, p. 223.

[30] Turpat, pp. 231–232.

[31] Wiarda, op. cit., p. 18.

[32] Black, op. cit., p. 233.

[33] Turpat, p. 234.

[34] Wiarda, op. cit., p. 22.

[35] Turpat, pp. 73–74.

[36] Turpat, pp. 6–7.

Lībiešu Rīga

Fragments no Jāņa Strauberga grāmatas Rīgas vēsture, Rīga: Apgāds “Grāmatu draugs”, 1937, 17.–25. lpp.Saglabāta oriģinālā rakstība.

Ir fakti, ko tauta nekad nepiemirst, un viens no šiem faktiem ir, ka tauta nekad nepiemirst ienācējiem atgādināt, ka viņi ienācēji svešā zemē, un vecie iedzīvotāji, kam piederējusi visa zeme, ir bijuši viņi.

Un Rīgas pirmiedzīvotāji šīs tradicijas glabāja no paaudzes uz paaudzi, un šīs viņu tradicijas dod mums iespēju rast vēl citu pieeju Rīgas dibināšanas vēsturei.

Par Rīgas vēsturi pirms Alberta ziņu uzglabājies maz. Bet tomēr, nerunājot jau par citām chronikām, arī Indriķa chronikā vienreiz, otrreiz gaŗāmejot min dažus faktus, kas liecina par Rīgas seno vēsturi. Indriķa minētais Vecais kalns, “Mons antiquus” (X, 14), tālāk nostāsts par to, kā vendinus no šī Vecā kalna, kas atradies pie Rīgas, padzinuši kurši, liecina par leģendām, kas jau vācu Rīgas pirmā laikā paustas par Rīgas pirmajiem iedzīvotājiem. Nav jau nekas neiespējams, ka šo vietu kādreiz pārvaldījuši un Rīgas ostā iepriekšējos gadu simtos uzkundzējušies kurši, tādu iespēju kuršiem deva viņu lielā flote, kas toreiz lepni braukāja pa Baltijas jūŗu un ar kuŗu tie izdarīja siŗojumus Skandinavijā un citās Baltijas valstīs. Pa daļai to apstiprina kuršu uzbrukums Rīgai 1210. gadā, kā arī kuršu senlietu atradumi ap Doma baznīcu.

Diemžēl labākais liecinieks par senatni archailoģija Rīgas vecās vēstures noskaidrošanai devusi ļoti maz.

Kā visus vecos lībiešu apcietinājumus, apdzīvotās vietas, kapus, izpostīja pilsēta, kas šai vietā uzauga, tas ir pilnīgi saprotams un tikai laimes gadījumā viena otra senās lībiešu Rīgas vieta varēja uzglabāties.

Vēl līdz šim nav arī pietiekoši novērtēta kāda atzīme Eltermaņu grāmatā, 280. lpp., ko ierakstījis eltermanis Frölichs 1610. gadā:

“1610. gadā es iesāku tīrīt Rīdziņu, sākot no Daugavas, cauri velvēm, padziļinot to no Daugavas līdz iekšvaļņu rajonam, un tas bija liels darbs. Bet kad iekšpus vaļņiem nonācu starp velvēm un plato Rīdziņu, tad atradu zemē savādu izbūvi, kas no stipriem ozola un priežu baļķiem tā bija sasieta un ar pāļiem savienota, ka tā visa bija ar cirvjiem jāsacērt.”

Šādas vāciešu neparastas un savādas izbūves no ozola un priežu baļķiem mēs no pēdējo laiku archailoģiskajiem izrakumiem pazīstam jau ļoti labi, un ir diezgan skaidrs tas, ka 1610. gadā, paplašinot un padziļinot Rīdziņu, ir atraktas vecās Rīgas lībiešu pils apcietinājumi, kas apsargāja ieeju Rīgas lībiešu ostā.

Šie fakti dod mums iespēju runāt par seno Rīgu, t. i. to lībiešu Rīgu, kas pastāvēja jau priekš 1201. gada un, varbūt, arī ilgus gadus priekš 1158. g., kad vācieši pirmo reiz ieradās Rīgā.

Par šo seno Rīgu un viņas iedzīvotājiem nekādas ziņas nav uzglabājušās, bet, pētot Rīgas latviešu vēsturi, nācās uzdurties uz veselu rindu faktu, kas var zināmā mērā apgaismot arī senās Rīgas vēsturi.

Kad 18. g. s. jau sākās Rīgas latviešu cīņas par tiesībām, tad viens no latviešu svarīgākiem argūmentiem bija viņu, kā Rīgas pirmiedzīvotāju, tiesības Rīgā, kas nedrīkstot būt mazākas, kā svešnieku, tas ir vācu tiesības Rīgā.

Vairākos šā laika dokumentos, kas iespiesti manā grāmatā “Rīgas latviešu pirmās nacionālās cīņas 18. g. s.” latvieši saka, ka tie savas tiesības mantojuši no pirmajiem šīs vietas lībiešu iedzīvotājiem. Tā tad Rīgas latviešu tradicijas neatzīst vāciešus par Rīgas dibinātājiem, bet vāciešus uzskata par Rīgā ienācējiem-svešniekiem. Sevišķi spilgti tas izpaužas tais dokumentos, ko ienesa vecie, tā sauktie “četri latviešu amati”, t. i. sāls nesēji, liģeŗi, alus nesēji un kaņepju kūlēji. 1800. gada amatu sarakstos šie amati atzīmēti kā lībiešu cēluma amati. 1804. g. iesniegumā ķeizariskai komisijai tie aizrāda, ka viņu amati eksistējuši jau 1158. gadā, un ka viņu senči bijuši īstie šīs vietas pirmiedzīvotāji, lībiešu tautības. Mērītāji, sāls nesēju pēcteči, savā zīmogā kā savu dibināšanas gadu atzīmē 1150. gadu, lai parādītu to, ka viņu senči dzīvojuši Rīgā jau priekš vāciešu ierašanās. Tāpat sāls nesēji, pārdodot savu namu 1692. gadā, paziņo, ka šis nams viņiem piederējis jau 1000 gadus. Saprotams, ka šo datu prēcīzitāte ir šaubīga, bet nevar šaubīties, ka, balstoties uz vecām no tēvu tēviem mantotām tradicijām, Rīgas latvieši, resp. daži latviešu amati uzskatīja sevi par pirmo Rīgas iedzīvotāju lībiešu tiešiem pēcnācējiem, kas šeit dzīvojuši jau priekš vāciešu ierašanās.

Ka visi Rīgas latvieši nevarēja sevi uzskatīt par senās lībiskās Rīgas iedzīvotāju pēcnācējiem, ir skaidrs, bet to gan varēja darīt vismaz daži no vecajiem četriem latviešu amatiem, jo šo amatu uzbūvē, statūtos un pienākumos mēs sastopam daudz tāda, kas uzglabājies vēl no vecu veciem laikiem. Šiem amatiem vēl 17. g. s. ir savi soģi; šie amati pilda Rīgā policijas un ugunsdzēsēju pienākumus un dažus tādus darbus, kas radušies jau ļoti vecos laikos.

Tomēr vislielākās tiesības uzskatīt sevi par senās lībiskās Rīgas tiešiem pēcnācējiem bija sāls nesējiem, kas vēlāk saucās par mērītājiem. Bez pašu sāls nesēju aizrādījumiem, ļoti svarīgu liecību šai lietā dod Lielās Ģildes statūti. 1613. gada noteikumos par vastlāvju svinēšanu Lielā Ģildē 46. p. ir rakstīts sekojošais:

“Ceturtdien divi no jaunākiem vecajiem atved uz Ģildes namu sāls nesējus, tiem noliek priekšā siļķi un kaltētas zivis un ar viņiem rīkojas pēc vecajām parašām, un kroģētāji uzmudina viņus dzert. Tie dod viņiem rokā pilnas glāzes un aicina izdzert, bet glāzes tie nedrīkst nolikt un tās viņiem ir jātur rokās. Viņu vecākiem ar baltām nūjām rokās jārūpējas, lai vecās parašas kārtīgi pildītu.”

Vajadzēja būt zināmiem iemesliem, kādēļ, noslēdzot vastlāvju dzīres, uzaicināja tikai sāls nesējus, bet ne liģeŗus un alus nesējus. Tas tikai apstiprina to, ka šī paraža un tradicija nāk no ļoti veciem laikiem, varbūt, no tiem laikiem, kad ieradās pirmie vācu tirgotāji un kad tie, lai apstiprinātu un atjaunotu vecos līgumus, uz savām dzīrēm uzaicināja ierasties lībiešu virsaišus un vecākos, kas tad arī ieradās ar visām savām amata zīmēm, t. i. baltām nūjām. Vēl 17. g. s. šī vecā tradicija bija uzglabājusies. Tad uz dzīrēm ieradās šo lībiešu pēcnācēji sāls nesēji, kuŗu vecākie, pēc veco lībiešu virsaišu paraduma, ieradās ar vecajiem varas simboliem – baltajām nūjām, un visa ceremonija notika pēc vecvecām tradicijām, t. i. tā, kā šīs dzīres notika tad, kad lībieši vēl bija Rīgas kungi.

No vecajiem Rīgas latviešu amatiem pārējos gŗūti būs uzskatīt par lībiešu tiešiem pēcnācējiem. Latvieši iespiedās Rīgā tik strauji, ka drīz viņu skaits ne tikai pārsniedz lībiešu skaitu, bet tie arī pārlatviskoja atlikušos Rīgas lībiešus. Bagātie lībieši drīz vien izdalījās no vecās lībiešu komūnas un pārvācojās, turpretim komūnas rindas papildinājās ar latviešu ienācējiem, kam jau drīz šeit bija noteicēju loma, pārlatviskojot atlikušos lībiešus un pārņemot viņu tradicijas un pienākumus.

Kad lībiskās Rīgas vietā stājās jauktā lībiešu-latviešu-vāciešu Rīga un pilsētas administrācija pārgāja vāciešu rokās, lībiešu komūna pakāpeniski pārveidojās latviešu nesēju saimē un brālībās un pēc tam četros latviešu amatos, zaudējot savas agrākās tiesības, bet paturot tādus agrākos komūnālos pienākumus, ko 18. un 19. g. s. jau grib uzskatīt par klaušām. Bez šīs vēsturiskās attīstības gaitas mums ir pilnīgi neiespējami dabūt noteiktu atbildi uz jautājumiem, kas šie četri latviešu amati tādi ir, ar ko tie nodarbojās, kādēļ šos četrus amatus min gandrīz arvienu kopā un kādēļ viņu tiesiskais stāvoklis tik ļoti atšķirās no pārējo Rīgas latviešu un vāciešu amatu stāvokļa.

Savādi dzirdēt, ka liģeŗi esot transportstrādnieki, ka šie strādnieki nodarbina katrs līdz 15 algādžus, kad šo strādnieku pārraudzībā atradās visas Rīgas labības noliktavas un nevienu pūru labības no šīm noliktavām viņu īpašnieku nevar izņemt, ja to liģeŗi nav pārmērījuši un izsvēruši; ziņas, cik lieli labības un sāls krājumi atrodas Rīgā, rāte pieprasa nevis tirgotājiem un noliktavas īpašniekiem, bet liģeŗiem un sāls nesējiem.

Pareizāks ir diezgan nenoteiktais latviešu četru amatu apzīmējums par tirdzniecības palīga amatiem, kam ir monopola tiesības preču izkraušanās un iekraušanās, svēršanā un mērīšanā, noliktavu pārraudzībā, kā arī eksporta preču (linu, kaņepju, pelnu, tauku u. t. t.) pārstrādāšanā.

Šis monopōls balstās uz ļoti vecām tradicijām, un tā sākums meklējams tais laikos, kad lībiskā Rīgā kā viesi ieradās vācu tirgotāji, un viņu preču izkraušanu kā arī uzglabāšanu pa to laiku uzņēmās vietējie lībieši, kamēr šie tirgotāji ceļoja tirgodamies.

Ir arī jāatzīmē, ka vecajos Rīgas likumos nevāciešu, kas nebija pastāvīgi Rīgas pilsoņi, tiesības bija aprobežotas tikai tirdzniecībā un alus darīšanā. Vācieši centās sev nodrošināt monopōla tiesības vispirms pašā tirdzniecībā, atstājot tirdzniecības apkalpošanu par lībiešu Rīgas komūnas un viņu pēcnācēju četru latviešu amatu privilēģiju.

Kopā ar to šie četri latviešu amati uzņēmās Rīgas ostas kopšanu, sitot pāļus, ieliekot mucas, kas rāda kuģu ceļu, u. t. t., gluži tāpat kā tas notika senās lībiskās Rīgas laikā.

Skenēts attēls no Gunta Eniņa grāmatas “Nezināmā Latvija”. Attēls uzņemts 1875. gadā, Himzeļa muzejā, avots: https://lv.wikipedia.org/wiki/Att%C4%93ls:Salaspils_akmens_galva_1875.png

Vēl gŗūtāk bez šīs vēsturiskās perspektīvas ir izskaidrot tos policijas pienākumus, kas bija uzlikti vienīgi šiem četriem latviešu amatiem. Kādēļ uz trauksmi ugunsgrēka, plūdu, dumpja un citos gadījumos obligāti bija jāierodas tikai četru latviešu amatu locekļiem? Kādēļ sardzes uz vaļņiem, patruļas pilsētā un naktssardzes ar klabuŗiem bija jāsūta tikai četriem latviešu amatiem, bet nevienam citam latviešu vai vācu amatam? Kādēļ latviešu brālībām jāseko un jāziņo rātei par katru jaunu ienācēju Rīgā, jāpavada notiesātie uz soda vietu un pie tam jābūt bruņotiem ar viņu vecajiem ieročiem – sirpveidīgiem šķēpiem?

Arī šeit dabiskais izskaidrojums ir tas, ka kārtības uzturēšana palika senās lībiešu Rīgas veco iedzīvotāju un viņu pēcnācēju rokās arī pēc tam, kad vācu tirgotāji neieradās šai pilsētā vairs kā viesi, bet jau palika par Rīgas kungiem.

Visas šīs pazīmes ir tik nepārprotamas faktorijas pastāvīgo iedzīvotāju pazīmes, un mums negribot jāsecina, ka Rīga ir dibināta kā svešu tirgotāju faktorija; un ka Rīga šo savu faktorijas raksturu zaudē tikai pamazām, sākot ar 13. gs.

Viena no faktorijas pamata īpašībām ir tā, ka faktorijas tirgotāji ļoti bieži atrodas tirdzniecības ceļojumos un viņu mantu šai laikā uzglabā liģeŗi (Lagerherr – ligger – noliktavu kungs). Viens no latviešu četriem amatiem – liģeŗi netikvien šo nosaukumu uzglabā līdz 19. gs., bet visā šai laikā pildīja arī noliktavu pārziņu pienākumus. Liģeŗi rūpējās par preču izkraušanu, nosvēršanu, mērīšanu un uzglabāšanu, kā arī bija atbildīgi par preces zudumiem. Visas preces, kas ienāca Rīgā un kas nebija domātas sīktirdzniecībai, bija obligāti jānodod četru latviešu amatu pārraudzībā. Tā tad no faktorijas laikiem bija uzglabājušies ne tikai liģeŗu pienākumi, bet arī pats lliģeŗu nosaukums. Tās ziņas, kas uzglabājušās latviešu amatu tradicijās, ka viņi ir pirmie īstie Rīgas iedzīvotāji un vācieši ir Rīgā tikai ienācēji, arī apstiprinās.

Tālākais jautājums, kas būtu jānoskaidro, ir senās Rīgas atrašanās vieta un arī tas, vai arī šeit Rīgas latviešu tradicijas nevar sniegt kādus materiālus. Šinī gadījumā mums jāapstājas pie sāls nesēju nama likvidēšanas 17. gs. beigās. Kad 1677. gadā Rīgā bija lielais ugunsgrēks, bojā gāja arī sālsnesēju un alus nesēju mājas tagadējā Peldu ielā. Tūliņ pēc tam nāca rīkojums, ka Iekšrīgā nedrīkst celt koka mājas un ka visas koka mājas jāpārbūvē par mūŗa mājām ar nedegamiem jumtiem. Kā sāls nesējiem, tā arī alus nesējiem namu atjaunošana nebija spēkam un trūka arī nopietnas gribas. Ja agrākos laikos šie nami bija Rīgas latviešu centrs, kā atjaunošanai nekad nebūtu trūcis līdzekļu, tad tagad tas bija citādi. Biezi piebūvētā Iekšrīgā latviešiem vairs nepatika dzīvot, un tie sāka doties ārpus Rīgas mūŗiem, apmezdamies vispirms rajonā starp pilsētas mūŗiem un vaļņiem (binnen Walles), kā arī ārpus vaļņiem, apmezdamies tagadējās Brīvības un Tērbatas ielas rajonos, Juŗa hospitāļa robežās, Lastādijā un Pārdaugavā. 17. gs. vidū Lielā Ģilde sūdzas par to, ka sāls nesēji namu esot atstājuši un tur dzīvojot tikai vecas sievas. Sāls nesēju aiziešana radot lielas neērtības, sevišķi ugunsgrēku gadījumos, kad sāls un alus nesējiem esot pirmajiem jāierodas ugunsgrēka vietā. Rāte nolēma izdot rīkojumu par to, ka sāls un alus nesējiem no priekšpilsētām jāpārvācas atpakaļ savās mājās. Tas tomēr vairs neizdevās, jo sāls nesēji bija jau ieguvuši īpašumus priekšpilsētās un nedomāja atgriezties uz dzīvi pilsētā. Sāls nesēju komūnas nams Iekšrīgā palika lieks, un kad tā atjaunošanai bija jāiegulda lielas naudas summas, tad katru vairāk interesēja paša īpašums, un ziedot naudu kopēja īpašuma atjaunošanai neviens labprāt nevēlējās. Vairāk kā desmit gadus laukums paliek neapbūvēts, un beidzot rāte noteikti pavēl vai nu laukumu apbūvēt, vai pārdot. Beidzot, pēc ilgas vilcināšanās 1687. gada 13. augustā sāls nesēju vecākais ar piesēdētājiem ierodas Ķemerejas tiesā un paziņo, ka tie nolēmuši laukumu pārdot T. Reinam un Zembricham. Bet Ķemerejas virskungs paziņo, ka pie viņa jau ieradušies sāls nesēji un protestējuši pret nama pārdošanu, un ka nama pārdošanai vajadzīga visa amata piekrišana. Noskaidrojot iemeslus, kas šos protestus radījuši, izrādās, ka šie protesti ir sakarā ar tām senām tradicijām, kas saistītas ar šo māju. Šī vieta viņiem piederot jau 1000 gadus, un no šīs vecuvecās vietas viņi negribot šķirties. Tomēr sāls nesēju vecajiem izdodas pārliecināt sāls nesējus, ka citas izejas nav, un 1687. gada 16. aug. tiesā ierodas kā vecaji, tā arī visu partiju pārstāvji: Arends Starks eltermanis, Dīriķis Bakens, Ansis Karls, Karpars Krūze, Pēteris Tampa, Ansis Kule, Jirgens Bauska, Tenis Steriņš, Ansis Zīle, Ansis Pavasaris, Ansis Vrede, Josts Geilis, Ansis Rūsa, Jānis Bluķis, Kaspars Kaija, Berends Ģīze, Pauls Vanags, Jēkabs Sproģis, Jēkabs Briņķis, Dīriķis Kauliņš, Ansis Belte un paziņo, ka tie nolēmuši namu pārdot. Par šo lēmumu ziņo arī rātes sēdē 1687. g. 17. aug., un tomēr arī vēl pēc šī lēmuma ienāk rātei protests un divu sāls nesēju paziņojums, ka tie vēlas uzņemties jauna sāls nesēju nama būvi. Tādā kārtā no latviešu rokām izslīd atliekas no tās territōrijas, kas pēc viņu paziņojuma viņu rokās atradusies jau 1000 gadu, resp. jau priekš vācu ierašanās Rīgā un tā tad piederējusi senās lībiskās Rīgas territōrijai.

Šis sāls nesēju paziņojums dod mums noteiktus norādījumus par to, kur meklējama vecās lībiskās Rīgas territōrija. Alus un sāls nesēju nami aizņēma laukumu, kas atrodas starp Peldu un Mārstaļu ielu no Kungu ielas uz Pēteŗa baznīcas pusi. Šeit Peldu ielā, sākot no Grēcinieku ielas, tieši aiz Pēteŗa baznīcas šķūņiem bija alus nesēju nams, tad bija Pēteŗa baznīcas (latviešu) vikārijas nams, tad sāls nesēju nams.

Par tām vietām, kuŗas apdzīvoja Rīgas latvieši, mums ir uzglabājušās ziņas no 17. g. s. vidus. 1643. gadā starp Jāņa baznīcas mācītāju un viņa diakonu Relandu norisinājās asi strīdi, un Relands starp citu aizrāda, ka Ulrichs savā kopšanā esot paņēmis visas latviešu apdzīvotās vietas, kā: Bīskapa pagalmu, sāls nesēju mājas, starpvalni, ārpilsētas Smilšu un Kaļķu ielu, Kubes kalnu, kā arī ločus, zvejniekus, pārcēlājus, kā arī silniekus un salu iedzīvotājus. Tā tad šai laikā latviešu apdzīvotās vietas Iekšrīgā bija divas: Bīskapa muiža un sāls un alus nesēju mājas, kā arī starpvaļņu rajons. Bīskapa muižu kā lībiešu apdzīvotu vietu mēs sastopam jau ap 1210. gadu, un šai lībiešu sādžā uzceļ Doma baznīcu. Tomēr latvieši šo savu vecveco vietu nav atstājuši vēl 17. gs. Šī sīvā latviešu turēšanās pie viņu vecvecajām dzīves vietām dod mums iemeslu domāt, ka arī otrā vietā, kur Iekšrīgā dzīvo latvieši, tie dzīvo jau no seniem laikiem un arī tur ir dzīvojuši priekš vāciešu ienākšanas. Tādā kārtā tas netieši apstiprina sāls nesēju ziņojumu, ka šī vieta tiem piederējusi jau priekš vāciešu ienākšanas.

Ja ievēro sāls nesēju tradicijas, ka viņu nams atradies senās lībiskās Rīgas territōrijā, tad Rīgas izveidošana norisinājusies sekojošā kārtā: 1) Priekš 1201. gada tagadējā Iekšrīgas territōrijā ir: a) galvenā kārtā lībiešu zvejnieku ciems Daugavas malā, kur vēlāk izbūvē Doma baznīcu, bet kas kā latviešu rajons Iekšrīgā pastāv vēl līdz 17. gadsimtenim. b) lībiskā Rīgas pilsēta pie Rīdziņas, kas aptvēra rajonu starp Rīdziņu, Kungu un Peitavas, vai pat Reformātu ielu un tālāk uz augšu rajonu starp Kungu, Grēcinieku un Mārstaļu ielu, ietveŗot, domājams, Pēteŗa baznīcas laukumu. 2) 1201. gadā lībieši ierāda vietu a) dibināmai patstāvīgai vācu pilsētai pie Rīdziņas upes aiz savas pils uz augšu, sākot ar Reformātu ielu līdz Jāņa ielai b) vietu bīskapa un vēlāk ordeņa pilij pie Rīdziņas, sākot ar Jāņa ielu, gandrīz lidz tagadējai Kaļķu ielai. Šāda Rīgas izaugšana gar Rīdziņas upi ir pilnīgi dabiska: Rīgas osta faktiski sākās tikai ap Kungu ielu, no kuŗienes līdz Daugavai veda šaurs kanālis, tā sauktā šaurā Rīdziņa; no Kungu ielas uz augšu sākās platā Rīdziņa, kuŗu dažreiz sauc arī par Rīgas ezeru. Lībiešu Rīga atradās pašā ostas sākumā, lai nosargātu ieeju no kanāla ostā. Vācu tirgotājiem, kas ieradās vēlāk, ierādīja vietu uz augšu tagadējā vecpilsētā un beidzot bīskapam un ordenim, kas ieradās pašās beigās, atlikās ieņemt vietas pašā Rīdziņas augšgalā. Ja pirmie Rīgas pilsētas mūŗi ierobežo tikai Vecpilsētu, tad jau pēc dažiem gadiem šī norobežošanās no lībiskās pilsētas, ko dažreiz apzīmē arī par Wickbold, kas nozīmē nevis priekšpilsētu, bet apcietinātu vietu ārpus pilsētas mūŗiem, izrādās lieka un kaitīga pilsētas tālākai attīstībai. Tāpēc abas Rīgas, lībiešu un vācu, apvienojas kopējā pilsētā, kas dabū iespēju brīvi plesties uz Daugavas pusi un arī kontroli pār ieeju Rīdziņas ostā. Šo kontroli Rīgas pilsēta arī cenšas izlietot, lai iegūtu sev monopōlu Rīdziņas ostā un dabūtu no ceļa nost savus konkurentus Rīdziņas ostā, t. i. bīskapu un ordeni. Tas saceļ ap 1300. gadu asus Rīgas pilsētas kaŗus ar ordeni. Tikai ar vecās ordeņa pils izpostīšanu Rīgas pilsēta dabū iespēju brīvi plesties arī aiz Kaļķu ielas.

Apvienojoties abām Rīgām, Rīgas lībieši un latvieši patur ne tikai savu brīvību, bet arī iegūst pilnīgas namnieku tiesības, kā arī patur savas liģeŗu tiesības un monopōlu preču kraušanā un uzglabāšanā, tāpat tiem arī turpmāk jādarbojas kārtības uzturēšanā pilsētā, bet jau rātes uzraudzībā.

Rūpīgāki meklējot senās lībiskās Rīgas atliekas, mēs atradīsim vēl diezgan daudz. Neskaidru lietu Rīgas vecajā vēsturē ir vairāk kā pietiekami, un laba daļa šo lietu būs tādu, kuŗu noskaidrošana nebūs iespējama, ignorējot veco lībiski latvisko Rīgu, kā tas līdz šim parasti notika.

Minēšu tikai vienu piemēru: Rīgā no veciem laikiem ir Ķēniņu iela, lai gan Rīgā Ķēniņu nav bijis. To lietu mēdz izskaidrot tā: Rīgā daudz ielu ir nosaukts to namsaimnieku vārdā, kam šai ielā bijušas mājas, un tā tas būs noticis arī ar šo ielu, jo tur būs dzīvojusi Ķēniņu ģimene. Tomēr nav tiešu datu par šās ģimenes dzīves vietu, ne arī par šās ģimenes izcelšanos, kas agrāk saucās Konink un piederēja pie latviešu nesēju amata. 15. gs. par Ķēniņu ielu sauc arī Peldu vai Cūku ielu. Abas šīs ielas, kas Rīgā sauktas par Ķēniņu ielām, ir latviešu rajonu galvenās ielas, jo latviešu centrs līdz 17. g. s. ir Peldu vai Ķēniņu iela, un kad 16. gs. latviešu vairums pārceļas uz starpvaļņu rajonu, arī šā rajona galveno ielu sāk saukt par Ķēniņu (Ķoniņu) ielu. Tas dod iespēju secināt, ka šo abu ielu nosaukumi stāv sakarā ar viņu iedzīvotājiem – brīviem latviešiem, kuŗus pārējā Latvijā parasti apzīmēja par “ķoniņiem”, un ka Rīgas Ķēniņu ielas faktiski ir “ķoniņu”, tas ir brīvo Rīgas latviešu ielas.

Šķirstot Rīgas vēstures lapas puses, mums bieži nākas sadurties ar tādām Rīgas brīvo latviešu īpašībām, kas deva iemeslu viņu apzīmēšanai par Rīgas ķēniņiem. Savdabīgais lepnums, ciešā turēšanās pie vecajām tradicijām, neatlaidīgā cīņa par savām vecajām tiesībām un beidzot arī tā apziņa, ka viņi ir īstie Rīgas pirmiedzīvotāji un vācieši ir tikai ienācēji, tas viss modināja pret šiem pirmiem Rīgas iedzīvotājiem zināmu cienību.

Solveigas dziesma

Bija 1969. gads un man bija trīspadsmit gadi. Ziemas tolaik bija bargas un dziļas. Janvārī un februārī nemitīgi turējās sals ap -20 grādiem. Bieži tas nolaidās zem -25 un tad mēs ar māsu negājām uz skolu. Palīdzējām vecākiem tīrīt sniegu pagalmā, nesām malku un ūdeni no pasakaini apledojušās akas. Pēcpusdienā, kad sals pierima, varēja uzvilkt slidas un paslidot pa aizsalušo upi. Bijām norūdīti, un neatceros, ka būtu sēdējuši mājās tikai sala dēļ. Tas, ka nebija jāiet uz skolu, gan bija patīkami, jo ceļš uz turieni bija tāls. Citreiz pa nakti bija pamatīgi pieputināts un kājas grima sniegā līdz ceļiem. Ja sniegs bija svaigs, tad vēl nekas, vissliktākais bija drusciņ sagulējis sniegs ar nelielu sērsnu, kad velteņos ieautās kājas sākumā it kā rada atbalstu, bet tad pēkšņi izkrita cauri. Tad gan bija patiesi grūta iešana. Likās, ka trīs kilometrus tālajam ceļam nekad nebūs gala. Apkārt tikai tumsa, vējš un dziļš sniegs. Māte bija nopirkusi galošas uz velteņiem, bet es pat nepamanīju, kā pirmajā dienā tās palika zem dziļā sniega.

Velteņi bez galošām pie skolas bija ļoti rūpīgi jānoslauka, citādi stipri piekurinātajā klases telpā sniegs kusa un velteņi palika slapji. Neviens klasē apavus nepārvilka, un tā arī sēdējām, kurš velteņos, kurš kirzas zābakos. Cilvēki dzīvoja diezgan trūcīgi un nevarēja atļauties pirkt vairākus apavu pārus. Dvinga klasē bija neaprakstāma. Cik no mežonīgi karstās apaļās krāsns, sakurinātas ar kūdru, cik no apaviem un sasvīdušajām drēbēm. Taču bijām pieraduši pie tādām lietām un uzņēmām tās kā pašas par sevi saprotamas. Toziem mani mocīja smags klepus. Aizvilkdamies klepoju katru dienu. Reiz, iedams no skolas, izspļāvu uz dūraiņa krēpas. Tajās bija asins stīdziņas. Sapratu, ka īpaši labi nav, bet ko darīt? Kā ir, tā ir. Krievu valodas skolotāja Harlamova, kurai es biju viens no labākajiem skolēniem latviešu klasēs, bažīgi teica: ”Nepatīk man tavs klepus, Pēteri! Saki vecākiem, lai ved pie ārsta.” Bet kā tad es iešu pie ārsta? Iebāzīs vēl slimnīcā. Nekādā gadījumā! Tā arī staigāju klepodams. Vēlāk, kad bija jāiet armijā, rentgenogrammā atrada plaušās plankumu. Biju izstaigājis un uzvarējis tuberkulozi.

Marta sākumā sniegs sāka palikt mīksts, gadījās arī pa kādam atkusnim. Iedams no skolas, saplūcu pūpolu zarus. Abi ar māsu slepus ielikām tos trīslitru burkā ar ūdeni un nolikām aiz krāsns. Lai būtu māmiņai pārsteigums astotajā martā. Māmiņai gan bija daudz citu rūpju, bet tāpat jau nopriecājās, kad apsveicām. Pūpoli gan neizplauka, jo biju saplūcis nepareizos zarus, bet tāpat jau kaut ko uzzīmējām, uzrakstījām kādu vēlējumu. Vēl vairāk viņai patika mana liecība, kurā bija tikai piecinieki. Ak, nu tajā sasodītajā zīmēšanā četri. Reizēm gadījās pa kādam četriniekam arī fizkultūrā un dziedāšanā. Bet gadā bija visi piecinieki visos priekšmetos. Mātei tas bija kā saules stars grūtajā ikdienā. Viņa lepojās ar mani, un man bija prieks par to. Viņa vienmēr mani iedrošināja, ja es sāku kādu darbu. “Citi neizdarīs, bet tu varēsi!” viņa vienmēr teica. Un es ļoti centos.

Pamazām zem sniega kupenām sāka tecēt ūdens straumītes. Tagad gāju uz skolu gumijas zābaciņos. Ja atgriezās sals, tajos neganti sala kājas. Centos iet ātri, tad kāju pirksti palika tā kā siltāki. Kad sāka spoži spīdēt saule, tad vai nu no saules, vai vitamīnu trūkuma uzpampa ausis. Palika tādas lielas un sarkanas, tad pamazām pārklājās ar čūlām. Es plēsu ar pirkstiem riebīgās kreveles, un asinis tad tecēja aumaļām. Mutautiņu nenēsāju, jo kurš vīrietis tad nēsā tādu sievišķīgu piederumu? Tā nu krekla apkakle bieži bija sarkana kā cīņas gailim.

Tomēr pavasaris bija skaists. Ar katru dienu sniegs kļuva plānāks un plānāks, līdz pēc pavasara brīvdienām pazuda pavisam. Pirmajā aprīlī Feimankas upītē gāja ledus. Toreiz tā bija daudz dziļāka un platāka nekā tagad, pēc iztaisnošanas un meliorācijas. Pļava aiz upes bija pilnīgi pārplūdusi, bet upes gultnē virs salauzītajiem ledus gabaliem virpuļoja varenas dzeltena ūdens straumes. Ik pa brīdim kāds ledus gabals atbrīvojās no sastrēgumiem piekrastes krūmos un, griezdamies un šūpodamies ūdens virpuļos, devās uz nākamo sastrēgumu. Stāvēju uz koka tilta un minēju: šis ledus gabals izsitīs sastrēgumu vai ne? Ledus blāķis ar visu sparu atsitās pret tilta balstiem un tilts sagrīļojās. Steigšus izskrēju krastā un tagad jau no turienes vēroju ledus titānu cīņu. Parasti pret vakaru sastrēgumi mazinājās un rītā ūdens jau bija manāmi nokrities. Tēva taisītais tilts bija izturējis pārbaudījumu.

Pavasarī bija jauki. Silti spīdēja saulīte, parādījās pa kādai māllēpei. Dzeltenas kā podziņas tās sāka spīdēt dubļainajās ceļa malās. Dubļi bija pavasara lāsts. Izbrist viņus varēja tikai ar gumijas zābakiem. Ja kādreiz vieglprātīgi uzvilku kurpes, tad dabūju visu dienu staigāt dzelteni krāsotos apavos, bet zem skolas sola sakrājās īsta smilšu kaudze. Taču, kā jau minēju, visi bijām pieraduši pie tādiem niekiem.

Kādā saulainā pavasara dienā pēc trešās stundas pēkšņi visiem lika iet uz skolas zāli. “Atkal būs jānosoda amerikāņu agresija Vjetnamā! Nu, cik var?” pikti domāju. “It kā no tā, ka es tur stāvu, kaut kas mainīsies.” Skola atradās kādreizējā barona medību pilī, un kā fizkultūras zāle kalpoja agrākā balles zāle pašā ēkas vidū. Tā nebija liela, un skolotājiem nācās krietni nopūlēties, lai visas divpadsmit klases tur sapakotu. “Sīko” līdz piektajai klasei nebija, kas īpaši vedināja uz domām, ka atkal būs jānosoda amerikāņu okupanti vai jāraud par kādu Ivanovu, kurš kritis tikpat tālajā Damanskas salā. Īpaši kuplas bija krievu bērnu klases, kurās katrā bija pa trīsdesmit skolēniem, un dažām klasēm bija pat divas krievu paralēlklases. Kamēr bīdījāmies, saspiesti kā sardīnes kārbā, kāds krievelēns iedūra man ar cirkuli dibenā. Viņam nepatika tādi “horošisti”, viņš tos uzskatīja par pielīdējiem. Neko nevarēju pretī izdarīt, skolēnu masa mūs tūlīt izšķīra un bija vien jāstāv ar sāpošu gurnu. Stāvēju priekšējā rindā un mani nemitīgi grūstīja no aizmugures. Bērni tolaik bija dinamiski un ne brīdi nevarēja nostāvēt mierā. Kāds kādu pagrūda, tas grūda pretī, kāds slepus iebakstīja otram sānā, un tas sāka meklēt vaininieku. Tā nu priekšējā rinda līgojās kā niedres vējā. Vienā zāles galā bija atstāta brīva telpa, apmēram četri reiz četri metri. Stūrī vēl stāvēja arī lielas klavieres, tā ka telpas palika visai maz. Logi bija aizvērti, gaiss putekļains un smacīgs. Tad pēkšņi visi apklusa un mani pārstāja grūstīt no aizmugures. Sānu durvīs parādījās skolas direktors un aiz viņa drūzmējās cilvēki skatuves drēbēs.

– Šodien mūs ar savu ierašanos ir pagodinājuši viesi no Rīgas. Šeit ir mākslinieki no Operas un baleta teātra un arī no Rīgas cirka, – direktors krieviski teica. Krievu valoda skolā dominēja, kaut gan te mācījās arī latviešu bērni. – Cienīsim māksliniekus, netrokšņosim un aplaudēsim pēc katra priekšnesuma.

Kā pirmie nelielajā laukumiņā iznāca baletdejotāji. Viņi mani maz iespaidoja. Es vairāk skatījos uz putekļaino, netīro grīdu, redzēju, kā viņus traucē ierobežotā telpa, un domāju, ka dabūs gan viņi mazgāt savas baltās kurpītes. Aiz muguras skolēni smīkņāja par vīrieša cieši piegulošajām biksēm un it īpaši par to, kas zem tām. Nodomāju, ka sarunu tēma viņiem šodienai garantēta. Garlaikots gaidīju, kad “cienījamie mākslinieki” beigs savu ķēmošanos. Pabeiguši priekšnesumu, viņi paklanījās, un mēs šķidri aplaudējām.

Tad pie klavierēm nostājās drukna pusmūža sieviete. “Tūlīt gaudos,” ciniski nodomāju. Operas māksla man bija sveša. Vispār gan man patika dziesmas. Es klausījos tās radiolā “Rigonda”, mums ar māsu bija arī mazais radio “Selga”, kuram gan vienmēr bija problēmas ar baterijām. Tomēr operdziedāšanu es uzskatīju par kaut ko līdzīgu kaķa mocīšanai, un tā nu tagad stāvēju un nicīgi skatījos uz paresno sievieti. Viņa drusciņ atklepojās, tad paskatījās uz pianistu, kurš bija atbraucis māksliniekiem līdzi, un klavieres sāka skanēt, uzburdamas kādu skumju melodiju. Sieviete ievilka elpu un sāka dziedāt…

Un notika mazs brīnums. Sievietes spēcīgā krūšu balss mani pilnīgi satrieca. Es pirmo reizi dzīvē dzirdēju īstu dziedātāju un apjautu, cik tas ir skaisti – mācēt dziedāt. Caur logiem krita spoži saules staru kūļi un tajos mirgoja putekļi, bet tagad tie man likās kā apzeltīti. Ir pagājuši vairāk nekā piecdesmit gadi, bet kā šodien redzu skaisto ainu un atceros dzidro sievietes balsi, kas ieplūda man tieši dvēselē. “Der Winter mag scheiden, der Früling vergehn, der Sommer mag verwelken, das Jahr verwehen”.[1] Skolā es mācījos vācu valodu un sapratu vārdus gandrīz pilnībā.

Stāvēju kā apburts un nejutu vairāk ne biedru grūstīšanu mugurā, ne sāpes gurnā no krievelēna cirkuļa, nejutu neko, tikai ļāvos sievietes balss neticamajai burvībai. Sirds iesmeldzās un es nobijos, ka man nenokrīt kāda asara. Bet ne. Biju aizrautīgs pusaudzis, un mākslas asā bulta bija trāpījusi neticami precīzi.

Pēc tam uzstājās cirka mākslinieki, bet es uz viņiem vairāk neskatījos. Man nekad nav patikuši burvju mākslinieki. Stāvēju, nodūris galvu, un dziesma joprojām skanēja man ausīs. “Du kehrst mir zurück, gewiß, du wirst mein.”[2] Atcerējos dziesmas pieteikumu, ka tā ir kaut kāda “Solveigas dziesma”. Toreiz jau nevarēja tā uzreiz pameklēt Gūglē, tāpēc uzreiz pēc stundām devos uz bibliotēku. Bibliotekāre izbrīnīta uz mani paskatījās: “Tu taču pirms trim dienām jau paņēmi piecas grāmatas!” Viņa man parasti nedeva vairāk par piecām grāmatām un pareizi darīja. “Izlasīsi, atnesīsi, varēsi paņemt vēl!” viņa vienmēr kategoriski teica. Jutos neērti, būdams tāds visumā vīrišķīgs nebēdnis, bet tagad stāvot ar tādu bērnišķīgu sirds sāpi. Īsos vārdos kaut kā izmocīju, ka ir tāda “Solveigas dziesma”. “Nu, es gribētu kaut ko tuvāk dabūt zināt.” Bibliotekāre bija jauka meiča, tik tikko astoņpadsmit gadus veca. Skanīgi pasmējusies par manu lielo samulsumu, viņa pastāstīja, ka ir tāds norvēģu rakstnieks Ibsens, kuram ir luga “Pērs Gints”, un dziesma ir no Edvarda Grīga mūzikas skatuves uzvedumam. “Iedošu tev Ibsena lugu par Pēru Gintu. Bet piecas grāmatas tev paliks kā limits. Labi?” Protams, apsolīju un piekritu.

Gāju caur pavasarīgo mežu, un tas man likās dzīvāks un krāsaināks kā parasti. Skaļāk dziedāja putni, stiprāk smaržoja egles. Noplūcu kādu māllēpi, ievilku nāsīs tās saldo smaržu un nodomāju: “Cik gan jauki ir dzīvot!”

Pagāja divdesmit gadi. Reiz, pamatīgi noguris no mētāšanās pa smirdīgajiem vilcieniem, no pāris negulētām naktīm un izmisīgās stāvēšanas pie lidmašīnas biļešu kasēm, pilnīgi izsmelts, beidzot varēju atgāzties TU-134 krēslā. Lidmašīna lidoja uz Rīgu, uz mājām.

Piesprādzējos un jau gatavojos iegrimt miegā, kad pēkšņi salonā atskanēja skumja melodija: “Gott helfe dir, wenn du die Sonne noch siehst. Gott segne dich, wenn du zu Füssen ihm kniest.”[3]

Paslēpu plaukstās savu saviļņojumu, kas nav katram jāredz, un jutu, ka acis kļūst miklas. Kāpēc mani tik ļoti saviļņo šī melodija? Varbūt tās ir kādas neapjaustas gaidas, kāda ticība, kas manī dziļi kvēlo? Nezinu.

[1] No Edvarda Grīga “Solveigas dziesmas”: “Ziema beidzas, pavasaris paiet, vasara pāriet rudenī un gads aizrit” (vācu val.). Dziesmu Ernas Bergeres izpildījumā var klausīties šeit: https://www.youtube.com/watch?v=hwpph-9Btxo

[2] “Tu atgriezīsies pie manis, jel zini, tu būsi mans” (vācu val.).

[3] “Lai Dievs tev palīdz, ja tu joprojām redzi sauli; lai Dievs tevi svētī, ja krīti pie Viņa ceļos” (vācu val.).

Likumi, pēc kuriem nedzīvo

Starp pienākumu pret ģimeni un pienākumu pret valsti dažkārt pastāv pretruna, kas savulaik ir daudz nodarbinājusi cilvēku prātus. Iespējams, nenāktu par ļaunu atsaukt atmiņā šī nemiera iemeslus. Senajiem grieķiem bija pazīstams kāds mīts, kurš norādīja uz šī pretnostatījuma sarežģīto dabu.

Tas ir mīts par valdnieka Oidipa meitu Antigoni, kas ir daļa no plašāka vēstījuma par valdnieku Oidipu un viņa dzimtas vēsturi. Šī vēsture mums ir pazīstama no sengrieķu dramaturgu Aishila un Sofokla lugām. Sofokla traģēdija Antigone uzrakstīta ap 441. gadu p. m. ē.

Notikumus, kas ievada Antigones traģēdiju, gana kodolīgi savulaik aprakstījis 20. gadsimta franču dramaturgs Žaks Annuijs, tāpēc nemēģināšu viņu pārspēt: “[Traģēdija] sākas brīdī, kad abi Oidipa dēli, Eteokls un Polineiks, kuriem bija pārmaiņus ik pa gadam jāvalda pār Tēbām, sastrīdējās un viens otru nogalināja pie pilsētas mūriem. Eteokls, vecākais brālis, pēc pirmā valdīšanas gada atteicās atdot valdnieka vietu savam brālim. Septiņi svešzemju valdnieki, kurus Polineiks bija dabūjis savā pusē, tika galīgi sakauti septiņu Tēbu vārtu priekšā. Pilsēta tagad ir glābta, abi naidīgie brāļi krituši, un Kreonts, jaunais valdnieks, pavēlējis Eteoklam, labajam brālim, sarīkot lepnas bēres, bet Polineiku, nelieti, dumpinieku un klaidoni[1] atstāt neapraudātu un neapbedītu par laupījumu kraukļiem un šakāļiem. Ikviens, kurš iedrošināsies viņu aprakt, bez žēlastības tiks sodīts ar nāvi.”[2]

Antigones tēvoča Kreonta vērtējums par abu brāļu ieguldījumu Tēbu pilsētas labklājībā atšķiras – Eteokls ir gājis bojā kā valdnieks un pilsētas aizstāvis, bet Polineiks kā uzbrucējs un nodevējs, un tam ir izšķiroša loma lēmumā, ko iesākt ar brāļiem pēc viņu nāves. Antigone šādam Kreonta lēmumam – neapbedīt Polineiku – nepiekrīt. Viņu satrauc, ka brāļa gars, ja miesa netiks pienācīgi apglabāta, nemierīgi klejos apkārt, nespējot nonākt aizkapa valstībā. Tādēļ viņa slepus veic Polineika apbedīšanu atbilstoši tradīcijām, lai arī zina, ka par nepakļaušanos valdnieka pavēlei viņu gaida nāves sods. Svarīgi būtu pievērst uzmanību apstāklim, ka Antigone neattaisno Polineika iebrukumu pilsētā, taču vēlas izpildīt pienākumu pret mirušo brāli, kurš Tēbas vairs neapdraud. Antigones rīcība beidzas traģiski: Kreonts piespriež Antigonei sodu, dzīvu iemūrējot, pēc tam pārdomā, taču ir jau par vēlu. Antigone, neuzzinot par soda atcelšanu, pakaras un viņas nāve ar krītošu domino kauliņu efektu izraisa viņas līgavaiņa Haimona (Kreonta dēla) un Haimona mātes (Kreonta sievas) pašnāvības.

Sofokla lugā Antigone savu lēmumu apglabāt brāli pamato, atsaucoties uz nerakstītajiiem likumiem:

Man šķiet, ka taviem rīkojumiem varas nav
Tik daudz, ka nerakstītos dieva likumus
Tu, būdams mirstīgais, tā pārkāpt drīkstētu.
Tie spēkā mūžam, ne tik šodien, vakar vien.
Neviens pat stāstīt nezina, kur sākums tiem.[3]

Lai labāk izprastu konflikta būtību, jāatzīmē vairākas lietas. Pirmkārt, šajā periodā senajā Helladā (kā piemēru var minēt Atēnas, kur sarakstīta un izrādīta Sofokla luga) darbojās vairāki taisnīguma principi. No vienas puses, vērtējums pēc nopelniem un visu pilsoņu vienlīdzība likuma priekšā. No otras puses, likumi par valsts nodevēju sodīšanu, tos neapglabājot pilsētas teritorijā.[4] No trešās puses, visur bija spēkā reliģiskais pienākums cieņpilni un atbilstoši tradīcijām apglabāt savus tuviniekus. Līdz ar to Kreonta lēmumam neapglabāt nodevēju un Antigones lēmumam apglabāt brāli ir atšķirīgs, taču abos gadījumos likumībā balstīts pamats.

Visus šos priekšstatus, kuru zināšana palīdz labāk izprast Antigones traģēdiju, atrodam vienkopus piesauktus atēniešu valstsvīra Perikla bēru runā (431. gads p. m. ē.), noformulētus divos teikumos: “Mūsu valsts iekārtu sauc par demokrātiju (tautas valdību), jo personiskās lietās visi ir likuma priekšā līdzīgi, bet valsts vadībā priekšroka tiek dota ikvienam pēc viņa nopelniem [..]. Privātā satiksmē cits citu neapgrūtinot, mēs arī valsts dzīvē nenoziedzamies, pateicoties galvenokārt tikumiskai bijībai: mēs paklausām pastāvošai valdībai un likumiem, pirmā kārtā tiem, kas izdoti apspiesto apsardzībai, tāpatnerakstītiem likumiem, kurus pārkāpt ikviens uzskata par kaunu.”[5]

Izlasot Perikla teikto un mēģinot to piemērot Antigones gadījumam, redzam, ka tas nebūt nav tik vienkārši. Taču lugā Sofokla spriedums šķiet skaidrs: priekšroka dodama nerakstītajiem likumiem un ir kļūdaini Antigonei liegt apglabāt radinieku, lai kāda arī nebūtu bijusi viņa rīcība dzīves laikā. Luga izskan arī kā brīdinājums varas pārstāvjiem – nenostājieties pret dieviem, par to būs dārgi jāmaksā. Viena no daiļrunīgākajām vietām ir aklā pareģa Teiresija runa, veltīta valdniekam Kreontam:

Tik tava prāta dēļ cieš visa pilsēta –
It visi svētie ziedokļi un altāri
Ir pilni Polineika līķa paliekām,
Ko suņi, putni apkārt izvazājuši.
Vairs dievi neuzklausa mūsu lūgšanas,
Vairs nedeg upurētās gūžas altāros,
Vairs putnu balsīs labas zīmes nedzirdu,
Jo līķa treknās asinis tie dzēruši.
To, dēls, tu labi apdomā, jo mirstīgie
Ir visi maldīgi – tāds viņu liktenis.
Ja kāds ir maldījies, bet nav ne bezprātis,
Ne laimes atstāts vēl, tas, kritis nelaimē,
Mēdz kļūdu izlabot un atmest spītību.
Bet spītība ir katra nelgas pazīme.
Liec mierā to! Pret līķi rokas nepacel!
Kāds varoņdarbs ir līķi otrreiz nonāvēt?[6]

Antigones traģēdija kopš pašiem uzrakstīšanas pirmsākumiem ir piesaistījusi filozofu uzmanību. Darbs ir citēts, analizēts, apstrīdēts un cildināts. Piemēram, Aristotels savā darbā Runasmāksla piemin, ka Antigone, runājot par nerakstīto likumu, ar tiem domājusi dabīgo likumu.[7]

Spēcīgs intereses vilnis par šo traģēdiju vērojams vācu klasiskajā un romantisma laikmetā, kuru 19. gadsimta sākumā aizsāka vācu filozofs Georgs Vilhelms Frīdrihs Hēgelis, piedāvājot jaunu klasiskās traģēdijas interpretāciju. Viņaprāt, konflikts rodas starp divām vienādi nozīmīgām normām, un traģēdija ir tajā, ka ētiskā substance ir sašķelta un pavērsta pati pret sevi. “Traģēdijā katrs varonis izdzīvo vienkāršu un fundamentālu ideju, viņu raksturi ir viengabalaini un harmoniski, turklāt, pieņemot lēmumus, viņi nemēdz svārstīties. Antigone pārstāv pienākumu pret ģimeni, bet Kreonts ir likuma un valsts personifikācija.”[8] Hēgelis noraidīja ideju, ka starp šīm normām varētu pastāvēt kāda saprātīgi izsecināma hierarhija. Hēgelim varētu piekrist tajā ziņā, ka, pretstatot vienu otrai un nepievēršoties konkrētajam gadījumam, risinājums šķiet neskaidrs. Pavisam cits jautājums ir, vai to ir iespējams atrast, izvērtējot konfliktu pēc būtības. Kreonta pretenzijas liekas īpaši nepamatotas laikā, kad vienošanās par cieņpilnu izturēšanos pret ienaidnieka mirušajiem karavīriem, tos apglabājot vai atgriežot piederīgajiem apglabāšanai, ir plaši pieņemta un aizstāvēta prakse. Šī prakse neizraisa ne sacelšanos iedzīvotāju vidū, ne apdraudējumu pastāvošajai varai, no kā baidījās Kreonts.

Tikmēr Hēgeļa laikabiedrs Johans Volfgangs Gēte jūsmoja par Antigones morālo stāju un apšaubīja Hēgeļa un viņa sekotāja Hermana Frīdriha Vilhelma Hinrihsa uzskatus, ka Antigonē atrodamais konflikts būtu starp ģimeni un valsti. Kreonts, viņaprāt, nemaz nevar būt valsts aizstāvis un personifikācija, jo viņa lēmums netiecas uz kopējo labumu un nevar tikt vispārināts.[9]

Un Gēte nav vienīgais, kurš nostājas Antigones pusē. Antigones tēlu bieži vien uzskata par morālās stājas paraugu, kādu atpazīstam varoņos, kuri pieņem personīgi neizdevīgus lēmumus, kas draud pat ar letālu iznākumu.

Tiesību pozitīvisms

19. gadsimts bija arī laiks, kad daļai sabiedrības, šķiet, bija apnikušas sarežģītās pārdomas par likumu attiecībām ar morāli. Empīrisma ideju iespaidā[10] uz skatuves uznāca tiesību pozitīvisms. Lai arī pozitīvistu uzskatos valdīja dažas atšķirības niansēs, viņus vienoja vēlme novilkt skaidru robežu starp morāles jautājumiem un likumiem, pēdējos nodalot no visa tā, kas nav tieši saistīts ar jurisprudenci. 1832. gadā britu jurists Džons Ostins (1790–1859) izvērsa sava skolotāja un drauga, utilitārista Džeremija Bentama (1748–1832) idejas par tiesību pozitīvismu grāmatā Jurisprudences tvēruma noskaidrošana. Ostina interpretācijā par pozitīvajām tiesībām būtu uzskatāmi tikai tie likumi, kurus pieņēmusi vara (politiskais suverēns); viss, kas nav atrodams tiesību aktos un izteikts pavēles formā, par kuras pārkāpšanu paredzēts konkrēts sods, nav uzskatāms par likumu un attiecīgi nav iekļaujams jurisprudences tvērumā. Tēzi, ka cilvēku radīti likumi, kuri ir pretrunā ar dabīgo likumu, nav īsti likumi, Ostins uzskatīja par muļķīgu. Lai gan Ostins nenoliedza, ka pastāv no morāles, reliģijas vai no kopienu ieradumiem atvasināti likumi, viņa mērķis bija radīt fundamentāli jaunu skatījumu uz to, kas ir likums, nošķirot “likumus, kādi tie ir”, no “likumiem, kādiem tiem vajadzētu būt”. Tas, vai kādā sabiedrībā darbojas tiesību sistēma, ir atkarīgs no noteiktu pārvaldības struktūru klātbūtnes, nevis no tā, cik lielā mērā šī sistēma apmierina taisnīguma, demokrātijas vai tiesiskuma ideālus.

Ko tad šāda pieeja piedāvātu amorālu likumu gadījumā? Lai labāk izprastu tiesību pozitīvisma konfliktu ar dabīgo likumu, būtu vērts iepazīties ar paustajām atziņām hrestomātiskajā Hārta un Fullera strīdā, kuru veido divi 1958. gadā publicēti raksti žurnālā Harvard Law Review.Tajā pozitīvisma tiesību aizstāvim britam Herbertam Laionelam Ādolfam Hārtam uz viņa rakstu “Pozitīvisms un likuma nošķiršana no morāles”[11] oponēja amerikāņu tieslietu teorētiķis Lons L. Fullers ar rakstu “Pozitīvisms un uzticība likumam – atbilde profesoram Hārtam”.[12]

Par vienu no uzskatu sadursmes punktiem kļuva likumu darbība nacistiskajā Vācijā. Vācijā tiesību pozitīvisms bija nozīmīga tiesību analīzes metode jau labu laiku, pirms pie varas nāca nacistu režīms. Tas ir iemesls, kāpēc tiesību pozitīvisms izpelnījās asu kritiku tieši pēc nacisma režīma laikā veiktajiem noziegumiem. Hārts savā rakstā mēģināja pozitīvisma pieeju reabilitēt, uzskatot, ka pārmetumi ir nepamatoti un radušies no nepareizas tiesību pozitīvisma interpretācijas.

Debatēs apsprieda gan vācu tieslietu teorētiķa un Veimāras republikas tieslietu ministra (1921–1922; 1923) Gustava Rādbruha uzskatu maiņu,[13] gan tā saucamās “ziņotāju lietas”. Rādbruhs pilnībā novērsās no savulaik atbalstītā tiesību pozitīvisma, jo uzskatīja to par cēloni vieglumam, ar kādu nacistu režīms izmantoja bezdomu pakļaušanos likumam, un vācu juristu nespējai pretoties notiekošajam.[14]

Saistībā ar ziņotājiem piesauca 1949. gada tiesas prāvu Vācijā, kurā tiesnešiem vajadzēja lemt, vai būtu jāsoda kāda sieviete saistībā ar to, ka viņa nodeva nacistu varas iestādēm savu vīru, jo vēlējās no viņa atbrīvoties sava uzsāktā ārlaulības sakara dēļ. Vīrietis savos izteikumos bija apvainojis Hitleru, kas pēc tā brīža spēkā esošajiem nacistu likumiem bija sodāma rīcība. Lai arī sieviete pastāvēja uz to, ka nav izdarījusi neko sodāmu, jo rīkojusies atbilstoši tā laika likumiem, tiesa sievieti atzina par vainīgu sava vīra tiesību pārkāpšanā, jo, citējot spriedumu, nacistu likumi bija “pretrunā ar sirdsapziņu un taisnīguma izjūtu, kas piemīt visiem saprātīgiem cilvēkiem”. Šis lēmums kalpoja par precedentu līdzīgu prāvu iztiesāšanā un tika uzskatīts par dabīgā likuma pieejas triumfu pār citām tiesību interpretācijām.

Hārts ziņotājas gadījumā atzīst, ka nacisma noziegumu izvērtēšanā uzticība likumam ir jāupurē, jo daži likumi ir pārāk ļauni, lai tiem pakļautos, un iesaka tverties pie likumiem retrospektīvi, t. i., atsaukties uz senākiem likumiem.[15] Šāds apgalvojums liek domāt, ka Hārts nojauš – pastāv kas svarīgāks par cilvēka uzrakstīto likumu, kurš ir spēkā konkrētās valsts legālajā sistēmā, taču nevēlas to atzīt. Padoms vienkārši vērsties pie senākiem likumiem nepalīdzēs, kamēr nebūs skaidrības, kā izvērtēt senāko likumu pārākumu.

Fullers, iepazīstoties ar Hārta argumentāciju, izteica vairākus svarīgus brīdinājumus: tiesību pozitīvisma teorija nevis ētiski neitrāli apskata likumus, kādi tie ir, bet pati priekšraksta, kā tos turpmāk vajadzētu interpretēt. Par vienīgo morālo pienākumu šajā teorijā var tikt uzskatīta likumpaklausība, bet pārējie morālie apsvērumi tiek no šī lauka izslēgti. Jurisprudencei vairs neinteresē, lai cilvēki rīkotos taisnīgi, krietni un pareizi. Konkrētos apstākļos šāda likumu interpretācija var kļūt bīstama, jo tas, ko cilvēki sākotnēji kļūdaini pieņem par īstu, tāds mēdz kļūt tieši caur pieņemšanas aktu. Fullers arī izsaka atziņu, ka pozitīvisms nepalīdzēs atrast risinājumu konstitucionālo krīžu gadījumā.

Viņaprāt, Vācijas demoralizētajā sabiedrībā pēc nacisma sagrāves bija nepieciešams vienlaicīgi atjaunot uzticību gan likumam, gan taisnīgumam – tie bija kļuvuši par diviem pilnīgi atšķirīgiem segmentiem, kas uzdevumu padarīja stipri sāpīgāku un sarežģītāku.

Tiesību pozitīvisma pēdas Austrumeiropā

Aplūkosim tuvāk vēl kādu citu mītu, kurš radies mums labāk pazīstamā vidē – Padomju Savienībā. Tas ir stāsts par četrpadsmitgadīgu puisi no Gerasimovkas ciema – Pāvelu jeb Pavļiku Morozovu –, kura tēvs pagājušā gadsimta 30. gados pretojās padomju kolektivizācijas centieniem, slēpjot labību un viltojot dokumentus. Pavļiks, to uzzinot, nosūdzēja viņu padomju varas iestādēm, kā rezultātā tēvu 1932. gadā notiesāja un izsūtīja. Par šādu rīcību Pavļiku nogalināja paša radinieki. Pēc nāves jauno puisi glorificēja kā padomju varoni. Pilsētās tika celti pieminekļi, viņa vārdu piesauca sapulcēs un zvērestos, stāstu par viņa traģisko mocekļa nāvi aprakstīja bērnu grāmatās. Nebija neviena PSRS iedzīvotāja, kurš par to nebūtu dzirdējis.

Stāsts, lai gan tā pamatā bija reāla persona, dažos būtiskos aspektos atšķīrās no patiesajiem notikumiem. Pavļika tēvs savulaik bija pametis savu sievu, Pavļika māti, un nevis ticība kolektivizācijai, bet gan sievietes sarūgtinājums pret vīru bija zēna rīcības galvenais vadmotīvs. Pavļiks arī nekad nebija bijis pionieris.[16] Padomju Savienības propagandas aparāts centās pielīdzināt Pavļiku cēlam un traģiskam varonim. Ja mums vajadzētu izvēlēties pašu traģiskāko stāsta aspektu, tas būtu bijis fakts, ka par pretošanos kolektivizācijai nodod paša dēls. Pavļiks ir ziņotājs, kurš izmanto netaisnīga režīma pavērtās iespējas, lai sodītu savu tēvu.

Pievērsīsimies paša mīta galvenajam vēstījumam. Tas cenšas iedzīt ķīli starp ģimeni un valsti, izvirzot pretenzijas uz valsts nolūku un vajadzību pārākumu. Tiesību pozitīvisma gaismā šāda ķīļa iedzīšana šķiet pilnībā iespējama, lai gan tiek apgalvots, ka Pavļika rīcība ir morāli atbalstāma. Padomju režisora Ļeva Durasova 1963. gada filma par Pavļiku sākas ar Maksima Gorkija citātu: “Cilvēks ar radniecīgām asinīm var būt garīgs ienaidnieks” (человек родной крови может быть врагом по духу). Pārliecināšanas nolūkos filmā Pavļika tēvs attēlots kā vardarbīgs un mantrausīgs alkoholiķis, kurš iebiedējis savu sievu.

Ja traģēdijā Antigone Kreonta nolūki valsts interešu pārstāvībā vēl kādu varēja pārliecināt, tad PSRS pretenzijas uz taisnīguma ievērošanu un rūpēm par iedzīvotāju labumu – nevar. Daudzos rajonos kolektivizācijas rezultātā sākās bads, kura laikā gāja bojā vairāki miljoni cilvēku. Izdzīvojušie tika pakļauti darba klaušām kolhozos, par kurām bieži nesaņēma nekādu atlīdzību un par kuru neizpildīšanu draudēja smagas sekas.[17] Kāpēc lai kāds cilvēks vēlētos nostāties pret savu ģimeni, lai palīdzētu netaisnīgai sistēmai?

Taču tie, kuri neuzķērās uz Pavļika un līdzīgiem propagandas vēstījumiem, tika dezorientēti citā veidā. Ik uz soļa saskaroties ar legalizētu netaisnību, nekur neizpalika spēcīga nepatika pret valsts varu, neuzticība likumiem un nespēja taisnīgumā un saprātīgumā sakņotus pienākumus saistīt ar valsti.

Lielākā daļa pilsoņu regulāri pārkāpa kādu PSRS likumu vai noteikumu, bet sevi neuzskatīja par noziedzniekiem. Tā pat bija sava veida protesta forma, tāpēc arī taisnīguma jēdziens aizvien vairāk izplūda un attālinājās no valsts likumiem – tas palika vairs tikai katra paša individuālās sirdsapziņas jautājums.

Postpadomju valstīm, arī Latvijai, mēs varam pilnā mērā piemērot Fullera rakstā uzsvērto problēmu: kā atjaunot cieņu pret likumu un cieņu pret taisnīgumu laikā pēc režīma, kurš necienīja ne vienu, ne otru?

Jāpiezīmē, ka taisnīguma izpratne, kas balstīta privātajās interesēs un vēlmēs, ir tikpat bīstama kā tiesību pozitīvisma premisa “likums ir likums”. Jebkurā veselīgā sabiedrībā valsts un ģimenes labākās intereses ir vērstas uz kopējo labumu un savā starpā pēc būtības nekonfliktē. Abi šie lielumi – cieņa pret valstisko kopienu un ģimenes locekļu savstarpējās rūpes un atbildība – atrodas ārpus cilvēka egoisma diktāta un iezīmē tiekšanos uz labo. Izjaucot šo līdzsvaru, tiek pazaudēta arī izpratne par pašu labumu, un to ir nepieciešams atjaunot. Ir grūti atrast cilvēku, kurš būtu gatavs upurēt savas vai ģimenes locekļu ekonomiskās un sadzīviskās intereses valsts labā. Taču tikpat grūti ir atrast arī cilvēku, kurš būtu gatavs nest lielus upurus ģimenes vārdā. Latvijas sabiedrībai būtu no jauna jāapdomā ģimenes un valsts savstarpējās attiecības, pienākumus un nozīmi dabīgā likuma gaismā.

Manuprāt, cilvēkiem, kuri vēlētos atjaunot taisnīgumu dabīgo tiesību izpratnē, iesākumā jācenšas atbildēt uz virkni jautājumu: kas ir taisnīgu likumu avots, kuri valstī spēkā esošie likumi ir taisnīgi un kāpēc taisnīgiem likumiem ir jāpakļaujas. Vai taisnīgums stāv pāri rakstītajiem likumiem? Vai tas ir saglabājies kādās sabiedrības normās un paradumos? Vai sabiedrībā ir grupas, kuras ir nepatīkami izbrīnītas, ja pret cilvēku nonāvēšanu izturas kā pret noziegumu? Kā vērtējama situācija, kad likumi netieši vēršas pret mātes un tēva nozīmi ģimenes veidošanā un traktē ģimeni kā sociālu konstrukciju? Kas tas būtu par vecāku, kuram savi bērni būtu tikpat tuvi vai vienaldzīgi kā sveši? Kas tas būtu par bērnu, kurš savus vecākus nemīlētu un negodātu vairāk par citiem pieaugušajiem? Tas, kuram trūkst šīs atšķirtspējas, trūkst arī izpratnes par to, kas vispār ir ģimene.

Patiess konflikts starp valsts uzturēto taisnīgumu un ģimeni neveidojas, viltīgi sajaucot kategorijas un pasludinot netaisnīgo par taisnīgu un ģimenes saites par otršķirīgām, kā to darījuši totalitāri režīmi un varas uzurpatori. Arī ne tādā veidā, kā to, piemēram, iztēlo dzīvesbiedru aktīvisti, runājot par sadzīviskām neērtībām. Turklāt paradoksālā veidā noraidot atziņu, ka ģimene varētu būt kas vairāk par sociālu konstrukciju – spēli, kuru izspēlēt sabiedrības priekšā, pieprasot tās atzīšanu.

Taču, ja patiess konflikts izveidojas, tas nekad nebūs vienkāršs – tas būs smags. Pārlasiet mītus par Antigoni. Viņas dzimtas stāsts ir daudz plašāks par Sofokla traģēdijā apskatīto. Viņas tēvs apprecēja savu māti un reizē bija gan viņas tēvs, gan arī brālis, un viņa to smagi pārdzīvoja. Kurš gribētu būt viņas vietā? Taču cilvēks nav tas, kurš izvēlas savu māti vai tēvu, māsas vai brāļus, vecmāmiņas vai vectētiņus. Tie viņam vienkārši ir, neatkarīgi no tā, vai viņš to vēlas vai ne. Ģimene ir saikne un atbildība ārpus cilvēka prātam pilnībā aptveramā. Nevis patika vai izvēle. Spriedzi, kura turpinās cauri gadsimtiem, nav viegli atrisināt, jo ģimenes loceklis var kļūt par īstu vai pasludinātu noziedzinieku un tev – kā Antigonei – var piespriest nāvessodu par nespēju nenostāties viņa pusē. Taisnīga valsts mēģinās šo konfliktu novērst, lai pārkāpējam tiktu piespriests taisnīgs sods tikai tad, ja viņš pārkāpis dabīgo likumu. Un taisnīgs pilsonis būs tas, kurš iestāsies pret sodīšanu par kaut ko citu.

ANTIGONE: Vairs tevis nelūgšos, kaut arī gribētu
Ar mani kopā nākt un palīdzību sniegt.
Kā gribi, rīkojies! To apglabāšu es!
Būs nāve tīkama, ja pildīts pienākums.
Tad mīļi es pie mīļā brāļa dusēšu. Bet tu, ja tīkas tev,
To vari negodāt, ko dievi godāt liek.

ISMĒNE: To sirdī godāju arvien. Bet vienai iet
Pret visiem pilsoņiem, tas pāri spēkiem man.[18]

[1] Aishila lugā Septiņi pret Tēbām (v. 580–585) Polineika uzbrukums tiek raksturots kā nodevība pret dzimto pilsētu un tās dieviem.

[2] Žaks Anuijs “Antigone” (1942), no franču valodas tulk. Milda Grīnfelde, 1967.

[3] Sofokls, “Antigone”, Sengrieķu traģēdijas, atdz. Augusts Ģiezens, Rīga: Liesma, 1975.

[4] Pieminēts, piemēram, vēsturnieka un Sokrata skolnieka Ksenofonta darbā Hellēņu vēsture, I, 7, 22, runājot par peloponēsiešu karu.

[5] Pilna runa lasāma: https://telos.lv/beru-runa

[6] Sofokls, “Antigone”, Sengrieķu traģēdijas, atdz. Augusts Ģiezens, Rīga: Liesma, 1975.

[7] Aristotels, Runasmāksla, 1373b.

[8] G. W. F Hegel, Aesthetics: Lectures on Fine Art, Vol. II, Oxford: Clarendon Press, 1975, p. 863.

[9] Johann Peter Eckermann, Conversations of Goethe with Johann Peter Eckermann, Da Capo Press, 1998, pp. 238–240, pp. 246–247.

[10] Džeremijs Bentams savulaik atzīmējis, ka viņam atvērušās acis pēc iepazīšanās ar Deivida Hjūma tekstiem: https://plato.stanford.edu/entries/hume/

[11] H. L. A. Hart, “Positivism and the Separation of Law and Morals”, Harvard Law Review, 71 (4), 1958, pp. 593–629.

[12] Lon L. Fuller, “Positivism and Fidelity to Law – A Reply to Professor Hart”, Harvard Law Review, 71 (4), 1958, pp. 630–672.

[13] Rādbruha eseja “Piecas minūtes tieslietu filozofijas” lasāma: https://telos.lv/piecas-minutes-tieslietu-filozofijas

[14] H. L. A. Hart, “Positivism and the Separation of Law and Morals”, Harvard Law Review, 71 (4), 1958, p. 617.

[15] H. L A. Hart, “Positivism and the Separation of Law and Morals”, Harvard Law Review, 71 (4), 1958, p. 620.

[16] “A Soviet Legend Dies Hard”, Los Angeles Times: https://www.latimes.com/archives/la-xpm-2002-nov-12-fg-pavlik12-story.html

[17]http://www.archiv.org.lv/LVA/zurnali/okpol1.html

[18] Sofokls, “Antigone”, Sengrieķu traģēdijas, atdz. Augusts Ģiezens, Rīga: Liesma, 1975.

Par svešiniekiem

Eseja no amerikāņu rakstnieka, vesternu autora Stjūarta Edvarda Vaita (1873–1946) krājuma Būda (The Cabin), kas iznāca 1911. gadā un aprakstīja rakstnieka un viņa sievas vai draudzenes Billijas apmešanos Sjerranevadas kalnos, tur pašrocīgi uzceļot sev mājiņu (“būdu”). Amerikāņu režisori brāļi Koeni izmantoja Vaita daiļrades motīvus savā nesenajā filmā Bastera Skragsa balāde (2018); viena no labākajām filmas etīdēm “Meičiņa, kas pārbijās” (The Gal Who Got Rattled) ir balstīta Vaita īsstāstā.

Ikreiz, kad redzat putekļus starp kokiem, vispirms pārbaudiet, vai tos nav sacēluši klejojoši lopu bari. Un, kad esat pārliecinājies, ka tuvojas cilvēks uz zirga, iekuriet pavardā uguni. Tāds ir nemainīgs kalnu likums.

Loģika ir vienkārša, nepretrunīga un pareiza. Cilvēka klātbūtne norāda, ka viņš ir jājis no kāda tāla punkta, jo šeit visi punkti ir vairāk vai mazāk tāli; un šis fakts savukārt norāda, ka starp šo brīdi un pēdējo viņa ēdienreizi ir pielikts zināms daudzums piepūles un pagājis noteikts laiks. Līdz ar to, vienalga, kāds ir dienas laiks, jums ceļinieks ir jāpabaro. Šis princips darbojas kā matemātikas formula.

Tāpat ir arī citās nometnēs. Pēc tam, kad būsiet pāris minūtes aprunājušies, kāds klusi un neuzkrītoši aizslīdēs prom. Jūs izdzirdēsiet sausas maizes laušanas skaņu un jūsu nāsīs ieplūdīs vāra, bet aromātiska deguma smarža. Pēc brīža jums atnesīs ēdienu un aicinās paēst. Maltīte var būt dažāda: tās var būt pupiņas uz skārda šķīvja ar stipru kafiju metāla krūzē vai tēja ar raudzētu maizi un ērkšķogu ievārījumu, vai arī kārtainā kūka – atkarībā no tā, kādā nometnē jūs atrodaties. Taču pretīmnākšana visur būs vienāda un jūs bez kautrēšanās atsauksieties uz draudzīgo aicinājumu jau desmitos no rīta: “Paēdiet kārtīgi!” Tāda ir kalnu viesmīlība un pieņemtā kārtība. Tā ir tikpat ikdienišķa kā atbildēšana uz durvju zvanu pilsētā, un to nevar noraidīt, tieši tāpat kā nevar noraidīt pasniegtu krēslu, lai apsēstos.

“Piestājiet un noņemiet cepuri!”, “Paēdiet kārtīgi!”, “Lai labi klājas!” Ar šiem trim izteikumiem var nosegt veselu biedriskuma lauku – sasveicināšanos, laika pavadīšanu un atvadīšanos.

Ir vērts to vēlreiz atkārtot: savvaļā jūs iepazīstat mazāk cilvēku, taču iepazīstat tos labāk. Šeit ir laiks tos aplūkot no visām pusēm, tos novērtēt, ieskatīties viņu dzīlēs un nonākt pie sava vērtējuma. Ļaužu pārpilnās vietās jūs iepazīstat cilvēku tipus un šo tipu piemērus; šeit jūs iepazīstat indivīdus.

Varbūt var atļauties vēl nedaudz filozofijas. Pilsētām ir jāpaveic noteikts darbs: tramvajiem ir jābrauc, liftiem ir jāpaceļas. Zirgi kādam ir jāvada, avīzes ir jāpārdod, krekli ir jāuzšuj. Lai to paveiktu, pilsētai ir miljoniem roku. Katra roku pāra neliels pieskāriens doto darbu paveiks. Tā nu mēs redzam cilvēkus, kuros dzīvīguma ir maz un kuriem ir daudz netikumu; cilvēkus, kuri strādā tikai dažas dienas nedēļā, kuru spējas ir vājas, bet kuri pietiekami labi izpilda industrijas uzdevumus. Pilsētā cilvēks var piedzerties, atskurbt un tik un tā mazgāt logus vai slaucīt kantora grīdu. Galvassāpes viņam rada neērtības, taču darbs tik un tā tiek paveikts. Tāpēc, ka tas ir viens vienīgs darbs, vienkāršs darbs, vienmēr viens un tas pats darbs. Visām citām vajadzībām pilsētai ir citi roku pāri. Vārgs pieskāriens ratam, lai to pagrieztu, ir gandrīz bezjēdzīgs; taču miljoni šādu vārgu pieskārienu liek ratam griezties.

Un tā mēs nemitīgi vērojam cilvēku vrakus – piesūkušos ar alkoholu, slimību saēstus, netikumu novārdzinātus –, kuri kaut kā sniedz savu mazo pienesumu pilsētas dzīvei un no pilsētas saņem iespēju izdzīvot savā sliktajā stāvoklī. Pilsēta viņus pārvērš par vrakiem, bet tā vismaz ļauj viņiem vilkt dzīvību. Jebkādā citā vietā viņi neizturētu pat nedēļu. Kad viņi beidzot atdod galus, pēc īsāka vai garāka darbības perioda, netrūkst citu, kas viņus aizstāj. Pilsētas triumfējošā vitalitāte nemazinās. Pilsētas varenie darbi turpinās, tā ka pēc desmit gadiem tā ir uzcēlusi, attīrījusi un attīstījusi apbrīnojamas, titāniska mēroga lietas. Taču tajā dzīvojošo indivīdu vidējais dzīvīgums un darbaspējas viscaur ir ļoti zemas.

Turpretī neapgūtos laukos cilvēkam ir jābūt spēcīgam, veselam un spējīgam uz sevi paļauties. Nepietiek ar to, ka viņš apgūst spēju durt caurumiņus, būdams drošs, ka viņam blakus stāvošais cilvēks – vai tāds pats cilvēks kā viņš – caurumiņā vienmēr ieliks kniedi un tad vēl nākamais cilvēks uzsitīs pa to ar āmuru. Šādas nepabeigtas darbības šeit viņam neko daudz nedos. Šeit viņš nav pirksts, roka, acis vai kāds cits atsevišķs loceklis industriālajā ķermenī; šeit viņš pats ir industriālais ķermenis. Ja viņš grib kaut ko piekniedēt, viņam ir jāmāk kniedēt.

Un, tā kā kniedēšana nav vienīgā lieta, kas nepieciešama dzīvei, cilvēkā ir jābūt dzīvīguma krājumiem, kas ir lielāki par spēju piesist ar āmurīti. Viņam ir jābūt veselam un brīvam no maitājošiem netikumiem. Kad viņš zaudē savu spēku, viņš zaudē iespēju izdzīvot. Viņa kopienai – izkaisītai un skopi apgādātai ar cilvēkiem – ir nepieciešama visa viņa spējība. Tā nevar apmierināties tikai ar daļu, un, ja viņš tīši sevi aiztur, tā drīz vien noraksta viņu zaudējumos.

Protams, būtu muļķīgi mēģināt pierādīt, ka viss tikums ir atrodams tikai laukos. Tāds nav šī sprediķa nolūks. Izteiktās piezīmes varbūt būs vieglāk saprast, ja tās apdomās šādā veidā:

Nometnieku kopienās, protams, ir vienlaikus gan neiespējami, gan arī nevēlami uzņemt visus svešiniekus. Jau tikai milzīgais viņu skaits neļaus visus iepazīt – pat ja tas būtu vēlami. Un, starp citu, tas nav vēlami. Īpaši humanitāri noskaņots cilvēks varētu izrādīt noteiktu interesi par Džounsu, Braunu un Robinsonu[1] vai citiem dzīvokļa biedriem, vai priekšpilsētu iemītniekiem ar viņu šaurajām, ierobežotajām interesēm, viņu gumijkokiem, viņu nelielo draugu loku un nomācošo garlaicību. Vairums no mums būtu pārpārēm piesātinājušies jau pēc pirmās mokošās tikšanās. Mēs labprātāk izvēlamies draugus pēc savas gaumes un tā arī darām. Tas mums dod iespēju labi pavadīt laiku, taču mūsu simpātiju loks ir šaurs.

Taču ārpus civilizācijas ir iespējams priecāties, satiekot ikvienu nejaušu viesi. Daži ir interesantāki par citiem. Un daži ir bīstami tuvu pilnīgiem neliešiem un draņķiem. Taču ikviens no viņiem ir pilns dzīvīguma – citādāk viņš neeksistētu. Vienas sezonas laikā jūs ciešā tuvinājumā satiekat visas sociālā visuma sastāvdaļas, turklāt ar simpātijām un uz vienlīdzības pamatiem. Tas jums dod iespēju iegūt jaunu skatījumu ne vienā vien lietā. Reiz Arizonā Billija, kura sekoja pārtikas vagonam, lai gūtu jaunu pieredzi, stipri aizrāvās ar viena kovboja ārējo pievilcību, iznešanos un sarunām. Kad Billija ar šo kovboju bija diezgan satuvinājusies, mēs viņu informējām par plaši zināmo faktu, ka viņš ir lopu zaglis un vilcienu laupītājs. Kopš tā laika viņai ir izmainīts, lai gan mulsuma caurvīts, skatījums uz bruņotām laupīšanām.

Reiz atkal mēs bijām ierīkojuši apmetni uz senās, aizmirstās takas virs viena no milzīgajiem Sjerranevadas kanjoniem. Vakaram tuvojoties, mums pievienojās kāds vīrs ar diviem nastu nesējiem dzīvniekiem un iekārtoja naktsmītni. Viņa klātbūtne mani mulsināja. Šo taku jau labi sen bija aizstājusi viena cita, kas bija vairākas jūdzes īsāka. Nebija ceļa, kas viņu vestu no kanjona augšienes caur šo konkrēto pļavu. Ja vien viņš nebija tīši metis līkumu, es nevarēju iztēloties, kāpēc viņš gāja pa šo veco taku. Kad biju dalījies savās pārdomās ar Billiju, viņa piedāvāja vienkāršu risinājumu.

“Aizej un paprasi viņam,” viņa teica.

“Un varbūt viņam tur ir aitu bars, kas ganās svešā augstienes pļavā, vai kādi nolūki šajā minaretu[2] pusē, vai kaut kas cits. Nav pieklājīgi cilvēkus izprašņāt par lietām,” es atbildēju.

“Mīļumiņ,” žēlojās Billija, “nedomāju, ka jebkad spēšu pierast pie šīs rietumnieku manieres “vienmēr vēro pārinieku, ka tik viņš neizšauj uz tevi pirmais”. Ja es būtu vīrietis, es būtu viņam jau piegājusi un uzprasījusi.”

“Un iekūlusies nepatikšanās,” es atbildēju.

Jo nav ne mazāko šaubu, ka tas ir nepieklājīgi – jautāt cilvēkam, kādas viņam te ir darīšanas vai no kurienes viņš nāk. Kad svešinieks pēkšņi parādās šajā mežonīgajā nekurienē, dvēsele burtiski alkst viņu iztaujāt: kas viņš ir, no kurienes nāk, cik tālu atrodas šī vieta, vai ceļš ir grūts, vai viņš ir makšķerējis vai nošāvis briedi un visu pārējo. Tas ir dabiski. Taču šai vēlmei nevajag sekot.

Tieši tādā veidā attīstās jūsu novērošanas spējas. Neviena svešinieka aprīkojuma detaļa jums nepaslīd garām nepamanīta. Šerlokam Holmsam būtu bijis vērtīgi salīdzināt savas piezīmes ar laba rietumnieka novērojumiem. Jūs klusējot izsverat un izvērtējat šo cilvēku un viņa apģērbu, un izdarāt savus secinājumus. Ja nav iemesla neko slēpt, dažas ugunskurā degošas pagales un unce aizkūpinātas tabakas visu patiesību iznesīs gaismā. Šis cilvēks bija padzirdējis, ka pastāv vecā taka, un izdomājis to pamēģināt, tas arī viss.

Dažkārt ir ārkārtīgi grūti noturēt mēli aiz zobiem. Reiz mēs ar Billiju un Vesu bijām apmetušies netālu no centrālās virsotnes. Mēs bijām tik tālu no dzelzceļiem, pilsētām un apmetnēm, cik vien fiziski ir iespējams. Un tad, saulei rietot, pietuvojās jātnieks.

“Varēsiet zirgu un mani pabarot?” viņš jautāja.

“Re, kur ir pļava,” es teicu, “un droši vien varēsim jums kaut ko sagrabināt.”

Viņš atsegloja zirgu un atlaida pavadu, pievienojās mums vakariņās un brokastīs, tad atkal apsegloja zirgu un devās prom.

Tajā visā nebija nekā neparasta. Taču ievērojiet: viņam nebija ne segas, ne ēdiena, ne jakas, pat ne skārda krūzītes. Un viņš bija vismaz četru dienu jājiena attālumā no tuvākajām mājām. Turklāt viņš bija kārtīgi apbruņots: ar karabīni un diviem koltiem.

Visu vakaru mēs sarunājāmies par dažādām tēmām, bet viņš ne reizi neieminējās, no kurienes nāk, kāpēc šeit atrodas, no kā pārtiek vai uz kurieni dodas. Tā nu mēs arī nejautājām. No rīta viņš saķēra savu zirgu, apsegloja to un pienāca pie manis.

“Cik?” viņš lakoniski pavaicāja, bāžot roku kabatā.

“Necik.”

“Jūs esat pirmie, kas nenoslauc visu, ko vien var noslaukt,” viņš sacīja, atkal izvilcis roku no kabatas. “Tiem tur gan laši labi garšoja.”

“Tad jūs droši vien bijāt ielejā,” es sacīju, jo pietiekami labi pazinu kalnu viesmīlības paradumus, lai turētu tos aizdomās.

“Biju gan,” viņš drūmi atteica, “un vēl citās vietās.” Tad viņš cieši uz mani paskatījās. “Tur es arī pēdējo reizi ēdu. Pirms trijām dienām.”

Kamēr viņš pievilka seglu siksnas pirms došanās prom, es dabūju saraustīti dzirdēt viņa stāstu. Acīmredzami viņš bija mūs vērojis un vērtējis kopš pirmā mirkļa, kad ieradās nometnē.

Viņš bija šerifs no Goldfīldiem, kurš dzinās pakaļ diviem zirgu zagļiem. Viņš bija devies ceļā uz karstām pēdām, bez sagatavošanās. Taka bija viņu izvedusi cauri tuksnesim simtdesmit jūdžu garumā, viņš jau divreiz bija šķērsojis kalnus un tagad atkal jāja tiem pāri. Saistībā ar pārtikas ieguvi viņš paļāvās uz veiksmi.

“Man ir diezgan labi veicies,” viņš teica. “Es viņus noķeršu.”

Un tomēr neizdibināmi viesi atkal un atkal visu vakaru nosēž pie jūsu ugunskura, spriedelējot par valsti, politiku, raktuvēm un apgabalu pārvaldniekiem, un tad nākamajā rītā dodas prom, atstājot jūs tikpat gudrus, cik iepriekš, par to, kas viņi ir, ar ko nodarbojas un pat kāds ir viņu vārds.

[1] Atsauce uz Entonija Trollopa 1862. gadā iznākušo grāmatu Brauna, Džounsa un Robinsona nedienas (The Struggles of Brown, Jones, and Robinson).

[2] Minareti – virsotņu kopas nosaukums Sjerranevadas kalnu grēdā.

Tulkoja un sagatavoja A. Irbe.

Krievijas ģeopolitika Putina ērā

Lai arī Krievijas agresija un vārdi “ģeopolitiskā situācija” ir kļuvuši par daļu no mūsu realitātes jau vismaz kopš 2014. gada, pārāk reti tiek apskatītas tās ģeopolitiskās idejas, kas virza Krievijas rīcību. Daudz vieglāk šķiet Putina darbības norakstīt kā viena vājprātīgā iracionālus lēmumus vai arī skaidrot Krievijas ārpolitiku ar fašisma atdzimšanu, kas rada vairāk jautājumu, nekā sniedz atbildes.[1] Saprast pretinieka rīcības motīvus, pat ja tiem nepiekrītam, ir būtiski, lai prognozētu tā uzvedību un attiecīgi sagatavotos. Šķiet, ka mūsdienās saprašana tiek jaukta ar attaisnošanu, taču sapratnes trūkums noved pie nemitīgiem pārsteigumiem: kā tad tā? Tomēr Krievijas rīcība Putina ēras laikā ir pietiekami konsekventa un nepārprotama, lai kara eskalācija Ukrainā nebūtu nekāds pārsteigums.

Krievijas ģeopolitiskās domas vēsture

Padomju laikos ģeopolitisku domu uzskatīja par fašistisku pseidozinātni, kas bija pretrunā ar marksisma principiem. Ģeopolitika nozīmēja, ka valstu ģeogrāfiskais novietojums ietekmē to ārpolitiku, politiku un pat kultūru, taču marksisms atzīst vienīgi ekonomisko spēku, šķiras un apkārtējās vides noteicošos faktorus.

Tomēr ģeopolitika daļēji saglabājās kā starpdisciplināra nozare un pat atdzima pēc PSRS sabrukuma.[2] Šī atdzimšana bija daudz senāku ideju atgriešanās. Krievijas ģeopolitiskā doma ir attīstījusies divu vēsturisko virzienu – rietumnieciskā un eirāzisma – ietekmē, kuriem savukārt ir gadsimtiem senas saknes rietumnieku un slavofīlu debatēs. No šiem diviem virzieniem ir arī izauguši divi galvenie politiskie un attiecīgi arī ģeopolitiskie Krievijas virzieni – rietumnieciskais un eirāziskais.

Eirāzisma idejas izkristalizējās 1920. gados krievu emigrantu aprindās. Eirāzisti aicināja krievus atmest idejas par aizjūras kolonijām (kā Francijai vai Lielbritānijai), tā vietā novērtējot tās “kontinentālo okeānu” ar tā plašumu un resursiem.[3] Šeit ir redzamas līdzības ar vācu revanšisma idejām starpkaru periodā, kas arī aicināja pievērsties “dzīves telpai” kontinentā. Mūsdienu neoeirāzisti turpina eirāzisma idejas kontekstā pēc PSRS sabrukuma. Eirāzisti redz Krieviju kā unikālu, no Rietumu pasaules atšķirīgu civilizāciju un uzskata, ka Krievijas intereses konfliktē ar Rietumu interesēm. Tāpēc eirāzisti iestājas pret Krievijas integrāciju Rietumu struktūrās, bet pieprasa tās līdzdalību multipolāras pasaules izveidē.[4] Eirāzistu idejām vienmēr ir bijis atbalsts militārajās un drošības dienestu aprindās Krievijā, kas vēlas ciešāku sadarbību ar Ķīnu un Indiju.[5] Līdzās sadarbībai ar Āzijas valstīm, eirāzisms paredz arī Vācijas un Francijas tuvināšanos Krievijai, vājinot ASV ietekmi Eiropā.

Eirāzisma skolas attīstību ir ietekmējusi Helforda Makindera teorija par t. s. “zemes centrālo daļu” (Heartland) – ģeopolitiski nozīmīgāko planētas teritoriju, kas Makinderam bija Krievijas vidusdaļa starp Volgas un Jandzi upi. Šīs teritorijas kontrole ir atkarīga no Austrumeiropas kontroles un tradicionālās krievu imperiālisma idejas jeb “derzhavnost”. Ģeopolitiskā doma un eirāzisms nostiprinājās Krievijas elites aprindās pēc PSRS sabrukuma kā jauns pamatojums Krievijas imperiālismam. Zināmākais ģeopolitiskās domāšanas pārstāvis mūsdienu Krievijā ir Aleksandrs Dugins. Citi Krievijas ģeopolitikas speciālisti ir Kamaludins Gadžijevs, Vladimirs Kolosovs un Nikolajs Mironenko. [6]

Viena no eirāzisma pamatidejām ir fundamentālā pretruna starp zemes un jūras lielvarām, kas pirmo reizi parādījās jau sengrieķu vēsturnieka Tūkidida darbos, bet izkristalizējas 19. un 20. gadsimtā Karla Šmita, Helforda Makindera un Alfrēda Mahena darbos. Krievija, saskaņā ar šo teoriju, ir tipisks sauzemes lielvaras piemērs. Šo ideju papildina jaunākas Semjuela Hantingtona teorijas par civilizāciju noteicošo lomu pasaulē pēc Aukstā kara.[7] Postideoloģiskajā Krievijā pēc 1991. gada ģeopolitisko pretrunu starp jūras civilizāciju ASV un kontinentālo civilizāciju Krieviju bija vieglāk pamatot nekā senāko pretrunu starp kapitālismu un sociālismu. Pēc eirāzistu domām, jūras civilizācijas ir tās, kas virza modernitāti, bet sauszemes varas pārstāv konservatīvismu. Protams, iedziļināšanās Krievijas ikdienas realitātē sniedz būtiski atšķirīgu ainu, taču šobrīd runa ir tikai par ģeopolitisko ideju izmantošanu jaunas ideoloģijas formulēšanā.

Rietumnieciskā virziena aizsākums ir meklējams jau Pētera I laikā. Cariskās Krievijas laikmets bija nemitīga svārstīšanās starp mēģinājumiem integrēties Rietumos un uzsvērt Krievijas īpašo misiju. Boļševiku apvērsums 1917. gadā uz gandrīz visu atlikušo 20. gadsimtu pielika punktu šādām diskusijām, taču pēc PSRS sabrukuma notika rietumnieciskā virziena atdzimšana. Kad beidza pastāvēt PSRS, Krievija atkal bija fundamentālas savas nākotnes izvēles priekšā. Komunisma ideoloģijai bankrotējot, Krievija nonāca jaunā realitātē, tāpēc bija nepieciešams pārdefinēt Krievijas nacionālās intereses un mērķus. 1990. gados galēji radikāla brīvā tirgus kapitālisma eksperiments apvienojumā ar Jeļcina režīma totālo korupciju iznīcināja rietumnieciskā virziena pretenzijas uz morālu pārākumu un ekonomiskajiem ieguvumiem, kas izrietētu no privatizācijas procesa. 1990. gadu beigās Krievija jau lielā mērā bija izslīdējusi no Rietumu apskāvieniem – ja neskaita finansiālu atbalstu, lai novērstu pilnīgu Krievijas sabrukumu. Krievijas sabiedrības paranoja par Rietumu patiesajiem nodomiem, divas NATO paplašināšanās un Krievijas lomas marginalizācija Kosovas konfliktā pilnībā diskreditēja rietumnieciski noskaņoto Krievijas eliti.[8]

Šo procesu iznākumā rietumnieciskais virziens Krievijas sabiedrības apziņā ieguva negatīvu noskaņu. To vienādoja ar Krievijas vājumu un pazemojumu. Šo Krievijas vājuma posmu simboliski noslēdza Jeļcina lēmums par savu mantinieku iecelt VDK aģentu Vladimiru Putinu. Lai gan Putina prezidentūras sākums un jo īpaši 2001. gada 11. septembra notikumi daudzos radīja ilūzijas par jaunu posmu Rietumu un Krievijas sadarbībā, sekojošais Irākas karš un Buša administrācijas demokratizācijas politika bijušajā PSRS telpā atgrieza Krievijā bailes par tās ietekmes tālāku zudumu.[9]

Putina ģeopolitikas pamatprincipi

Vladimirs Putins, neatkarīgi no iekšējās pārliecības, savā darbībā un retorikā ir demonstrējis mainīgus rietumnieciskā un eirāziskā virziena posmus. Šī pretruna mulsina Rietumu ekspertus, kas ilgstoši nav spējuši formulēt Putina Krievijas ārpolitikas vadošo tendenci. Zināmā mērā šo rietumnieku neizpratni var izskaidrot ar Krievijas politiķu pretrunīgajiem izteikumiem, kuros taktiska melošana un pielāgošanās konkrētajai auditorijai darbojas kā likums; attiecīgi ikviens var Krievijā saskatīt to, ko vēlas. Tādi ārpolitikas eksperti kā Andrejs Cigankovs uzskata, ka prezidenta Putina stratēģija ir t. s. “lielvaras normalizācija”. Tas nozīmē pragmatisku ārpolitiku, kas neparedz ne Krievijas integrāciju Rietumos, nedz arī atklātu konfrontāciju un imperiālistiskas ambīcijas pret Rietumiem. Ārpolitikas mērķi ir saglabāt ekonomisko un drošības sadarbību ar Rietumiem, vienlaikus dominējot bijušajās PSRS teritorijās.[10] Pēc Cigankova domām, Putina mērķis ir atjaunot ietekmi bijušajā PSRS telpā bez ekonomisko un drošības attiecību sabojāšanas ar Rietumiem. Savukārt Cigankovs uzskata, ka ārējais ienaidnieks ir nepieciešams tieši Krievijas iedzīvotāju mobilizācijai un lojalitātes nodrošināšanai – nevis Rietumu iebiedēšanai.[11] Manuprāt, Cigankova atziņās ir daudz patiesības, taču Putina Krievija laika gaitā ir pierādījusi, ka tā ir gatava arī teju pilnībā iznīcināt attiecības ar Rietumiem, ja uzskata, ka tai pienākas, piemēram, Ukraina.

Eirāzisma elementi Krievijas ārpolitikā Putina ērā nekad nav izzuduši. Piemēram, gadskārtējā uzrunā Federālajai Asamblejai 2005. gada aprīlī prezidents Putins uzsvēra, ka “krievu nācijas civilizējošā misija Eirāzijas kontinentā turpināsies”, tajā pašā laikā apgalvojot, ka “mēs esam liela Eiropas nācija; mēs vienmēr esam bijuši integrāla Eiropas daļa. (..) Bet šo procesu mēs īstenosim paši, ņemot vērā mūsu specifiskās īpašības, un nevienam neatskaitīsimies par panākto progresu.”[12]

Šādai duālistiskajai pieejai ir gan taktiski, gan idejiski motīvi. Taktiski Putins vienmēr ir mēģinājis līdzsvarot, no vienas puses, izpatikšanu eirāzistiem un principiālākajiem krievu imperiālistiem un, no otras puses, apliecinājumus Krievijas biznesa elitei, ka ekonomikas saiknes ar Rietumiem nezudīs. Putins ir centies balansēt eirāzismu un eiropeismu, gūstot maksimālu labumu no abām pieejām.[13] Taču, manuprāt, Vladimira Putina ārpolitika ir abu pieeju sintēze arī idejiskā līmenī. Putina elks Pēteris Lielais[14] ir viņa politiskais ideāls – vienlaikus vērsts uz Rietumu sabiedrības komfortu un ārējo formu pieņemšanu un arī agresīvu imperiālistiskās Krievijas robežu pārbīdīšanu. Turklāt laika gaitā Putina retorikā un uzvedībā aizvien vairāk ir nostiprinājušās imperiālisma tendences un vienaldzība pret Krievijas biznesa elites pragmatiskajiem satraukumiem.

Putina Krievijas ģeopolitiskie mērķi

Krievijas galvenais ģeopolitiskais mērķis Putina vadībā ir atgūt starptautisku lielvaras statusu un atjaunot ietekmi bijušajā PSRS teritorijā. Līdz 2022. gada 24. februārim tas paredzēja galvenokārt informatīvā kara un subversijas metodes, taču, pieaugot Putina apziņai par savu nesodāmību un ilūzijām par pašu militārajām spējām, tika izvēlētas arī militāras metodes.

(1) Krievijas atgriešanās lielvaras statusā. Krievijas kā lielvaras statuss pasaules politikā ir bijis tās galvenā rūpe kopš Padomju Savienības sabrukuma. Ne velti prezidents Putins 2005. gadā PSRS sabrukumu raksturoja kā “lielāko 20. gadsimta ģeopolitisko katastrofu”. Jau 2009. gadā Krievijas Nacionālās Drošības Stratēģija uzsvēra, ka Krievija ir pārvarējusi 1990. gadu politisko, ekonomisko un sociālo krīzi un atjaunojusi savas spējas aizsargāt nacionālās intereses. Neslēpa, ka resursu potenciāls Krievijas Federācijai sniedz “iespējas stiprināt savu ietekmi uz pasaules skatuves”, turklāt Krievija “nevar izslēgt spēka pielietošanu, lai atrisinātu problēmas, kas rodas cīņā par resursiem”.[15]

Par iejaukšanos Krievijas interešu sfērā Putins vienmēr ir uzskatījis, piemēram, t. s. “krāsainās revolūcijas” bijušajās PSRS valstīs. Kamēr Rietumi uz šīm revolūcijām skatījās kā uz pozitīvu demokratizācijas procesu, Putins tajā saskatīja Rietumu sazvērestību, kas vērsta pret Krieviju. Šajā ziņā Putina antirietumnieciskums nav tik dziļš kā eirāzistiem. Šķiet, ka viņu nevis satrauc “civilizāciju konflikts”, bet gan virza vēlme pierādīt Rietumiem, ka Krievijai pienākas sava ietekmes sfēra. Par šo sfēru būtu jāpanāk vienošanās, ignorējot iesaistīto tautu pašnoteikšanās tiesības, – līdzīgi kā savulaik Jaltas konferencē. Krievijas ekonomikas nožēlojamā situācija un tās agresīvā rīcība tomēr Rietumus attur no šāda priekšlikuma apcerēšanas. Taču Krievija spēj atrast atsaucīgu auditoriju daļā Rietumu politiķu – it īpaši eirāzistiem nozīmīgajā Vācijā un Francijā.

(2) Krievijas intereses Austrumeiropā. Krievija, kas pagājušajā gadsimtā divas reizes ir piedzīvojusi sauszemes iebrukumu no Vācijas puses, uzskata NATO paplašināšanos par militāru draudu savām robežām. To apliecināja jau 2010. gada Krievijas militārā doktrīna.[16] Ukrainas “oranžajā revolūcijā” (un vēlāk Maidana revolūcijā) Krievija saskatīja ASV mēģinājumu iekļaut Ukrainu NATO. Tas nozīmētu, ka Krievijas dienvidrietumu un Baltkrievijas dienvidu robežas būtu atklātas, kā arī tiktu sašaurināts koridors uz Kaukāzu starp Ukrainu un Kazahstānu. Krievija pēc būtības sarautos līdz savām etniskajām robežām, kas tai kā imperiālistiskai valstij nav pieņemami.[17] Krievijas paranojai šodienas situācijā gan nav racionāla pamata: ņemot vērā to, ka Ķīna ir ASV galvenais ģeopolitiskais konkurents, Krievija ir nepieciešama varas līdzsvaram Eirāzijā, un tās sairšana Rietumiem sagādātu tikai galvassāpes.

Taču Krievijas stratēģija vienmēr ir bijusi pārbīdīt robežas pēc iespējas vairāk uz Rietumiem, lai radītu ko līdzīgu drošības buferim.[18] Ja 1989. gadā Sanktpēterburga atradās 1600 km no NATO karaspēka, tad šobrīd šis attālums ir sarucis līdz 160 km. Savukārt Maskavas attālums ir sarucis no 2000 km līdz apmēram 320 km.[19] Putina vadībā Krievija mēģina izmainīt šo, viņaprāt, ģeopolitisko katastrofu un nostiprināt Krievijas situāciju postpadomju telpā. Neatkarīgi no tā, vai tas notiek militāri stratēģisku nolūku dēļ vai balstoties ģeopolitiskajā teorijā par Austrumeiropas kontroli kā atslēgu uz varu Eirāzijā, Austrumeiropa ir Krievijas ģeopolitisko interešu galvenais fokuss.

Šīs intereses Krievija sargā gan ar ekonomiskajiem un politiskajiem, gan arī militāriem līdzekļiem. Pirmie ietver politiķu uzpirkšanu, enerģijas resursu izmantošanu šantāžai un ‘‘krievu pasaules” vīziju. “Krievu pasaules” jēdziens ir ģeopolitisks – tas nozīmē globālas krievu sabiedrības konsolidāciju, lai to izmantotu Krievijas ietekmes paplašināšanai. Tas palīdz Krievijas idejai par multipolāru pasauli, kurā Krievijai būtu leģitīma autoritāte starptautiskajās attiecībās. Cilvēks var piederēt “krievu pasaulei” atbilstīgi dažādām kategorijām – krievu valodas, pareizticības vai kultūras. Tāpat fiziskās robežas šai “pasaulei” ir neskaidras, kas Kremlim ļauj šo jēdzienu izmantot visdažādākajiem mērķiem.[20] “Tautiešu” politiku pielietoja, lai attaisnotu Krievijas militāro intervenci Gruzijā 2008. gadā un Donbasā 2014. gadā. Tāpat šo politiku izmanto, lai saglabātu separātismu Piedņestrā Moldovā un ietekmētu Baltijas valstis.

Ukrainas kara eskalācija 2022. gadā lielā mērā tika pamatota augstāk minētajos Krievijas ģeopolitiskajos mērķos – aizvainojumā un bailēs par NATO paplašināšanos, kā arī ‘‘tautiešu aizstāvības” idejās.[21] Kamēr Rietumu pasaule lielā mērā nespēja noticēt šādai notikumu attīstībai, tas nebija nekas neparedzams: gan imperiālisma un eirāzisma ideju popularitāte, gan agresīvas Krievijas ārpolitikas doktrīnas, gan arī no tām izrietoša rīcība pastāvēja jau gadiem. Piemēram, 2008. gada “Medvedeva doktrīnas” svarīgākie punkti bija: multipolaritāte ASV dominances vietā; cik vien iespējams, draudzīgas attiecības ar Eiropu un ASV; “tautiešu”, viņu dzīvību un goda aizsardzība, lai kur tie atrastos; Krievijas biznesa interešu aizsardzība; Krievijas īpašās intereses tās “vēsturiskajos reģionos”.[22] Ir skaidri redzams, ka Krievija jau sen bija izstrādājusi pamatojumu militāram iebrukumam savās kaimiņvalstīs.

(3) Pakārtotie jautājumi – Ķīna, Kaukāzs un Arktika. Krievijas attiecības ar Ķīnu ir fundamentālu pretrunu caurstrāvotas. No vienas puses, Krievija jau sen ir ieinteresēta paplašināt savu tirgu ar Ķīnu, lai mazinātu ievainojamību Rietumu sankciju priekšā. Gan Krievija, gan Ķīna par savu galveno ģeopolitisko konkurentu uzskata ASV, bet par iekšējo draudu – demokratizācijas procesus un islāma fundamentālismu. Abas pozitīvi raugās uz ideju par multipolāru pasauli, kurā ASV ietekme tiktu samazināta. Taču vienlaikus abas valstis konkurē par ietekmi Centrālāzijā, un ilgtermiņā Krievija ar tās sarūkošo iedzīvotāju skaitu un milzīgajiem dabas resursiem ir dabiska izplešanās zona Ķīnai, kurā iedzīvotāju skaits pieaug un dabas resursi nav tik bagāti. Tomēr atklāta konflikta iespējamība tuvākajā laikā nav liela.

Kaukāza reģions kā ģeopolitiski vārīgs punkts Krievijas uzmanības lokā ir jau kopš 1990. gadiem, kad Čečenijas kari iezīmēja Krievijas gatavību militārai agresijai tās tālāka sairuma apturēšanai. Reģiona sarežģītā etniskā sastāva dēļ konflikts vienā reģiona daļā var aizsākt ķēdes reakciju citā un izraisīt plašu nestabilitāti. Par draudu reģionam uzskata islāma ekstrēmisma pieaugumu Centrālāzijā, kas var “pārmesties” uz musulmaņu kopienām Krievijā.[23] Kā pauž Putins: “Ja kritīs Čečenija, tai sekos pārējais Ziemeļkaukāza reģions. Tiks zaudēts reģions starp Melno un Kaspijas jūru. Tam sekos pārējās musulmaņu teritorijas Krievijā, kā Tatarstāna un Baškīrija, kas nošķels Krievijas Eiropas daļu no Sibīrijas.”[24] Šobrīd Krievijas situācija Kaukāzā ir šķietami stabilāka, tomēr ilgtermiņā Krievijas pozīcijas šajā zonā apdraud demogrāfiskais sprādziens Krievijas musulmaņu populācijā pretstatā niecīgajai dzimstībai pašu krievu vidū, Turcijas ietekmes pieaugums un trauslā uz Putina un Kadirova savstarpējo lojalitāti balstītā sadarbība. Šajā ziņā laiks nav Krievijas sabiedrotais.

Atsevišķi izceļams arī Arktikas jautājums, kas kļūst aizvien aktuālāks globālās sasilšanas dēļ. Kūstot ledājiem, paveras jauni kuģošanas ceļi un enerģijas ieguves avoti. 70% Krievijas teritorijas atrodas ziemeļu platumu grādos, tāpēc Arktikas jautājumā tai ir priekšrocības. Krievija neslēpj savu vēlmi dominēt Arktikā. Piemēram, 2007. gadā Krievija nosūtīja divas minizemūdenes, lai jūras dibenā zem ziemeļpola novietotu no titāna izgatavotu Krievijas karogu, tā simboliski parādot savas pretenzijas uz šo reģionu un tā dabas resursiem. Iespējams, ka nākotnē Arktikas reģions var kļūt par jaunu ģeopolitiskas spriedzes zonu starp Krieviju un Rietumiem.

Secinājumi

Putina vadībā Krievija sākotnēji atkopās no PSRS sabrukuma un Jeļcina ēras haosa sekām, kas bija pietiekami dziļas, lai liegtu jebkādas ambīcijas uz lielvaras statusa atjaunošanu. Apvienojot rietumnieku un eirāzistu ģeopolitiskās pieejas, Putins tiecās atjaunot Krievijas ietekmi starptautiskajā un bijušajā PSRS telpā, vienlaikus izvairoties no atklātas konfrontācijas ar Rietumiem. Taču laika gaitā Putina eirāziskā ievirze kļuva spēcīgāka un viņš atmeta jebkādu piesardzību attiecībā uz atklātu militāru konfrontāciju Ukrainā un pilnīgu Rietumu atsvešināšanu.

Lai arī Krievijas ģeopolitiskās darbības nav pārsteidzošas, ja ir zināmas tās elitē dominējošās ģeopolitiskās idejas un pašas Krievijas formulētās ārpolitiskās doktrīnas, tiešie Krievijas pieaugošās agresijas rezultāti ir pretēji pašas formulētajām interesēm. Krievija zaudē ietekmi gan starptautiskajā arēnā, gan bijušajā PSRS telpā, bet NATO ir ieguvusi otro elpu un paplašinās Skandināvijā. Krievijas mēģinājumi pārveidot Eiropas ģeopolitisko ainu atbilstoši pašas bailēm no potenciālā drauda un iedomām par varenību lielā mērā atgādina Vācijas rīcību Otrā pasaules kara laikā; tikai Krievijas gadījumā vēsture aizvien vairāk atkārtojas kā farss.

Ukraiņu patriotisma un militāro prasmju priekšā Krievijas ģeopolitisko pozīciju formulējumi ārpolitikas doktrīnās un militārās lielvaras statuss sabrūk kā kāršu namiņš. Ilgtermiņā Krievijas nākotne kļūst arvien skaidrāk apjaušama. Tās armijas loģistikas mazspēja blakus valstī un militārās sakāves liecina par dziļu puvi, ko neatrisinās neviena teorija. Savukārt rūkošais etnisko slāvu īpatsvars iepretim pieaugošajai Krievijas musulmaņu populācijai, apvienojumā ar pilnīgu vērtību nihilismu kultūrā, korupciju un ekonomikas lejupslīdi, ievada Krievijas imperālisma norieta fāzi. Vienlaikus mums ir jābūt modriem, jo krievu imperiālisms spēj atdzimt no pelniem un, ja šī ir nevis pēdējā, bet priekšpēdējā fāze, tad ir būtiski atcerēties to ideju ietekmi, kas noveda Eiropu līdz šībrīža traģēdijai.

[1] Raivis Zeltīts, “Vai mūsdienu Krievija ir fašistiska”, Telos, 26.09.2022: https://telos.lv/vai-krievija-fasistiska

[2] Leena Saarikoski, “Lost in a Sea of Words? Discourses of the Russian Geopolitical Thinking in the Arctic”, TamPub, http://tampub.uta.fi/bitstream/handle/10024/84701/gradu06805.pdf?sequence=1 (04.11.2013), p. 27.

[3] Andrea L. Hlosek, “The Mechanics of Russian Foreign Policy in the Caucasus and

Central Asia – Regional Hegemony or Neo-Imperialism?, Calhoun: http://calhoun.nps.edu/public/bitstream/handle/10945/2881/06Mar_Hlosek.pdf?sequence=1 (04.11.2013), p. 13.

[4] Turpat, p. 17.

[5] Turpat.

[6] Saarikoski, op. cit., p. 11.

[7] Turpat, p. 27.

[8] Hlosek, op. cit., p. 13.

[9] Turpat, p. 14.

[10] Turpat, pp. 1–2.

[11] Turpat, p. 17.

[12] Turpat, p. 15.

[13] Turpat, p. 16.

[14] “Putin and Peter the Great: Russian Leader Likens Himself to 18th Century Tsar”: https://www.bbc.com/news/world-europe-61767191

[15] “National Security Strategy of the Russian Federation to 2020”: http://mepoforum.sk/wp-content/uploads/2015/08/NDS-RF-2009-en.pdf

[16] Saarikoski, op. cit., p. 37.

[17] Džordžs Frīdmens, Valstu un tautu likteņi. Analīze un prognozes nākamajiem 100 gadiem. Rīga: Avots, 2012, 74.–75. lpp.

[18] Turpat, 76. lpp.

[19] Turpat, 105. lpp.

[20] Gatis Pelnēns, The “Humanitarian Dimension” of Russian Foreign Policy Toward Georgia, Moldova, Ukraine, and the Baltic States. Rīga: Apgāds Mantojums, 2010, p. 11, 26, 43, 49.

[21] “Address by the President of the Russian Federation”, 24.02.2022. http://en.kremlin.ru/events/president/news/67843

[22] Pelnēns, op. cit., 35. lpp.

[23] Hlosek, op. cit., p. 29.

[24] Turpat.

Edmunds Bērks (1729–1797). Dažas it kā nesaistītas driskas

“Visu saliekot kopā, Franču revolūcija ir vispārsteidzošākā parādība,
kāda jelkad notikusi pasaulē. Daudzos gadījumos [šajā revolūcijā]
visbrīnišķīgākās lietas mēģināja radīt, liekot lietā visabsurdākos
un smieklīgākos līdzekļus; vissmieklīgākajā veidā un acīmredzot
ar visnecienīgākajiem instrumentiem. Pilnīgi viss šķiet nedabisks
šajā vieglprātības un negantības haosā, kurā visu veidu noziegumi
samaisīti juku jukām ar visu veidu neprātībām. Vērojot šo monstrozo,
traģikomisko ainu, gribot negribot pārņem galēji pretējas izjūtas,
dažkārt tām sajaucoties citai ar citu: nicinājumu nomaina sašutums,
smiekli mijas ar asarām, izsmiekla vietā pārņem šausmas.”
Edmunds Bērks[1]

Kā un ko rakstīt par Bērku? Uz šo jautājumu nav vienkāršas atbildes. Vai astoņpadsmitā gadsimta britu politiskās un sabiedriskās dzīves spīdekļa mirdzējumam vispār ir jelkāda nozīme mūsdienās? Ko tagadnes cilvēkam dod viņa argumentētā, asā Francijas revolūcijas kritika un prognozes par tās pārvēršanos diktatūrā? Jā, Bērks neapšaubāmi bija būtisks spēlētājs tajā norišu kopumā, kas neļāva revolūcijas neprātam pārsviesties pāri Lamanšam, uz ko tā cerēja britu salu karstgalvji, tas gan.

Bet pateikts par Bērku, sākot ar viņa dzīves laiku un tā līdz pat šodienai, ir bezgala daudz. Pagājušā gadsimta vidū tobrīd ietekmīgais angļu kristīgais vēsturnieks Kristofers Dousons rakstīja, ka kopš Bērka Britānijā, iespējams, vairs nav bijis neviena cita pirmšķirīga politiskā domātāja.[2] Pat pavirši pakuģojot internetā pa jaunās tūkstošgades pirmo divdesmit gadu grāmatu ražu, redzams, ka angļu valodā šajā vēsturiski niecīgajā laikposmā klajā laisti vismaz divdesmit paša Bērka rakstudarbu jaunizdevumi un pārspiedumi (reprinti), arī vairākas tieši viņa domu pasaulei veltītas monogrāfijas; akadēmiskos žurnālos atrodamo “Bērkiānas” grēdu pat nemēģināju caurlūkot.

Skaidrs, ka anglofonajā pasaules daļā Edmunds Bērks joprojām kotējas gan kā iespējamas izpētes (akadēmiskas ņemšanās, disertāciju u. tml.), gan polemiska diskursa, gan pat populāras lasāmvielas avots. Citādi tas ir pie mums. Latviski Bērks nav tulkots, bet bez latviešu valodā kvalitatīvi pārnestiem pamattekstiem kā centra, ap kuru tad iespējama tulkojuma valodā notiekoša domāšana un kontekstualizācija, jebkurš sekundārs sacerējums būs aprakstošs, snobisks, aizbildniecisks, paviršs, fragmentārs un tā joprojām.

Te vietā atzīmēt, ka Bērka (plašai sabiedrībai) viszināmākais darbs Pārdomas par revolūciju Francijā izdevumu igauņu valodā piedzīvoja 2008. gadā,[3] bet lietuviešu lasītāji savu “Bērku” sagaidīja 2009. gadā.[4] Nu ko, mums, kā ierasts, vēl jāsaņemas.

Kaut ko par Bērku gan esam dzirdējuši: vecāko paaudžu lasītājiem, kas zin, varbūt šī vīra tēlojums aizķēries atmiņā, sendienās lasot pirmās krievu emigrācijas literāta Marka Aldanova (dzimis kā Morduhajs Markus Landaus) romāna Devītais termidors pirmo daļu Augusta Melnalkšņa tulkojumā (Rīga: Ansis Gulbis, 1929; otrā daļa, iespējams, nemaz netika līdz izdošanai). Protams, gan jau Bērka vārds kādā brīdī skāris vēstures vai politoloģijas studentu ausis, tāpat viņa pieminējums sastopams vēl šur tur, arī portālā Telos, proti, Ģirta Brūdera raksta “Konservatīvisms un progresīvisms” 2. daļā.[5] Īpašs, varētu teikt, “mikrofundamentāls” pavērsiens Bērka (un konservatīvisma vispār) invāzijā Latvijā, trūkstot pamattekstu tulkojumiem, ir Rodžera Skrūtona Kā būt konservatīvam latviskojums.[6] Skrūtons uz Bērku izvērsti atsaucas daudzās lappusēs.

Ak jā, kur nu bez skaistā uzzibsnījuma populārajā Normana Deivisa Eiropas vēsturē – Deiviss izceļ britu politiskā domātāja reakciju uz Polijas konstitūcijas pieņemšanu 1791. gada 3. maijā: “Londonā Edmunda Bērka sajūsmai nebija robežu. Bērks rakstīja, ka Polijas 3. maija konstitūcija “iespējams, ir visīstākais (..) sabiedriskais labums, kādu cilvēce jebkad saņēmusi: līdzekļi tik ļoti pārsteidza iztēli, tik ļoti gandarīja prātu un apmierināja morālās jūtas. (..) Viss palika savā vietā un tajā pašā kārtībā, taču viss bija kļuvis labāks. Turklāt šis nedzirdētais gudrības un veiksmes savienojums, šis brīnums tapa, neizlejot ne lāsi asiņu, nebija nodevības, nebija varmācības. (..) Laimīgi ļaudis, ja viņi pratīs turpināt tāpat, kā iesākuši.”[7] Ja Bērku traktē kā britu vai vispār modernā konservatīvisma “tēvu”, kā tas darīts daudzkārt, tad Deivisa izvēlētais fragments ir visnotaļ uzrunājošs: vai tad nav tā, ka par nopietnu konservatīvismu varam runāt tikai tad, ja “sabiedriskais labums” tiek sasniegts, neko noderīgu nesagāžot, bet “visu” padarot labāku reformu ceļā?[8]

Vai Latvijas gadījumā vispār var runāt par tā saprasta konservatīvisma implementāciju? Diezin vai. Protams, 20. gadsimta krasajos sociālpolitiskajos un sociālekonomiskajos lūzumos, topot Latvijas valstiskumam, cīnoties par un ap agrāro reformu u. c., līdzdalīgas bija aprindas, kas vairāk vai mazāk aktīvi centās uzlabot (attīstīt), nesagraujot iepriekšējā posma “sabiedrisko labumu”. Taču vienmēr uzvaru guva radikālāks vēstures ritējums un konservatīvāku risinājumu mēģinātāju vārdi un darbi ierakstījās “tautas kolektīvajā atmiņā un apziņā” pārsvarā negatīvi.

Stenforda Filozofijas enciklopēdijā, Lesteras Universitātes pētnieka Īena Herisa sagatavotajā šķirklī par Edmundu Bērku uzgāju šādu domātāja pašraksturojumu (Heriss nav norādījis tā avotu): “Patiess, bet skarbs monarhijas draugs”.[9] Taču ko gan latvietim dod atskats uz “monarhijas drauga” rosību, kas norisinājusies laikā, kad latviešu nācija tikai sāka sevi pašapzināties brāļu draudžu kustības ietvaros?

Bet ne tikai latvietim var gadīties jautājums: Ko dod? Pēc Otrā pasaules kara, kad Amerikas Savienotās Valstis sparīgi pieņēmās varenībā un bagātībā, konservatīvisms kā pretsvars no kara gadu sabiedrotās, staļiniskās PSRS nākošajiem indīgajiem totalitārā komunisma vējiem kļuva aktuāls taipus okeāna. 1953. gadā klajā nāca amerikāņu politiskā domātāja un literāta Rasela Kērka grāmata The Conservative Mind (es tulkotu – “Konservatīvisma gars”).[10] Tajā Bērkam ierādīta goda vieta. Šī grāmata uzskatāma par savveida klasisku darbu. Taču jau drīz amerikāņi attapās, ka viņu būvējamajai konservatīvisma ēkai idejas par pārmantojamu karaļa varu savienojamā ar parlamentārismu, nesaraujama saikne ar tradīciju, ar pozitīvi traktētiem sendienu “aizspriedumiem” (prejudice) reāli neder. Par to, kā Bērks Amerikā tika šķietami attālināts no aktuālās konservatīvās intelektuālās dzīves, detalizēti raksta, piemēram, Džordžs Nešs.[11] Taču tas lai nu paliek ASV konservatīvisma pētniekiem, kad un kur tādi atrodas.

Bērka lasītāji kā senāk, tā tagad pievērsuši uzmanību viņa lietotajam terminam (?) “aizspriedumi” (prejudice). Var skaidrot šo vārdu kā kaut ko, kas tikumu padara par cilvēka ieradumu.[12] Var izvērstāk, kā to darījis Rodžers Skrūtons jau pieminētajā grāmatā.[13]

Man būtiski šķiet palasīt, kā “aizspriedumu” problēmu risinājis Bērka tikpat kā laikabiedrs, dedzīgais, radikālais, asi pret konservatīvismu kritiskais Viljams Hazlits esejā “Bērka kunga raksturojums, 1807” – rakstītā tātad desmit gadus pēc Bērka nāves. Svarīga ir piezīme, ar kuru Hazlits atrunā esejas parādīšanos atklātībā: “Šis raksturojums tapa pēkšņā ekstravagantas atklātības jūtu uzplūdā, kad man šķita, ka jādod taisnīgs, pat vairāk nekā taisnīgs vērtējums ienaidniekam, vienlaikus nenododot pašam sevi”.[14] Te fragments no esejas, tulkojumā saglabājot Hazlitam raksturīgo, šķietami bezgalīgā teikumā plūstošo struktūru:

“Iemesls, kāpēc vīrietim vajadzētu just pieķeršanos savai sievai un bērniem, noteikti nav tas, ka tie būtu labāki par citiem (tad jau visiem pārējiem arī būtu jābūt tādos uzskatos), bet gan tas, ka viņam galvenokārt būtu jābūt ieinteresētam lietās, kas atrodas viņam vistuvāk un kas viņam ir vispazīstamākās, jo viņa saprašana taču nevar vienlīdz aptvert itin visu; tāpēc viņam visvairāk jāpieķeras tiem objektiem, ko viņš pazīst visilgāk un kas ar savu stāvokli patiešām viņu visvairāk ir iespaidojuši, bet ne tiem, kas paši par sevi ir visiespaidīgākie, vienalga, vai tie būtu vai nebūtu atstājuši uz viņu kādu ietekmi; un tā tas ir tāpēc, ka pēc dabas viņš ir būtne ar ieradumiem un sajūtām, un tāpēc, ka viņam ir saprātīgi rīkoties saskaņā ar savu dabu. Bērkam tādējādi bija taisnība, kad viņš sacīja, ka institūcijas balstīšanās aizspriedumos nav iemesls pārmetumiem; ir tieši otrādi, ja šie aizspriedumi ir dabiski un taisnīgi, respektīvi, ja tie ceļas tieši no tiem apstākļiem, kas ir jūtu un asociāciju īstenais cēlonis, nevis no izpratnes defekta vai sagrozījumiem attiecībā uz tām lietām, kas strikti pakļaujas institūcijas jurisdikcijai. Šī saturiski dziļā maksima bija viņa uzskatu pamatā. Līdz ar to viņš apgalvoja, ka aizspriedumi par labu aristokrātijai ir dabiski un pareizi, un atbalstāmi sabiedrības pozitīvam iekārtojumam nevis indivīdu patieso vai personisko nopelnu dēļ, bet tādēļ, ka tādai institūcijai [aristokrātijai – P. B.] ir tendence vairot un paplašināt saprātīgumu, uzturēt dzīvas atmiņas par pagātnes diženumu, sasaistīt kopā dažādos pasaules laikmetus, ļaut iztēlei ceļot pāri laikiem, bagātinoties ar tāltālu notikumu apceri: jo ir dabiski, ka mēs cēli domājam par to, kas mūs iedvesmo uz cēlām domām, par to, kas daudzu paaudžu secībā ir bijis saistīts ar diženumu, pārticību, cieņu, varu un privilēģijām.”[15]

Tiktāl Hazlits un jautājums par “aizspriedumiem”, kas, kā to esejā tālāk lasām, ļāva Bērkam saskatīt Francijas revolūcijas briesmas tieši tās antiaristokrātiskajā un attiecīgi antimonarhistiskajā radikālismā. Bērkaprāt, šāds radikālisms, kas iznīcināja Francijas gadsimtiem seno institucionālo iekārtojumu, ja tiktu pārnests uz Britu salām, iznīcinātu arī turienes kopš 1688. gada Slavenās revolūcijas (Glorious Revolution) nostabilizēto parlamentārās monarhijas iekārtu.

Skaidrs, ka Anglijā netrūka Francijas revolūcijas atbalstītāju, un, kā tas parasti notiek, īpaši jaunatnes vidū. Viens tāds bija dzejnieks, vēlākais kritiķis, esejists, filozofs Semjuels Teilors Kolridžs. 1794. gada decembrī – 1795. gada janvārī tobrīd 22 gadus jaunais dzejnieks iesniedza laikrakstam The Morning Chronicle 12 dzejoļu ciklu “Soneti par izcilām personām.”[16] Ciklā ietilpa soneti, veltīti: Tomasam Erskinam, juristam un politiķim, kurš Francijas revolūcijas laikā aizstāvēja radikāļus; Edmundam Bērkam; Džozefam Prīstlijam, ievērojamam zinātniekam un ietekmīgam radikālim; marķīzam de Lafajetam, ģenerālim un valstvīram, kurš pēc dalības Amerikas neatkarības karā atgriezās Francijā “taisīt revolūciju”; Tadeušam Kostjuško, poļu ģenerālim Amerikas neatkarības karā, cīnītājam par Polijas brīvību; Viljamam Pitam Jaunākajam, Lielbritānijas premjerministram, kuram bija vadoša loma, nostādot valsti opozīcijā Francijas revolūcijai un apspiežot pašmāju disidentus un radikāļus; Viljamam Lailam Boulzam, garīdzniekam, dzejniekam un kritiķim; Sārai Kemblai Sidonsai, sava laika ievērojamākajai aktrisei; Viljamam Godvinam, filozofam, romānistam, politiskam radikālim; Robertam Sautijam, dzejniekam; Ričardam Brinslijam Šeridanam, politiķim, dramaturgam un teātra īpašniekam; Čārlzam, trešajam grāfam Stenhoupam, valstsvīram, izgudrotājam, zinātniekam, Viljama Pita Jaunākā svainim. Par katru no šīm personām varētu izrakstīties lappušu lappusēm, un tas pasaulē ticis un tiek darīts. Mani ieinteresēja sonets, kas veltīts Edmundam Bērkam. Te tas ir:

As late I lay in slumber’s shadowy vale,
With wetted cheek and in a mourner’s guise,
I saw a sainted form of Freedom rise:
She spake! Not sadder moans the autumnal gale –
‘Great son of Genius! Sweet to me thy name,
Ere in an evil hour with altered voice
Thou bad’st Oppression’s hireling crew rejoice
Blasting with wizard spell my laurelled fame.
Yet never, Burke! Thou drank’st Corruption’s bowl!
Thee stormy Pity and the cherished lure
Of Pomp, and proud Precipitance of soul
Wildered with meteor fires. Ah Spirit pure!
That error’s mist had left thy purgèd eye:
So might I clasp thee with a Mother’s joy!’[17]

Un te – pārstāsts latviešu valodā:

Kad viņdien sērīgs ar asaru slacītu vaigu gulšņāju mijkrēslī, mana gara acu priekšā nostājās svētā Brīvība un runāja. Balss tai bija skumjāka par rudenīgo vētru. Tā teica: “Dižais Ģēnijdēls, tavs vārds man bija mīļš, pirms ļaunā nestundā tu izmainītā balsī priecājies par Apspiedēju pakalpiņu baru, ar burvju mākām satriecot manu lauriem vainagoto slavu. Nē, Bērk! Tu esi dzēris no korupcijas kausa! Vētrainais Pits, lolotais Spozmes vilinājums un dvēseles lepnā Neapdomība tev lika aizsvilties mežonīga meteora liesmās. Ak, tīrais Gars! Kaut kļūdu migla nokristu no tavām attīrītām acīm, lai varu tevi kā Māte ieslēgt savās skavās!”

Jaunais Kolridžs te raud, jūtot līdzi Viljama Pita valdības tobrīd apcietinātajiem angļu “jakobīņiem”, un Brīvības monologā pievēršas Edmunda Bērka “degradācijai”. Bērks, kas senāk bijis Amerikas neatkarības aizstāvis (tā uzskatīja daudzi), arī cīnītājs par jēdzīgāku pārvaldi Indijā, tagad izmantojis savu ģeniālo daiļrunību, lai nomelnotu franču brīvības ideālus un ļāvies korumpēties, pieņemot Pita “sakārtoto” mūža pensiju.

Pagāja divdesmit divi gadi, un vairs ne tik jaunais Kolridžs (tieši divreiz vecāks, nekā laikā, kad dzejoja, atmaskojot Bērku un citus “reakcionārus”) laida klajā savu kritisko autobiogrāfiju “Biographia Literaria”. Tajā lasām: “Lai pētnieks (..) ieskatās Edmunda Bērka runās un rakstos, kas tapuši, sākoties Amerikas [neatkarības] karam, un salīdzina tos ar runām un rakstiem Francijas revolūcijas sākumā. Pētnieks redzēs, ka principi abos gadījumos ir precīzi tie paši un domas izvedums tāpat, toties praktiskie secinājumi ir diametrāli pretēji, taču kā vienā, tā otrā reizē vienlīdz leģitīmi, kā to rāda abu notikumu rezultāti. No kurienes viņā šī izcilā spēja paredzēt? No kurienes tā pārsteidzošā atšķirība, pat neatbilstība cēloņsakarību izpratnē, kas atšķir viņu no tiem, kuri attiecīgajos jautājumos balsoja tāpat kā viņš? Kā lai mēs izskaidrojam nepatīkamo faktu, ka Edmunda Bērka runas un rakstus šodien lasām ar daudz lielāku interesi, nekā tos uztvēra sarakstīšanas laikā, kamēr viņa izcilo sabiedroto teiktais ir jau aizmirsts? (..) Atbilde, kas varētu apmierināt, būtu tāda, ka Edmundam Bērkam piemita pastāvīgi asināts redzējums, kurā visas lietas, darbības un notikumi tiek skatīti likumsakarībās, kas nosaka to eksistenci un apraksta to iespējamību. Viņš mēdza atsaukties uz principiem, viņš bija zinātnisks valstsvīrs un tieši tāpēc spējīgs paredzēt.”[18]

Viljams Hazlits cildināja Bērku tā izteiksmes un intensitātes dēļ, lai arī bija un palika naidīgs pret tā uzskatiem par Francijas revolūciju. Hazlits sava rakstura dēļ visu mūžu kašķējās ar Kolridžu, bet varbūt vainīgs bija ne tikai raksturs. Kolridžs, kā tas visbiežāk gadās, no revolucionāra jaunekļa pārtapa par konservatīvu domātāju un pelnīti saskatīja Bērkā valstsvīru – pareģi, bet Hazlits, kāds bija, tāds palika. Šķiet, Hazlitam Lielbritānijā nav uzcelts piemineklis, ir tikai kapa plāksne kādreizējā Sv. Annas kapsētā Londonas Soho.

Pavisam nesen – 21. oktobrī – apritēja 250 gadi, kopš dzimis Semjuels Teilors Kolridžs. Pie mums šī jubileja pagāja nepamanīta. To, protams, nevar teikt par Lielbritāniju: izstādes, lasījumi u. c. notika Londonā un ne tikai. Paliekošākā jubilejas iezīme, protams, ir tieši Kolridža dzimšanas dienā (un stundā!) Oterijā Sentmērijā (Ottery St Mary) pie draudzes baznīcas atklātais piemineklis dzejniekam. Tēlnieka Nikolasa Dimblbija bronzā atveidotā un Kolridža piemiņas fonda desmit gadu rūpēs izlolotā tēla atklāšanas svinībās klāt bija prāvs skaits dzimtas pārstāvju, arī Viljams hercogs Kolridžs, Piektais Oterijas Sentmērijas barons.

Bet tomēr – kā galu galā rakstīt par Bērku? Varbūt tā (ja vēlaties, uzskatiet turpmāko par joku!). Klaivs Steipls Lūiss, angļu rakstnieks, literatūrzinātnieks un anglikāņu laju teologs, ir labi zināms arī Latvijā. Daudzi jo daudzi ir lasījuši Nārnijas hronikas; gan jau arī Skrūvšņores vēstules un citus tulkojumus. Lasītais noteikti liek apziņā veidoties tādam kā veselā saprāta virzītam pozitīvas garīgās un psiholoģiskās cīņas vektoram, kas spēj apliecināties par spīti visam. Taču Lūiss, šķiet, neinteresējās par 18. gadsimta beigu politiskajiem procesiem. Akadēmiskā Lūisa vēstuļu izdevuma trīs biezajos sējumos Edmunda Bērka vārds pavīd divas vai trīs reizes. Vēstulē Arturam Grīvzam Lūiss iztirzā grāmatu pārlasīšanas nozīmi, atzīstot, ka pats nododas tai pārāk daudz. Starp citu, viņš raksta: “… pārlasīju Bērka Pārdomas par revolūciju Francijā, konstatēju, ka gandrīz pilnībā biju to aizmirsis. Grāmata ir pārāk izstiepta un uz beigām izvēršas par parastu bāršanos”.[19]

Taču, iedrošinot savu ilggadējo amerikāņu vēstuļdraudzeni Mēriju Vandoizenu, Klaivs Steipls Lūiss 1955. gada 7. jūlijā viņai raksta: “Neļaujiet nevienam ar varu piespiest jūs izvairīties no teikumiem, kas beidzas ar prievārdu. Tas ir patvaļīgs likums, kuram vairums izcilāko rakstnieku vispār nav pievērsuši uzmanību. Autorizētā Versija un E. Bērks uzskatīja, ka prievārds ir ļoti labs vārds, lai pabeigtu teikumu”.[20]

Te jāpaskaidro, kāpēc savas pārdomas par Bērku nolēmu beigt ar Lūisu, kuram senlaiku politiskā domātāja interpretācijā šķietami nav nekādas nozīmes. Ko nozīmē beigt teikumu ar prievārdu? Latviešu valodā tāds lietojums tikpat kā nav iespējams. Citādi tas ir angļu valodā. Lūk, piemērs: I don’t know to which store he went. / I don’t know which store he went to. (Es nezinu, uz kuru veikalu viņš aizgāja. / Burtiski pārceļot: Es nezinu, kuru veikalu viņš aizgāja uz.) Angļu valodā otrais variants ir dabisks un izklausās labāk; latviski – paši redzat.

Bet kas ir prievārds, prepozīcija? Akadēmiskā Latviešu valodas gramatika māca: “Prievārdi ir vieni no valodas nozīmīgākajiem attieksmju izteikšanas līdzekļiem, kas norāda kā uz reālās īstenības priekšmetu, parādību, pazīmju un norišu atttieksmēm, tā uz domu priekšmetu attieksmēm un vārdu sakarībām teksta izveidē.”[21]

Lūiss vēstulē tātad raksta, ka ir labi pabeigt teikumu ar vārdu, kas norāda uz domu priekšmetu attieksmēm un kā piemērus min “Autorizēto Versiju” jeb Karaļa Džeimsa Bībeli (klasisko Svēto Rakstu tulkojumu angļu valodā) un Edmundu Bērku.

Vai vispār ir iespējams vēl drosmīgāks divu attieksmju ziņā atvērtu tekstuālo struktūru savietojums?

[1] Edmund Burke, Reflections on the Revolution in France. Thomas Paine, The Rights of Man. Garden City, New York: Dobleday & Company, 1961, pp. 21, 22.

[2] Christopher Dawson, Understanding Europe. New York: Sheed and Ward, 1952. Reprint: Christian Culture Press, 1991, p. 63.

[3] Edmund Burke, Mõtisklusi Prantsuse revolutsioonist ja mõningate Londoni ühingute toimingutest seoses selle sündmusega. Tr.Triinu Pakk-Allmann. Tallinn: Arrak, 2008.

[4] Edmund Burke, Apmąstymai apie Prancūzijos revoliuciją. Vert. Elena Macevičiūtė. Vilnius: Žara, 2009.

[5]https://telos.lv/konservativisms-progresivisms-2/ Skatīts 22. nov. 2022.

[6] Rodžers Skrūtons, Kā būt konservatīvam. Tulkotājs Krišjānis Lācis. Rīga: Kodoka, 2012, 282. lpp.

[7] Normans Deiviss, Eiropas vēsture. No angļu valodas tulkojuši Jānis Zīders un Maira Mora. Rīga: Jumava, [2009], 716. lpp. Davies, Norman. Europe. A History. Oxford, New York: Oxford University Press, 1996, p. 699.

[8] Bērka citējums “mums ir jāreformē, lai saglabātu” atrodams: Egons Rusanovs, Signe Skutele, Konservatīvisms Rodžera Skrūtona izpratnē. Rīga: Rusanovs & Partneri, 2021, 45. lpp.

[9] “True but severe friend to monarchy” – Ian Harris, “Edmund Burke”, The Stanford Encyclopedia of Philosophy (Summer 2020 Edition), Edward N. Zalta (ed.), https://plato.stanford.edu/archives/sum2020/entries/burke (skatīts 22. nov., 2022).

[10] Russell Kirk,The Conservative Mind: From Burke to Santayana. Chicago: Henry Regnery Co., 1953. Pp. 458. Reprint: BN Publishing, 2009.

[11] George H. Nash, The Conservative Intellectual Movement in America since 1945. Wilmington, Delaware: Intercollegiate Studies Institute, 1996, Pp. 467.

[12] Skat., piemēram, norādi: Roger Kimball, Lives of theMind.The Use and Abuse of Intelligence: From Hegel to Wodehouse. Chicago: Ivan R. Dee, 2002, p. 326.

[13] R. Skrūtons, op. cit., 38., 39. lpp.

[14] William Hazlitt, The Fight and Other Writings. Edited by Tom Paulin and David Chandler, With an Introduction by Tom Paulin. London, New York, Camberwell, Toronto, New Delhi, Auckland, Rosebank: Penguin Books, 2000, p. 171.

[15]Ibid., pp. 177, 178.

[16] Richard Holmes, Coleridge. Early Visions 1772–1804. New York: Pantheon Books, 1990, p. 81.

[17] Samuel Taylor Coleridge, The Complete Poems. London, New York, Ringwood, Toronto, Auckland: Penguin Books, 1997, pp. 69, 70.

[18] Samuel Taylor Coleridge, Biographia Literaria. Edited by Nigel Leask. [Everyman], London: J. M. Dent; Vermont: Charles E. Tuttle, 1997, p. 111.

[19] C[live] S[taples] Lewis, The Collected Letters of C. S. Lewis, Volume II. Books, Broadcasts and the War, 1931–1949. Edited by Walter Hooper. San Francisco: HarperSanFrancisco, 2004, p. 34.

[20] C[live] S[taples] Lewis, The Collected Letters of C. S. Lewis, Volume III. Narnia, Cambridge and Joy, 1950–1963. Edited by Walter Hooper. San Francisco: HarperSanFrancisco, 2007, p. 630.

[21] Ilze Auziņa, Ieva Breņķe, Juris Grigorjevs, Inese Indričāne, Baiba Ivulāne, Andra Kalnača, Linda Lauze, Ilze Lokmane, Dace Markus, Daina Nītiņa, Gunta Smiltniece, Baiba Valkovska, Anna Vulāne, Latviešu valodas gramatika. Rīga: LU Latviešu valodas institūts, 2013, 619. lpp.

Trešo darbības gadu gaidot

Šogad decembrī aprit divi gadi, kopš tika nodibināta biedrība “Peripatos”, kura izveidoja un uztur portālu Telos. Pārlasot biedrības statūtus, kas savulaik tika rakstīti piepaceltā dvēseles stāvoklī, nākas secināt, ka portāls savā darbībā nav no tiem novirzījies un pat mēģinājis īstenot ikvienu minēto punktu. Tā kā šie statūti ir arī mūsu Vadlīniju pamatā,[1] varbūt ir vērts šeit tos citēt:

Mūsu mērķi ir:

(1) sekojot Aristotelam, veicināt izpratni par cilvēka saprātīgo iedabu, metafizikas un ētikas sasaisti ar politiku, objektīvu morālu kārtību, tās ievērošanas neatraujamo saistību ar cilvēka laimi un labklājību un valstiskās kopienas pakļautību kopējam labumam;

(2) sekmēt Rietumu intelektuālā mantojuma izziņu, kritiski izvērtējot senākas, jo īpaši 20. un 21. gadsimta ideoloģijas;

(3) izveidot un uzturēt tīmekļa žurnālu sociāli konservatīviem domātājiem;

(4) apvienot Latvijas platoniķus, aristoteliešus, tomistus, kantiešus, visu skolu morālos reālistus, ortodoktiskos un ortopraktiskos kristiešus un citus konservatīvos intelektuāļus kopīgā platformā;

(5) veicināt klasisko izglītību un vairot izpratni par tās nepieciešamību;

(6) rīkot diskusijas, apaļos galdus un dažādus sabiedriskus pasākumus; aktīvi piedalīties sabiedriskajā dzīvē un publiski paust Biedrības nostāju;

(7) vākt ziedojumus un piesaistīt līdzekļus konservatīvās domas attīstībai, kritiskās racionalitātes sekmēšanai, valstiskuma apziņai un pilsoniskās sabiedrības vitalitātei Latvijā.

Šajos divos gadus portāls ir publicējis vairāk nekā 300 rakstu, eseju, aplāžu un tulkojumu no angļu, franču, vācu, krievu, ungāru, poļu, kā arī sengrieķu un latīņu valodām. Izņemot dažus pārpublicējumus, visi tulkojumi ir pirmpublicējumi un paredzēti tieši Telos, turklāt vairumā gadījumu no autoriem, kuri pasaulē ir pazīstami, taču latviešu valodā nekad nav bijuši tulkoti.

Kopā ir ierakstītas un arhīvā noklausāmas 38 aplādes. Tajās runājām par tādām aktuālām tēmām kā pandēmija, karš un cenzūra, taču arī par vispārīgākiem teorētiskiem jautājumiem un kultūras norisēm visplašākajā vārda nozīmē – par mūziku, arhitektūru, mitoloģiju, reliģiju, tautsaimniecību un godalgotiem romāniem.

13. decembrī Telos veidotāji ierakstīs aplādi par šajos divos gados domāto, pētīto un darīto, kā arī par konservatīvismu šodienas Rietumos un Latvijā. Šajā aplādē paredzēts atbildēt arī uz lasītāju jautājumiem. Tāpēc, ja tādi ir, uzdodiet tos, lūdzu, komentāros.

[1]https://telos.lv/vadlinijas

Foto: Ansis Starks

Preses apskats 6

“Balenciaga skandāls: Zīmols nāk klajā ar paziņojumu un atsauc prasību tiesā pēc zīmola radošā direktora atbildes uz aso kritiku”, Independent, 03.12.22: https://www.independent.co.uk/life-style/balenciaga-scandal-ad-child-campaign-news-b2237949.html
Asā kritika, kas vērsta pret zīmola Balenciaga neseno reklāmas kampaņu, kurā iesaistīti bērni, neapsīkst, un luksusa preču zīmolu turpina nosodīt gan fani, gan slavenības. Spāņu modes nams ir ierauts diskusijā par divām reklāmas kampaņām – vienu, kurā bērnu modelis tur rokās “BDSM spēļu lācīti”, un otru, kurā izmantoti materiāli no Augstākās Tiesas sprieduma lietā par bērnu pornogrāfiju un grāmata par beļģu mākslinieku Mikaelu Boremānsu.

Mikaels Boremānss (Michaël Borremans) savulaik kļuva ievērojams ar gleznu sēriju “Uguns no saules” (Fire from the Sun), kurā attēloti kaili, asinīm notraipījušies, dažos gadījumos sakropļoti mazi bērni, kuri spēlējas ar gabalos saraustītiem ķermeņiem un fekālijām.

Modes nama Balenciaga Ziemassvētku dāvanu tirdzniecības reklāmas fotoattēli no nama vietnes šobrīd ir izņemti. Tie acīmredzami pārkāpa robežu, aiz kuras mūsdienu sabiedrība nav gatava iet. Kamēr modes nams, kurš šīs neveiksmīgās reklāmas kampaņas rezultātā sagaidāmi cietīs finansiālus zaudējumus, mēģina noskaidrot vainīgo (radošais direktors, piemēram, cenšas novelt atbildību uz reklāmas aģentūru – un otrādi), bildes joprojām var aplūkot tīmeklī.

Attēliem ar bērniem (ne vairāk kā četrus piecus gadus veciem) ir šī savādā īpatnība: skatītājs nespēj noticēt tam, ko redz, tāpēc viņam ir spēcīga tieksme redzētā vēstījumu un saturu vienkārši noliegt. Nav iespējams noticēt, ka vairāki simti cilvēku, kā sievietes, tā vīrieši, kas iesaistīti šīs kampaņas veidošanā, varētu visā nopietnībā iekārtot šādus uzstādījumus un ievest tajos mazus bērnus. Bērniem ir nopietnas un skumjas sejas, viņi tur rokās spēļu lācīšus, kas ir apģērbti seksuālo deviantu – sadomazohistu izmantotajās melnas ādas, ķēžu un žņaugšanas aksesuāros; vienam spēļu lācītim ir “uzdauzīta” zila acs; bērni stāv kājās vai ir apguldīti uz dīvāna, kura priekšā uz galdiņa ir izkārtoti augstākā mērā dīvaini priekšmeti, ieskaitot dažāda izmēra alkohola glāzes un cilvēkam paredzētu kakla siksnu ar dzelkšņiem; pie vienas no sienām ir piekārti priekšmeti, kas izskatās pēc dildo.

Modes nams, protams, enerģiski noliedz, ka jebkādā veidā atbalstītu pedofiliju, nemaz nerunājot par bērnu iesaistīšanu sadomazohistiskos rituālos, un sagaidāmi tas drīzumā noziedos pienācīgu summu kādai bērnu aizsardzības organizācijai.

Interesanta versija par viņu domu gaitu šķiet šī: viņi izmanto noteikta veida “estētiku”, mēģinot transcendēt pašas šīs “estētikas” apzīmētās darbības un to perverso un/vai kriminālo raksturu, respektīvi, atraujot priekšmetus no to funkcijas vai pat izliekoties, ka tiem šādas funkcijas nemaz nav. Jūs taču varat par trijos ciparos mērāmu summu iegādāties luksusa klases žņaugšanas siksnu, tomēr tas nenozīmē, ka jums to vajadzētu izmantot žņaugšanai – un katrā ziņā ne bērna žņaugšanai! Jūs esat aicināti to iegādāties tikai tās “estētisko” kvalitāšu dēļ – un pie “estētikas” smalkuma pieder arī piekšmeta noliegtās funkcijas “izaicinošais” un “drosmīgais” (“cīnās pret stereotipiem”) raksturs.

Šādu reklāmu slimīgais vēstījums savukārt mēģina izmantot jau minēto šoka un neticības elementu. Vairums potenciālo klientu tiešām būtu gatavi atzīt, ka reklāmu vēsts ir nepieņemama, taču nepieņemama tikai tiem, kas šo visu “ņem nopietni”. Tā kā luksusa preču industrija strādā uz šauru un elitāru sabiedrības slāni, tai ir jāstrādā arī uz šīs elites ideoloģiskajām sliecībām. Nicinājums pret neizglītoto ļaužu masu “konspirācijas teorijām”, “morālajām panikām”, “bailēm no pedofiliem” un grūtībām nošķirt priekšmetu funkciju no to estētiskajām kvalitātēm pieder pie šīs ideoloģijas.

Vienlaikus, par spīti dažādu precedentu virknei, elitāro modes namu vadība un viņu klienti turpina ignorēt gandrīz acīmredzamo: ka pietiekami liels sabiedrības slānis, jo īpaši gados jaunie, šādu reklāmu vēstījumu uztver burtiski un reāli cenšas pielīdzināties atspoguļotajam. To pierāda gan anorektisko meiteņu krīze, kas sakrita ar neveselīgi kārno modeļu uzvaras gājienu, gan plastiskās ķirurģijas operāciju pieaugums tiecībā iegūt rekomendēto ārējo izskatu; gan arī tā sauktais “heroīna šiks”, kas smago narkotiku lietošanu iemācījies asociēt ar noteiktu “glamūru”; gan arī androgīnā ideāla promotēšanas drošticamā saistība ar milzīgo transseksuālisma pieaugumu mileniāļu paaudzē. Droši vien atviegloti jānopūšas, ka vismaz pedofilijas “estētika” šobrīd ir izrādījies solis par tālu.

“Kultūras darbinieki: Puntuļa balsojums pret visu ģimeņu aizsardzību ir pretrunā nozares definētajai iekļaujošajai politikai”, LSM, 08.12.22: https://www.lsm.lv/raksts/kultura/kulturtelpa/kulturas-darbinieki-puntula-balsojums-pret-visu-gimenu-aizsardzibu-ir-pretruna-nozares-definetajai-ieklaujosajai-politikai.a486042
Vairāk nekā 400 kultūras darbinieki publiskā vēstulē kultūras ministram Naurim Puntulim (Nacionālā apvienība) norādījuši uz pretrunām starp viņa balsojumu Mandātu, ētikas un iesniegumu komisijā pret iniciatīvu “Par visu ģimeņu tiesisko aizsardzību” un Kultūras ministrijas izstrādātajiem plānošanas un stratēģiskajiem dokumentiem un aicinājuši iespējamo nākamo termiņu kultūras ministra amatā aizvadīt atbilstoši Satversmē noteiktajām pamatvērtībām un ar savu darbību rādīt paraugu empātiskas un iekļaujošas sabiedrības veidošanā.

Deputāts Nauris Puntulis, par spīti 400 kultūras darbinieku parakstītajai vēstulei, savu balsojumu Saeimā par Civilo savienību likumprojektu nemainīja, taču kaunināšanas vēstule un tās plašākais konteksts ir diezgan zīmīgs. Šis konteksts ir ideoloģiskā manipulācija, kas izpaudās šādi: (1) ar dažādiem “gatavināšanas” procesiem panākt, lai Kultūras Ministrija, kuru vada NA ministrs, apstiprinātu un virzītu stratēģijas dokumentus, kuros lietotā terminoloģija ārēji izskatās neitrāla, centriska un visiem pieņemama, un izlikties nemanām, ka šie termini ir ideoloģiski pielādēti un ka kreisais flangs tajos “ielasa” pavisam citu nozīmi nekā labējais un centriskais flangs; (2) kad pienāk tāda vajadzība, izmantot šķietami neitrālo stratēģijas dokumentu, lai pasludinātu, ka ministrs jau ir piekritis kreisā flanga interpretācijai un tāpēc viņam nav atkāpšanās ceļa.

Varbūt ir vērts pakomentēt dažus jēdzienus, pie kuriem apelēts kultūras darbinieku vēstulē un kuri ir nozīmīgi strīdā par CSL nepieciešamību un attiecīgo Satversmes Tiesas spriedumu:

(a) “Latvija kā demokrātiska valsts”: Protams. Demokrātiskā valsts demokrātiskās vēlēšanās ievēlēja Saeimā deputātus, no kuriem vairākums neatbalsta jauna pāru reģistrācijas institūta ieviešanu un diez vai atbalsta bērna tēva tiesisku izsvītrošanu no bērna dzīves lesbiešu pāru gadījumā. Demokrātiskajā valstī tika savākti 23 000 iedzīvotāju parakstu par viendzimuma ģimeņu juridisku atzīšanu (kā uzsvērts arī vēstulē), taču vienlaikus tika savākti 58 000 parakstu par referendumu, kas ļautu noskaidrot, ko Latvijas pilsoņi saprot ar jēdzienu “ģimene” (nav pieminēts ne vēstulē, ne arī LSM rakstā).

(b) “Latvija kā tiesiska valsts”: Cerams. Latvijas Republikā pastāv varu šķirtība. Satversmes Tiesa nav likumdevējs. Likumdevējs ir tauta un tās ievēlētie pārstāvji, tas ir, Saeima. Satversmes Tiesas spriedums par bērna piedzimšanas atvaļinājumu tika izpildīts tādā apmērā, ka tika veikti labojumi Darba likumā. Satversmes Tiesas prasība ieviest viendzimuma pāru reģistrāciju, pamatojoties uz to, ka jēdziens “ģimene” Satversmes 110. pantā nozīmējot arī divu vīriešu vai divu sieviešu izveidotas savienības, nav nekas vairāk par Satversmes Tiesas šībrīža viedokli. Ar citiem tiesnešiem (kā to rāda, piemēram, ASV piemērs) tas būtu atšķirīgs. Minētā interpretācija balstās uz diviem pieņēmumiem, no kuriem neviens nav pašsaprotams: (1) Satversmē minētie jēdzieni jāinterpretē nevis to oriģinālajā nozīmē (tajā nozīmē, ar kuru Satversmē tie savulaik tika ierakstīti), bet atkarībā no laika gara, dažādām aktualitātēm un, citējot tiesas tekstu, “sociālās realitātes”; respektīvi, nozīme mainās; (2) to, kad, kādā veidā un uz kādu nozīmi mainās Satversmē ierakstīto vārdu nozīme, nosaka Satversmes Tiesa. Tiesisks un godprātīgs risinājums šajā strupceļā attiecībā uz tik nopietna jēdziena nozīmi būtu tautas referendums.

(c) “Latvijas Republikas Satversmē noteiktās vērtības”: Ir dažādas. Piemēram, preambulā uzsvērtas gan kristīgās vērtības (deviņu kristīgo konfesiju vadītāji iestājas pret viendzimuma savienību atzīšanu par ģimenēm[1]), gan latviskā dzīvesziņa (pret minēto iniciatīvu iestājas arī Latvijas dievturu sadraudze[2]). Netrūkst tādu, kuriem šķiet, ka preambula, nemaz nerunājot par Satversmes 110. pantu, kur deklarēts, ka laulība ir savienība starp vīrieti un sievieti, ir nekam nederīgi vai iedzīvotāju laimei kaitīgi teksti. Ikviens ir brīvs tā uzskatīt, taču, lai šos spēkā esošos tekstus mainītu, ir jāpanāk vairākuma atbalsts šādai maiņai.

(d) “saliedēta un iekļaujoša sabiedrība”: Bet ap ko saliedēta un kurus iekļaujoša? Saliedēta tādā nozīmē, ka katrs var dabūt to, kas viņam personīgi būtu izdevīgs? Iekļaujoša tādā nozīmē, ka tie, kas nepiekrīt jēdzienu pārdefinēšanai, netiek iekļauti?

(e) “sabiedrības daudzveidības pieņemšana”: Ir nodrošināta. Latvijas Republikā ikviens pilngadīgs cilvēks izdara savas privātās izvēles. Ikviens var veidot attiecības, ar kuru vien vēlas, ievākties vienā mājā vai dzīvoklī, dzīvot kopā un saukt savu partneri vai partnerus tādos apzīmējumos, kādi viņam labāk patīk. Šīs ir privātās dzīves izvēles, kuras Latvijā, ja vērtējam visas planētas līmenī, tiek aizsargātas reti augstā līmenī. Kultūras darbinieku vēstulē apgalvots, ka “daudzveidības pieņemšana” nozīmējot tieši un konkrēti “atzīt dažādās ģimenes”. Nenozīmē gan. Ģimene ir juridisks jēdziens, kura interpretācijai ir tālejošas tiesiskas un sociālas sekas un tieši par šo interpretāciju ir strīds.

Vēstulē minētais apstāklis, ka kultūras ministrs N. Puntulis pasniedzis “valsts un starptautiski nozīmīgus apbalvojumus LGBTQ+ kopienas cilvēkiem”, tādējādi izceļot viņu nozīmi Latvijas vārda nešanā, taču “atņem tiesības viņu ģimenēm tapt atzītām”, kas attiecīgi liecinot par “dubultmorāli”, izklausās pēc apsūdzības ļaunā un kategoriski nosodāmā homofobijas formā. Vai ar šo jāsaprot, ka, ja reiz ministrs nepiekrīt viendzimuma pāru prasībām, viņam arī nebūtu vajadzējis apbalvot personas ar homoseksuālu dzīvesveidu, ja tām ir ieguldījums Latvijas kultūrā? Vai varbūt jāsaprot, ka N. Puntulis īstenībā apbalvoja par “piederību LGBTQ+ kopienai”, nevis par ieguldījumu kultūrā?

(f) “kopējais labums”: Ir izšķiroši nozīmīgs. Taču tas nozīmē daudz vairāk par “drošu vidi” (tāda ir) un “cieņpilnu attieksmi pret ikvienu cilvēku” (arī tāda ir; par to liecina, piemēram, N. Puntuļa izsniegtie apbalvojumi). Saprātīgi domājošam cilvēkam aizstāvēt kopīgo labumu nozīmē cita starpā aizstāvēt laulību, ģimeni, tautas ataudzi un bērnu tiesības augt ar vecākiem – pat ja kāds atsevišķs cilvēks, piemēram, no “LGBTQ+ kopienas” šajos labumos personīgi nevar piedalīties. Stabils laulības un ģimenes institūts kalpo visiem sabiedrības locekļiem, un visi no tā ir ieguvēji. Lielākais ieguvējs, starp citu, ir tautas ataudze, jo trešie bērni Latvijā lielākoties dzimst laulībā.

(g) “attīstīta empātija”: Noteikti. Labs treniņš šai empātijai varētu būt visi tie, aizvien daudzskaitlīgākie, gadījumi, kad sievietes pārkāpj Latvijas likumu, kurš neparedz mākslīgās apaugļošanas pakalpojuma sniegšanu lesbiešu pāriem, vai sarunā ar saviem draugiem gejiem, ka viņi ziedos spermu, apsolot dalību bērna audzināšanā, taču pēc bērna piedzimšanas vīrieti no bērna atstumj, vienlaikus caur tiesu mēģinot piedzīt alimentus.

“Pētniece: Daugavpils domei nebija tiesību pieprasīt no izstādes Rotko centrā izņemt darbus”, TVNET, 29.11.22: https://www.tvnet.lv/7659622/petniece-daugavpils-domei-nebija-tiesibu-pieprasit-no-izstades-rotko-centra-iznemt-darbus
Pēc Daugavpils pašvaldības spiediena Rotko mākslas centrs izņēmis no ekspozīcijas trīs pirms mēneša atklātas igauņu keramiķa Sandersa Raudsepa personālizstādes “Nāvīga vēlme nonākt pēcnāvē” darbus. Mākslinieks ciklā “Tavs alternatīvais Jēzus” dažādos veidos interpretējis krustu, tai skaitā izvietojot uz tā vīriešu fallus. Pēc izstādes atklāšanas mākslas centrs un Daugavpils dome saņēmuši virkni reliģisko konfesiju, dažādu kultūras biedrību un iedzīvotāju vēstuļu ar izstādes nosodījumu un aicinājumu ekspozīciju noņemt.

Daugavpils domei bija tiesības pieprasīt darbu izņemšanu. Un vispār, ja reiz kāds muzejs vai galerija ir nevis privāts, bet tiek uzturēts no iedzīvotāju līdzekļiem, būtu taisnīgi dotās pašvaldības iedzīvotāju vēlmes vai vismaz asos un daudzskaitlīgos iebildumus – kā šajā gadījumā – ņemt vērā. Marka Rotko mākslas centrs ir pašvaldības izveidota iestāde, un pašvaldība arī atbild par tā darbību. Minētais attiecas arī uz pilsētu vai citu apdzīvotu vietu noformējumu, sienu apgleznošanu, dekoru uzstādīšanu, labiekārtojuma izvēlēm un lielākoties arī uz vēsturisku ēku nojaukšanu vai jaunām, plānotām būvēm un to dizainu. Pašvaldību iedzīvotāju varai pār to, kāds ir viņu dzīvesvietas kultūras piedāvājums, vajadzētu būt, cik vien iespējams, lielai, nevis aizvien mazākai vai nekādai.

Domes rīcības kritika balstījās divos pamata argumentos: sašutumā par mākslas cenzūru, kas izskanēja arī no Latvijas Muzeju biedrības, un pārmetumos modernās mākslas nesaprašanā, tas ir, neizglītotībā, kuru Rotko mākslas centrs taču tieši arī cenšoties mazināt. Ne viens, ne otrs pārmetums nešķiet pietiekams un pārliecinošs.

Ko nozīmē teikt, ka mākslas darbus, kas paredzēti publiskai izstādīšanai pašvaldības vai valsts telpās, aizliegts cenzēt? Un vai tiešām aizliegts? Nekad, nekādā situācijā? Kā klātos mākslas darbam, kurš, drosmīgi izaicinot aizspriedumus, pozitīvi reflektētu par Krievijas Federācijas ekspansiju, par holokausta upuriem vai ebreju deguniem? Kā klātos mākslas darbam, kas piekārtu ereģētu dzimumlocekli Brīvības pieminekļa virsotnē stāvošajam sievietes tēlam – lai, piemēram, “liktu aizdomāties par dzimumu stereotipiem”? Kā klātos mākslinieciskiem apziņas paplašināšanas mēģinājumiem ar lopu vagoniem, kas tika izmantoti izsūtīšanai? Cilvēks, kurš uzskata, ka vārda un izteiksmes brīvība ir absolūta un ka viņam personīgi nav nekādu robežu, ir vai nu psihopāts, vai sevi nepazīst. Mākslas eksperts, kuram šķiet, ka no visām cilvēka darbības nozarēm tieši māksla ir šis brīnumu lauks, kas izaicina visu, neatskaitās nevienam un stāv pāri jebkādām – politiskām, tiesiskām, morālām – robežām un varām, ir nekompetents. Mākslas ekspertu un muzeju vadītāju pienākums bija nevis bez argumentiem nosodīt cenzūru, bet izskaidrot, kāpēc, viņuprāt, šis konkrētais darbs – teiksim, krusts ar virsū uzlīmēto ereģēto dzimumlocekli – nav cenzējams par spīti protestiem.

Konceptuālās mākslas problēma un iemesls, kāpēc labu konceptuālo mākslas darbu ir tik ārkārtīgi maz, slēpjas lielajās idejiskajās prasībās. Tā kā māksliniekam būtībā vairs nav tādu aroda prasmju, kas būtu stipri virs vidējā, kur nu vēl izcilas (kā zīmētājs, gleznotājs vai tēlnieks viņš lielākoties ir vājš), mākslas darba katarktisko, atsvešinošo, samulsinošo, apžibinošo, emocionāli satricinošo, intelektuāli rosinošo vai poētisko iespaidu viņš var panākt tikai, lūk, ar spēcīgu konceptu, kuru iedzīvina izmantotie materiāli. Lai spētu piedāvāt šādu spēcīgu konceptu, viņam ir nepieciešamas labas zināšanas – gandrīz gribas teikt – ideju vēsturē un ļoti labs nervs, ļoti laba intuīcija, un pat zināmas pravietiskas spējas.

Sandersa Raudsepa darbā “Dicksus” nekas tāds nav novērojams – to pat varētu aicināt cenzēt vienkārši tukšības un muļķības dēļ. Autors savā nezināšanā iedomājas, ka kristiešiem pielūgsmes un godināšanas priekšmets ir vai nu krusts kā tāds (tas senajā pasaulē un šur tur Austrumos vēl 20. gadsimtā vienkārši ir mokošs nāvessoda izpildes līdzeklis), vai jebkas, kas pie tā tiek piesists vai pielīmēts (piemēram, cilvēks vai, piemēram, dzimumloceklis). Tas pat attāli nav tiesa; kristieši pielūdz un godina trīsvienīgo Dievu un šīs trīsvienības personas iznesto upuri – nevis mirstošo vai jau mirušo personu tā nāves konkrētajos apstākļos; krucifikss ir tikai vēsturiska notikuma atgādinājums, tas pat nav simbols.

Raudsepa darbs konceptuāli būtu interesantāks, ja viņš būtu attēlojis reāli piesistu dzimumlocekli, visdrīzāk otrādi, ar sēkliniekiem, izstieptiem uz horizontālā staba (loceklis tad droši vien vairs nebūtu erekcijas stāvoklī – lai gan ko es zinu). Šāds attēlojums varbūt liktu padomāt par, teiksim, Nīčes pārmetumiem kristietībai, ka tā savā lēnprātībā ir kastrējoša un vīrišķo vaislību mazinoša. Iespēja piepīt Nīči arī kuratoriem un mākslas ekspertiem atvieglotu smago mākslas skaidrošanas un apgaismošanas darbu. Bet nekā tāda tur nav, un domāju, ka sašutumu par darbu izraisīja nevis krusts un mājieni uz kristīgo ikonogrāfiju, ar kuriem ir pilna visa kultūrtelpa, bet tieši stīvā daikta atklāti pornogrāfiskais un neķītrais raksturs, kā arī darba autora nepārliecinošie, faktiski pašatspēkojošie mēģinājumi iestāstīt, ka darbs tieši vēršoties pret šādu daiktu pielūgšanu un ar to saistīto varaskāri.[3]

“Krievijas aktīvisti bēdīgi par ‘TV Rain’ apraides atļaujas anulēšanu”, Delfi, 06.12.22: https://www.delfi.lv/news/arzemes/krievijas-aktivisti-bedigi-par-tv-rain-apraides-atlaujas-anulesanu.d?id=55011566
Krievijas aktīvisti un žurnālisti pauduši nožēlu par Latvijas Nacionālās elektronisko plašsaziņas līdzekļu padomes (NEPLP) lēmumu anulēt apraides atļauju patlaban Latvijā strādājošajai Krievijas neatkarīgajai TV programmai “Doždj” (“Дождь”/“TV Rain”). (..) Krievijas opozīcijas politiķis Ļevs Šlosbergs šajā lēmumā saskatījis iekšpolitiskus motīvus. “Tā ir tieša populistiska reakcija uz Latvijas sabiedrības radikālās daļas prasību, kas pieprasa pilnīgu valsts mediju un politiskās telpas derusifikāciju. Uz šī viļņa šobrīd turas Latvijas parlamentārais vairākums un attiecīgi valdība. Tā ir vēlme vadīt valsti, paļaujoties uz naida spēku. Un tas ir ļoti bīstami,” pavēstīja Šlosbergs.

Jācer, ka laiks, kad Latvija sevi iekšēji redz kā Krievijas provinci vai placdarmu, no kura vaiga sviedros strādāt pie Krievijas pāraudzināšanas vai demokratizācijas, padevīgi uzklausot padomus no pretputiniskajiem Krievijas pilsoņiem, drīz būs tāla, vismaz nedaudz apkaunojoša pagātne.

Taču varbūt var atļauties nelielu piezīmi par skandālu izraisījušo “Doždj” sižetu (palīdzība Krievijas karavīriem salā) no dabīgā likuma teorijas skatpunkta. Šajā mācībā ikviena cilvēka pirmais pieķeršanās, solidaritātes un pienākumu fokusa punkts ir viņa ģimene, otrais – dzīvesvietas kopiena, trešais – tauta, etniskā un valodas kopiena, ar kuru saista arī kopīga vēsture un kopīga kultūra, ceturtais – civilizācijas areāls, un tā aizvien tālāk un plašāk, līdz nonāk līdz visai cilvēcei.

Šiem dabīgajiem solidaritātes līmeņiem un lokiem klājas pāri morālais likums un taisnīguma prasības, kas savukārt ir universālas (uz visiem attiecas vienādi). Kad taisnīguma prasības tieši saduras ar dabīgo solidaritāti, rodas pats baisākais konflikts, kurā dabīgajai solidaritātei lielākoties ir tendence uzvarēt. To var labi redzēt tajos daudzajos literatūrā aprakstītajos gadījumos, kad cilvēki, kuri atbalsta nāvessodu par noteiktiem ļoti smagiem noziegumiem, visiem spēkiem cīnās pret šī nāvessoda izpildi, ja tas tiek taisnīgi un pamatoti piespriests viņu brāļiem, tēviem vai bērniem.

Ja uz solidaritāti ar savu tautu skatās nopietni, tas nozīmē, ka ukraiņa, latvieša un krieva attieksme pret Ukrainā iebrukušajiem krieviem nebūs pilnībā vienāda. Vieniem no minētajiem tā kādā brīdī, visdrīzāk, sasniegs minēto baisā konflikta punktu. Tā kā ukraiņi ir tieši apdraudēti un atrodas eksistenciālā cīņā par savu dzīvību un tautas tālāku pastāvēšanu, viņiem pašaizsardzības tiesību dēļ ir morāls pamats gribēt, lai visi iebrukušie krievi, kuri nepadodas gūstā, tiktu neitralizēti – piemēram, kļūtu paralizēti un karot nespējīgi sala dēļ. Izvairīšos teikt, ka viņiem ir morāls pamats gribēt, lai šie krievi vai mobilizētie Krievijas pilsoņi mirtu, jo postulēju, ka to nedrīkst apzināti gribēt nevienā situācijā, taču kara situācijā šī gribēšana būs tieši šāda. Viņi grib, lai visi noziedzīgie iebrucēji mirst. Katrs mirušais viņiem ir viens apdraudējums mazāk.

Savukārt tā dēvētie liberālie krievi un Krievijas pilsoņi, pat ja viņi pilnā mērā nosoda iebrukumu un apzinās notiekošā zvērīgo netaisnību pret Ukrainu, pašā dziļākajā līmenī, izdzīvošanas līmenī solidarizējas ar krieviem. Jo tā ir viņu tauta. No viņiem var prasīt un sagaidīt, lai viņi gribētu, ka visi iebrucēji atkāpjas, padodas gūstā un kara noziegumu gadījumā tiek tiesāti un notiesāti. Taču no viņiem nevar prasīt – un es teiktu, ka nav morāli pareizi prasīt –, lai viņi gribētu visu šo cilvēku, viņu tautiešu, nāvi.

Manuprāt, tikai tad, kad mēģina nopietni padomāt, kur atrodas cilvēku solidaritātes līnijas un kāpēc tās tur atrodas, ir iespējams labāk izskaidrot, kas ir tas, ko krievu liberāļi nesaprot, kad viņi, kauninot Latviju, runā par “naida spēku”. Un kas, no otras puses, ir tas, ko viņiem prasa pieņemt, pat ja tas ir jānorij kā krupis. Taisnīguma pozīcijām viņu gadījumā traucē dabīgā solidaritāte. Tieši šis baisais konflikts arī, manuprāt, izpaudās kanāla ģenerāldirektores Natālijas Sindajevas raudāšanā mobilā telefona kamerā.

[1]https://pargimeni.lv/desmit-kristigo-baznicu-vaditaji-uzruna-saeimas-deputatus

[2]http://dievturi.blogspot.com/2021/01/latvijas-dievturu-sadraudzes-viedoklis.html

[3]https://www.apollo.lv/7659966/apsveicu-jus-darat-tiesi-to-ko-sevi-iemieso-si-skulptura-par-skandalu-rotko-centra-runa-pats-makslinieks

Demogrāfijas izaicinājumi starpkaru Latvijā

Viens no nemainīgi aktuālajiem tematiem atjaunotajā Latvijas Republikā ir demogrāfijas izaicinājums. Konkrētāk – zemā dzimstība iepretim augstajai mirstībai un emigrācijai, kas ilgtermiņā var apdraudēt pamatnācijas pastāvēšanu. Savukārt pamatnācijas turpināšanās mūsu republikas Satversmes ievadā ir noteikta kā valsts pamata uzdevums. Politiķi šim jautājumam pievēršas ar mainīgu interesi un intensitāti. Savukārt sabiedrībā notiekošās diskusijas parasti izvirza dažādas hipotēzes par zemajiem dzimstības rādītājiem. Šīs hipotēzes galvenokārt var iedalīt divās nometnēs: ekonomisko apsvērumu un vērtību izmaiņu cēlonībās.

Šodien daudzi pat nenojauš, bet, līdzīgi kā citi mūsdienu sabiedriski politiskie jautājumi, arī demogrāfijas izaicinājums bija aktuāls pirmajā Latvijas neatkarības posmā. Meklējot problēmas cēloņus un piedāvājot risinājumus, tā laika politiķi un domātāji izteica visnotaļ līdzīgus apsvērumus. Gandrīz nākas secināt, ka nav nekā jauna uz šīs pasaules un mūsu Latvijā. Vienlaikus šo faktu nedrīkst izmantot kā mēģinājumu mazināt problēmas smagumu. Apstāklis, ka problēma ir ilgstoša, nenozīmē, ka tā ir norma, kas mums vienkārši jāpieņem. Tieši pretēji – demogrāfiskā situācija šodien ir daudz smagāka, nekā bija pirms gandrīz gadsimta, kad par to pirmo reizi pauda satraukumu.

Demogrāfiskā situācija tolaik un tagad

Tautas atjaunotnes jautājumam tā īsti sāka pievērsties tieši jaunajā Latvijas valstī. Situācija pēc Pirmā pasaules kara un Neatkarības kara bija dramatiska – iedzīvotāju skaits bija samazinājies gandrīz uz pusi (no 2,5 milj. līdz 1.3 milj. iedzīvotāju), turklāt karš visvairāk bija skāris tieši jaunus vīriešus:

“Starp iedzīvotājiem, kuri dzimuši laikā no 1899.–1903. gadam jeb kuri, nobeidzoties atbrīvošanas cīņām, bija no 18–22 gadus veci, uz 1000 vīriešiem Igaunijā ir 1087, Lietuvā 1147 un Latvijā 1308 sievietes, un starp iedzīvotājiem, kuri dzimuši no 1894.–1898. gadam, uz 1000 vīriešiem Lietuvā ir tikai 1072, bet Igaunijā 1206 un Latvijā pat 1421 sieviete. (..) Starp to vecumu iedzīvotājiem, kuri ņēmuši karā aktīvāko dalību, Latvijā ir nesamērīgi liels sieviešu pārsvars – uz 2 vīriešiem iznāk gandrīz 3 sievietes. (..) Skaitļi liecina, ka pasaules karā un atbrīvošanas cīņās visvairāk cietusi Latvija, kas vedams sakarā ar latviešu strēlnieku pulku nodibināšanu un to aktīvo darbību pasaules karā un ar to ilgākām un sīvākām atbrīvošanas cīņām.”[1]

Karš ne tikai bija izjaucis dabisko dzimuma un vecuma struktūru Latvijā, bet arī iznīcinājis infrastruktūru, kas pēckara gados nozīmēja ļoti izaicinošus eksistences apstākļus. Uz ekonomiskajām grūtībām kā zemās dzimstības cēloni galvenokārt norādīja kreisas ievirzes aktīvisti. Piemēram, laikrakstā Jaunais laiks pausts, ka dzimstību ietekmē “darba tautas tieksme dot bērniem labāku izglītību un lielā atbildības sajūta pret bērniem. Bailes no tumšās, nenodrošinātās nākotnes, bailes nespēt nodrošināt bērniem labāku, kulturālu dzīvi, rada lielā iedzīvotāju daļā – nevien strādniecībā, bet ari vidus šķirā – bailes no pēcnācējiem, šīs bailes ir dzimstības mazināšanās psicholoģiskais cēlonis. Nevar, tiešām, mūžīgi klaigāt par sievietes pienākumu dzemdēt vairāk bērnu, kamēr mums nav likuma par mātes un bērna apgādību no valsts puses, kamēr valsts nav apņēmusies gādāt par katra bērna uzturu vismaz viņa pirmajos dzīvības gados. Nevar nosodīt ģimenes, kurām maz bērnu, kamēr algas tik mazas, ka jau dzimušie aug pusbadā. Vispirms mātes un bērna aizsardzību, – tad dzimstibas pieaugumu! Vispirms veselīgus dzīvokļus – tad vairāk bērnus! Vispirms darbu un maizi visiem – tad iedzīvotāju pieaugumu!”[2]

Kāds tad bija šis pieaugums? 1921. gadā iedzīvotāju dabiskais pieaugums Latvijā bija 11 089 – respektīvi, dzimušo skaits mīnuss mirušo skaits, kas rezultātā nozīmē iedzīvotāju skaita pieaugumu valstī gada beigās. 1923. gadā tas sasniedza augstāko pēckara rādītāju 15 716, bet pēc tam ar nelielām svārstībām turpināja kristies, 1939. gadā uzrādot tikai 9105.

Dzimstības rādītājos redzama lielāka dinamika: 1920. gadā dzīvi dzimuši 29 434 bērni, savukārt 1923. gadā – 41 796. Zemākie rādītāji bija vērojami ekonomiskās krīzes laikā 1934. gadā, kad piedzima 33 383, bet vēlāk, Ulmaņa valdības beigu posmā, ir redzami zināmi uzlabojumi: 1940. gadā bija 37 493 jaundzimušie.[3]

Tā kā pozitīvai paaudzes atjaunošanai ir nepieciešami vairāk nekā divi bērni uz sievieti, situācija nebija tik optimistiska arī pie kopumā iepriecinoša iedzīvotāju skaita pieauguma. Kopš 1928. gada dzimstība kļuva nepietiekama paaudzes atjaunošanai. 1934. gadā paaudzes atjaunošanās rādītājs bija 0,80 (ja radītājs ir 1, tas nozīmē, ka iedzīvotāju skaits nākotnē vismaz nesamazināsies). Situācija 1938. gadā uzrādīja uzlabojumu – jau 0,92.[4]

Redzams, ka ekonomiskie apstākļi dzimstību ietekmēja, taču tas nav vienīgais izskaidrojums. Uzreiz pēc kara, kad Latvija bija ieguvusi neatkarību un cilvēkos atgriezās ticība nākotnei par spīti ekonomiskajām grūtībām, tika sasniegti labākie demogrāfiskie rezultāti pirmajā Latvijas neatkarības posmā. Dzimstības kritums ekonomiskās krīzes laikā daļēji notika arī tādēļ, ka šajā laikā pilngadību sasniedza tā paaudze, kura dzima Pirmā pasaules kara laikā: tātad demogrāfiskais robs ar vienas paaudzes nobīdi atstāja ietekmi uz to māmiņu un jaunu vīriešu skaitu, kuru vecums tagad ļāva veidot savas ģimenes. Vienlaikus šis paaudzes nobīdes faktors, iespējams, ietekmēja demogrāfiskās situācijas uzlabošanos Ulmaņa valdības beigu posmā, kad pilngadību sāka sasniegt pēckara periodā dzimušie.

Ir redzams, ka arī tolaik zemās dzimstības cēloņu noteikšana bija sarežģīta – līdzīgi kā šodien. Tiesa gan, tolaik Latvija arī par spīti demogrāfiskās krīzes aizsākumiem bija daudz labākā situācijā nekā mēs šodien. Salīdzinājumam iedzīvotāju dabiskais pieaugums 1991. gadā Latvijā bija –116 un tā arī ne reizi nav sasniedzis pozitīvu rādītāju, zemāko rādītāju uzrādot 1994. gadā (–17 501) un visnotaļ līdzīgu arī 2021. gadā (–17 180). Dzīvi dzimušo skaits attiecīgi 1991. gadā bija 34 633, tad ar zināmām svārstībām turējās 19–23 tūkstošu robežās, antirekordus sasniedzot 2020. gadā (17 552) un 2021. gadā (17 420).[5]

Skaitļi nemelo – ja starpkaru Latvijā demogrāfiskā situācija bija problemātiska, tad šodien tā ir katastrofāla. Kaut arī paaudžu atjaunošanās rādītāji ir samērā līdzīgi, pašu paaudžu lielums ir samazinājies divtik. Taču attieksme pret problēmu un griba to atrisināt tolaik bija nepārprotami apņēmīga. Laikraksts Jaunā balss 1939. gadā rakstīja: “Dzimstība Latvijā ir tik maza, ka tā nevien nespēj dot dabīgu pieaugumu, bet nav pietiekoša arī tagadējā cilvēku skaita atjaunošanai. Nav jēgas gavilēt par nedaudziem simtiem lielāku dzimušo skaitu kādā atsevišķā gadā, ja nākošajos tas atkal krīt. Simti vai tūkstoši vienā gadā ir daudz par maz, kad patiesībā ir trūkuši un trūkst daudzi tūkstoši veselā gadu virknē. Mūsu tauta stāv bezdibeņa malā.”[6]

Šāda veida rakstu un brīdinājumu 1930. gados bija ne mazums. Tiem pretī savukārt bija valdības rīcība: laulības šķiršanas nodevas paaugstināšana, daudzbērnu ģimeņu modeļa popularizēšana, nopietnas sankcijas alimentu nemaksātājiem, arī tādas pagalam nemūsdienīgas un autoritāras metodes kā spiediens strādājošām sievietēm pamest darbu, ja tika uzskatīts, ka viņu vīri var nodrošināt ģimeni, vai arī ideja, ka valsts darbā nevar pieņemt cilvēkus, kuri ir vecāki par 30 gadiem, bet vēl nav precējušies.[7] Pie sievietēm tieši vērsās, piemēram, laikraksts Latviete: “Intelliģences, it sevišķi latvju izglītotās sievietes pienākums ir saprast un modināt tautā izpratni par to, cik bīstama dzimstību mazināšanās latvjiem var kļūt taisni tagad, kur mums jābūt spējīgiem sacensties ar spēcīgām un dzīvot gribas pārpilnām kaimiņtautām.”[8]

Kopumā redzams, ka Ulmaņa valdība pieslējās tām idejām, kas demogrāfiskās krīzes cēloņus saskatīja ģimenes un laulības institūta krīzē, tāpēc risinājumi vairāk bija vērsti ne tik daudz uz pašu bērna dzimšanas faktu, cik uz ģimenes institūta stiprināšanu. Savukārt risinājumi gan bija pamatā ekonomiskas dabas, vienlaikus veicot arī propagandas darbu ģimenes vērtību stiprināšanā.

Demogrāfiskās krīzes cēloņu meklējumi

Jau pirmajā Latvijas neatkarības posmā daudzi norādīja, ka dzimstības samazināšanās neizriet vienīgi no ekonomiskajām grūtībām. Piemēram, laikraksts Rīts secināja, ka dzimstības samazināšanās sākās jau 19. gadsimta beigās, kad notika latviešu vērtību pārorientācija uz labklājības un karjeras mērķiem.[9] Par materiālisma uzvaru pēckara periodā sacīts šādi: “[Šo] laikmetu raksturo galvenā kārtā apbrīnojams garīgās dzīves seklums, izdzīves un ieraušanas kāre, kailuma kults un vispārēja morāliska līmeņa krišana un pat morālisko spēku sabrukums, neskatoties uz augsto intellektualo attīstību un apžilbinošo tehnikas traukšanos uz priekšu. (..) Latvju tautā griba vairoties un uzturēt savu tautību svešu tautu starpā ir bīstamā mērā pavājinājusies. (..) Latvju tauta nepilnu simtsgadu laikā no valdošās nācijas savā zemē var nonākt mazākumu tautības lomā ar savas kultūras un nacionālo īpatnību zaudēšanu. (..) Dzimstības samazināšanās, kā sociāla parādība, pa vislielākai daļai uzskatāma par morāliskas dabas problēmu un kaut kāda uzlabošanās pašreizējā bezizredzes stāvoklī sagaidāma vienīgi ar visas tautas un it sevišķi inteliģento aprindu tikumisko ieskatu pārvērtēšanu.”[10]

Tāpat tika norādīts uz daudzbērnu ģimeņu samazināšanos kā vienu no galvenajiem izaicinājumiem tautas ataudzes nodrošināšanā: “Pirmo bērnu mums nekad nav trūcis. Arī otro ir diezgan. Ģimenēs trūkst jau trešo un vēl vairāk ceturto bērnu. Trūkst ceturto, kuriem ir izšķīrēja nozīme vecāku un bērnu paaudzes skaitliskā sastāva līdzsvarošanai. (..) Tautas dzīvības jautājuma izšķīrējas – daudzbērnu ģimenes – paliek un tendē arī turpmāk palikt arvien retākas. Viņu vietu ieņem kailie, vārgie viena un divbērnu ģimeņu stādiņi un neprecēto vieninieku nezāles. Tā mūsu tautas druva top jo gadus jo retāka un mazvērtīgāka.”[11]

Bieži izskanēja brīdinājumi, ka, neskatoties arī uz caurmērā pozitīvo dabisko pieaugumu Latvijā, to pamatā nodrošināja katoliskā Latgale, kur kuplas daudzbērnu ģimenes arvien bija norma. Tas protestantiskajā Latvijas daļā radīja zināmus aizspriedumus. Taču tādējādi netieši tika atzīts, ka tieši agrārā un reliģiski specīgākā vidē ar tautas ataudzi nebija tādas problēmas kā pārējā Latvijā. To pašu liecināja arī salīdzinoši labākā demogrāfiskā un laulības institūta situācija Lietuvā. Piemēram, 1935. gadā no 100 dzimušiem ārlaulībā bija dzimuši: Latvijā 9,5, bet Lietuvā 6,9 bērni.[12] Salīdzinājumam 2021. gadā Latvija 37.6% bērnu piedzima ārlaulībā.[13]

Izvērstu dzimstības mazināšanās cēloņu analīzi sniedza filozofijas doktors Pauls Jurevičs. Tā pirmo reizi publicēta 1942. gadā, taču attiecas arī uz neatkarības laika Latviju. Viņaprāt, dzimstības mazināšanās ir “kultūras procesa deģenerācijas, kultūras krīzes parādība”. Jurevičs uzskaitīja šādus dzimstību samazinošos faktorus: (1) Sabiedriskās domas spiediens uz noteiktu dzīves standartu, kas nepieciešams ģimenes veidošanai; (2) Individuālisms, egoisms un gļēvums, kas traucē uzņemties atbildību par ģimeni; (3) Reliģijas lomas mazināšanās, kas saistīta arī ar individuālā egoisma pieaugumu; (4) Ideoloģijas, kas sākotnēji instinktīvo vitalitātes apsīkumu attaisno ar liberālām “personības brīvības” idejām.[14]

Pauls Jurevičs aicināja uz vērtību pārorientāciju kā galveno uzdevumu, lai pašos pamatos atrisinātu demogrāfisko krīzi. Ir nepieciešama “visas dzīves iekārtas reforma – tuvinot to atkal vairāk dabai, padarot to taisnīgāku un vienkāršāku. (..) Reizē ar dzīves vienkāršošanu un tuvināšanu dabai uzglabāt īstās un augstās vērtības un nosacījumus to tālākai attīstībai un izkopšanai”.[15] Tāpat Jurevičs aicināja uz nacionālisma ideju popularizešanu, lai radītu latviešos rūpes un atbildības sajūtu par savas tautas turpināšanos. Viņa vārdi ir brīdinoši arī šodien: “Bērnu skaits tautā ir īstais tautas nobalsošanas rezultāts, balsojot par tautas pastāvēšanu. Šo pastāvēšanu tātad noteic ikviens tautas loceklis ar savu piedalīšanos vai atturēšanos. Galu galā tātad arī ikvienai tautai notiks tā, kā viņa pati to būs gribējusi.”[16]

Secinājumi

Demogrāfijas problēmas pirmajā Latvijas neatkarības posmā raisīja publisku diskusiju par iespējamiem cēloņiem un risinājumiem, izvirzot kā ekonomisko, tā vērtību faktorus kā iespējamos cēloņus, kā arī skatot dzimstības jautājumu kontekstā ar laulības un ģimenes institūta lomu sabiedrībā. Apzinoties problēmu, kas tolaik ne tuvu nebija sasniegusi šodienas demogrāfiskās katastrofas līmeņus, Kārļa Ulmaņa valdība ar pilnu autoritāti un apņēmību tiecās risināt šo krīzi, pievēršoties tieši laulības institūta stiprināšanai un vērtību pārorientācijai uz reliģisku, agrāru un tradicionālās dzimumlomās balstītu sabiedrību. Šai darbībai bija zināmi panākumi, taču tie nebūt nebija viennozīmīgi – dzimstību lielā mērā joprojām ietekmēja no valdības rīcības neatkarīgi faktori un paaudžu atjaunošanās rādītāji līdz Latvijas okupācijai tā arī nepaspēja sasniegt pozitīvus rādītājus.

Dzimstības rādītāju līknei ir tendence kopumā uzrādīt lielu inerci. Pat ļoti apņēmīgas valdības rīcība vairāku gadu garumā nespēj radikāli mainīt problēmu, kuras saknes ir desmitgadēm dziļas; vielaikus ir ļoti nepareizi nedarīt neko. Pie šodienas demogrāfiskās krīzes, kas turpinās jau pusotru paaudzi, valdības vadītāju “strausa politika” ir jāvērtē kā noziedzīgi nolaidīga, savukārt atsevišķie risinājumi ģimeņu atbalstam – kā plāksteri situācijā, kad nepieciešama ārkārtas iejaukšanās. Protams, mums nav jākopē Ulmaņa laika ideoloģiskā programma dzimstības uzlabošanā, taču arī demokrātiskā sistēmā neviens neliedz risināt nāciju apdraudošas situācijas sistēmiski un visaptveroši, tostarp pievēršoties laulības un ģimenes institūta stiprināšanai.

Šķiet savādi, ka jaunā koalīcija spēj atrast apņēmību un resursus Klimata ministrijas izveidei situācijā, kad mūsu nākotni pavisam konkrēti un fiziski apdraud tieši mūsu nākamo paaudžu izsīkšana – kamēr sniega nokušanu no Gaiziņkalna virsotnes diez vai apturēs jaunas institūcijas izveide. Augsta līmeņa institūcijas radīšana, kas pievērstos tieši ģimeņu un dzimstības jautājumiem, varētu būt viens no soļiem, lai apturētu nāves ēnu pār mūsu tautas nākotni. Atskats mūsu vēsturē liecina, ka tieši ideoloģisks atbalsts ģimenes vērtībām var būt svarīgāks par atsevišķiem pabalstiem un ekonomisko situāciju kopumā, bet šo atbalstu būtu nepieciešams institucionalizēt, lai tā būtu ilgtermiņa programma demogrāfijas līknes uzlabošanai.

Ja atbalstāt Telos darbību un mūsu piedāvātais saturs Jums ir noderīgs, lūdzu, apsveriet iespēju ziedot Telos attīstībai 2023. gadā: https://telos.lv/ziedot

[1] V. Salnītis, “Iedzīvotāju dabīgais pieaugums Baltijas valstīs”, Latvijas–Igaunijas biedrības mēnešraksts, Nr. 02-03 (01.06.1938.).

[2] Klāra Kalniņš, “Dzimstības problēmas”, Jaunais laiks, Nr. 6., (01.10.1928.)

[3]https://data.stat.gov.lv

[4] Mēneša biļetens, Valsts statistiskā pārvalde, Nr. 5., (01.05.1939.)

[5] Turpat.

[6] “Nopietns brīdinājums”, Jaunā balss, Nr. 10, (01.10.1939.)

[7] Ineta Lipša, “Demogrāfijas jautājumi”, 15. maija Latvija. Rīga: Latvijas Mediji, 2017, 297.–302. lpp.

[8] Anna Vēvere-Muchka, “Pārdomas mātes dienā”, Latviete, Nr. 1–5 (01.01.1936.)

[9] “Dzimstības krīzes īstie sākumi”, Rīts, Nr. 24., (24.01.1936.)

[10] Dr. E. Akermanis, “Apdraudēta latvju tauta”, Burtnieks, Nr. 9., (01.09.1928.)

[11] “Nopietns brīdinājums”, Jaunā balss.

[12] V. Salnītis, “Iedzīvotāju dabīgais pieaugums Baltijas valstīs”, Latvijas-Igaunijas biedrības mēnešraksts, Nr. 02-03 (01.06.1938.)

[13]https://lvportals.lv/dienaskartiba/345746-lauliba-dzimuso-bernu-skaits-pieaug-2022

[14] Pauls Jurevičs, Idejas un īstenība. Grāmatu Draugs, 1946, 260.–270. lpp.

[15] Turpat, 272. lpp.

[16] Turpat, 274. lpp.

Kristietis un taisnāka kara meklējumi. 1. daļa

Karš, nevis romantizēts vai attālināts, bet necilvēciski brutāls pavisam sataustāmi un sajūtami 24. februārī ienāca mums tik tuvajā Ukrainā. Patērētāju un labklājības sabiedrību šokēja realitāte, ka karš nav palicis pagātnē, un liela daļa to vēl nav pilnībā pieņēmusi. Distance mums dod privilēģiju izvēlēties savas iesaistes apjomu, un tas, kā redzams, atšķiras. Iepriecina, ka Latvijā daudziem bija un arvien ir skaidrs, ka nav cilvēcīgi nereaģēt uz sāpēm un ciešanām, kas katru dienu skar Ukrainu. Citu pārdomu starpā, viena no pašsaprotamām reakcijām uz karu ir ilgas, pat neapzinātas, pēc taisnāka, cilvēcīgāka kara, kas, briesmīgajiem notikumiem Ukrainā arvien attīstoties, formējas, kaut tikai mūsu galvās, vien lēnām.

Centieni pēc izpratnes par cilvēciskāku karu kā tādi nav nekas jauns. Tomēr katrā no vēsturē jau piedāvātajām, reizēm pat pretrunīgajām atbildēm kaut kā būtiska iztrūkst, un jāšaubās, vai vispār ir iespējams sniegt visām pusēm apmierinošu atbildi. Šīs pārdomas, nepretendējot uz augstu mērķi, vien vēlas taisnāka kara meklējumos raksta pirmajā daļā ieskicēt kristiešu (kaut kādā ziņā – kristīgās civilizācijas pārstāvju) skatījumu uz to, kas karš ir (kristīgi a priori izejas punkti un karš kā tāds), kas tas nav (bibliski un vēstures konstatējumi, kas izmantojami vienīgi konkrētās situācijās) un, raksta otrajā daļā, kā (bibliski) karu var karot taisnāk. Pārdomu noslēgumā pievienota īsa nodaļa, meklējot atbildi uz jautājumu par taisnu un taisnāku karu šobrīd Ukrainā notiekošā kara kontekstā.

Šīs pārdomas ir veltījums mācītāja Jāņa Šmita (1968–2019) piemiņai, ar kuru autoram ir bijis tas gods daudz runāt par apskatāmo tematu.

Izejas līnijas kristīgai sarunai par karu

Mūsu laikmetu dēvē par sekulāru vai pat post-kristīgu. No teoloģiskā skatu punkta to pat precīzāk varētu raksturot kā neopagānisku – tādu, kurā iepriekš kristīga civilizācija pakāpeniski atmet jebkādas saiknes ar savas izaugsmes laikmetu kristīgo pamatu. Visuzskatāmāk pēdējās desmitgadēs šī virzība ir vērojama attiecībā uz laulības jautājumu, kad kristīgais viena vīra un vienas sievas mūžgaras savienības modelis tiek visādā veidā apkarots un tam tiek leģitimizētas neskaitāmas alternatīvas. Tāpēc šīs pārdomas iesāks tālāk izmantotās teoloģiskās argumentācijas pamata apraksts un šo izejas līniju daļu noslēgs īss ieskats par karu kā tādu.

0.1. Teoloģiskais a priori

Tā kā mūsdienās pastāv dažādi, reizēm pretrunīgi kristīgi viedokļi, nepieciešams izdalīt svarīgākos a priori rāmjus: teoloģiskos (ar Dievu saistītos) un antropoloģiskos (ar cilvēku saistītos) izejas punktus, Bībeles lasījuma precizējumus un ierastākos teoloģiskos disputus attiecībā uz karu un pavēli sargāt Dieva doto dzīvību, proti, neslepkavot.[1]

Teoloģiskais aspekts

Ikvienu jautājumu kristīgajā teoloģijā ir izšķiroši svarīgi sākt ar biblisko patiesību: ir viens Trīsvienīgs Dievs (5.Moz 6:4, 1.Kor 8:6), un ikviens/ikkas, kas tiecas ieņemt Viņa vietu, ir elks (I bauslis). Dievs, būtībā Radītājs un Uzturētājs (Apustuļu ticības apliecības 1. artikuls), ir visuvarens, un tas ir Viņa patiess un neaizvietojams raksturlielums. Viņš visu ir radījis labu (1.Moz 1, 2) un arvien uztur visu labo, kas vien cilvēka dzīvē notiek (1.Tim 4:4).

Kristīgu (biblisku) teoloģisku pārdomu sākums Bībelē atklātajai Trīsvienībai ir arī Dieva žēlastība (Dieva mīlestība) – Jēzus Kristus pestījošā vietnieciskā upura izšķiroša apliecība, kas prasa atbildīgu Dieva [person]Vārda lietošanu un pasludina sodu par Viņa tukšu un necienīgu izmantošanu (Apustuļu ticības apliecības 2. artikuls un II bauslis).

Dieva Svētā Gara darbs, atbilstoši klasiskajam kristīgajam skatījumam, cilvēku svētī un dod grēciniekam izpratni par Dieva Vārdu – svēto, pareizo mācību. Tāpēc arī laicīgāk skatāmā taisnā kara kristīgais jeb teoloģiskais izaicinājums ir atpazīt maldu mācības (III bauslis) un no tām norobežoties, piemēram, kristīgā kontekstā risinot jautājumu, kas karš nav (skat. tālāk 1.2 par svēto karu).

Antropoloģiskais aspekts

Dieva radītais cilvēks ir ierobežots, atkarīgs no Dieva Radītāja dotu ārēju un iekšēju iespēju kopuma, no kura nedaudz izrauties atsevišķās sfērās dots tikai gaužām ierobežotam ģēniju skaitam.

Jau tā ierobežoto cilvēku vēl vairāk ierobežo paša ienestais grēks (1.Moz 3), kas Dieva labo radību kropļo, piepilda ar ciešanām un visa veida grūtībām un cilvēku dara par elku kalpu. Tāpēc šķietami viegla un vienkārša ticības apliecības vienā rindkopā formulēta kristietības pamatpatiesība ir grūti izpildāma apžēlotā grēcinieka ikdienā un grūti uzturama visa mūža garumā (Lk 8:5-15).

Neticības un šaubu izraisītājs un aktīvais no Dieva novērsošais elements – grēks – grēcinieku ne tikai allaž ved elkdievībā un traucē saskatīt mērķi (dzīvību paradīzē), bet reizēm aizmiglo grēcinieka skatienu uz šķietami pavisam vienkāršām lietām, kā to var vērot grēcinieku problēmā dzīvot pēc Dieva dotajiem baušļiem. Uzskatāmi tas redzams daudzu mūsdienu Rietumu kristiešu bibliskajai kristietībai diametrāli pretējā skatījumā uz diviem Dieva radītiem dzimumiem un ar tiem saistīto morāli.

Bībeles sola Scriptura lasījums

Bībele ir vienīgais neapšaubāmais visu dažādo kristiešu (pat ja reizēm vien formāli) atzītais avots. Tāpēc, nepiešķirot Bībelei jēgpilnu vietu, pārdomas zaudē kristīgumu. Savukārt, norādot uz pretrunām dažādu kristiešu grupu starpā, jāpatur vērā, ka starp Bībeles autoritāti apliecinošiem kristiešiem ir daudz vairāk kopīgā nekā pretrunu un nesaskaņu.[2]

Bībele savā pamatvēstījumā ir apbrīnojami skaidra un vienkārša. Ir pilnīgi skaidrs, ka Bībeles liecība runā par vienu Dievu trīs personās (trīsvienīgu), kas ir radījis un pestījis cilvēku. Tāpēc šo un daudzus citus Bībeles pamatjautājumus var saprast arī ar ļoti nelielām priekšzināšanām (piemēram, septiņgadīgs bērns, sal. ar Mt 18:1-5). Tomēr Bībele nav juridiski precīzu vajadzīgo atbilžu kopums, rokasgrāmata vai enciklopēdija ar šķirkļiem un, to lasot, ir jāizvairās no biblicisma (t. i., tikai ar no konteksta izrautu vārdu vai pantu tiešām, klišejiski vienkāršotām atbildēm uz visiem iespējamiem jautājumiem). Tā vietā neskaidrākās Rakstu vietas jāpakļauj skaidrāko definētajam (analogia fidei princips), un daudzviet pietiekami būtiskais (arī par karu) visbiežāk ir skatāms ar vismaz nelielu atkāpi. Pēdējais precizējums skaidrākam Bībeles lasījumam ir aicinājums pamanīt atšķirību, kur Svētie Raksti apraksta (tas ir, sniedz informāciju) un kur priekšraksta (tas ir, pavēl). Uzskatāms piemērs būtu: 1.Moz. apraksta patriarhu daudzsievību kā konkrētas kultūr- un laiktelpas vēsturisku faktu, nevis priekšraksta to, dodot šādu – daudzsievības – pavēli visiem laikiem un pestīšanai.

Pie sola Scriptura lasījuma piederas piebilde, ka ar Bībeli saskanīgā vēsture (tradīcija) nav pretnostatāma Bībelei un jautājumi tradīcijā, kuri ar Bībeles lasījumu nav definēti, dažādu kristiešu grupu starpā var veidot auglīgu sarunu telpu. Godprātīga pieeja Bībeles lasīšanai prasa rūpīgu visu 66 Bībeles grāmatu lasīšanu vēsturiski, gramatiski pareizi un nolūka ziņā atbildīgi.

Atspēriena punkts bibliskai sarunai par karu

Kara radīto problēmu saraksts ir ļoti garš. Kamēr šodien, šķiet, pieņemts lielu uzsvaru likt uz likumisko un mantisko interešu ierobežojumiem, ekoloģisko kaitējumu un pat negatīvu ietekmi uz dzīvnieku pasauli, Bībele uz karu raugās no cilvēka ciešanu, dzīvības un nāves apsvērumiem, un kara vērtējuma izejas līnija ir Dieva pavēle piektajā bauslī: Neslepkavo (2.Moz 20:13, 5.Moz 5:17, sal. ar 3.Moz 24:17).

Piektais bauslis skaidri parāda Dieva radītā cilvēka dzīvības vērtību. Cilvēkus skarošā laicīgā nāve nav Dieva gribēta, bet ir grēka alga (Rm 6:23), kas pastāv līdz visu mirušo augšāmcelšanai Pastarā tiesā (Atkl 21:4).[3] Piektā baušļa izpratni padziļina Jēzus (Mt 5:21-22), nosodījumam pakļaujot pat dusmās sacītu vārdu. Secinājumam par baušļa darbību ar un starp galējībām – slepkavību un dusmās teikto – ir vēl viens līmenis. Proti, šī baušļa sacītajā jāpamana ne tikai aicinājums nedarīt aizliegto ļauno, bet arī aicinājums darīt nepasacīto labo, t. i., ka sava tuvākā miesai nedz kaitējam, nedz ciešanas radām, bet viņam palīdzam un kalpojam visās miesas bēdās.[4]

Piektā baušļa regulējumā katra cilvēka nesaskaņas un konflikti ar citiem ir risināmi atbilstoši Jēzus dotajai formulai – mīlot Dievu un savu tuvāko kā sevi pašu (Mt 22:37 – 40, Mk 12:29 – 31, Lk 10:27). Tas tad arī būtu kolektīvu nesaskaņu un konfliktu vispareizākais risinājums. Tā kā grēcinieks uz šādu soli nav spējīgs, kristīgā viedoklī par karu kā Damokla zobens arvien valda abas šīs pamatprasības – pret Dievu (coramDeo) un pret cilvēku/pasauli (corammundo).

Visbeidzot, piektais un citi baušļi nav atskaites punkts vien laicīgai labklājībai un sabiedriskajai kārtībai – ar to cilvēki tiks konfrontēti Dieva tiesas priekšā.[5]

Šīs četras a priori komponentes tālāk sarunā veido teoloģisko atspēriena punktu – trīsvienīgais Dievs un Viņa vieta/loma, cilvēks (grēcinieks) un viņa (elku kalpa) būtība, rūpīga un atbildīga Bībeles pētniecība un piektā baušļa sargātā un sakralizētā cilvēka dzīvība.

0.2. Karš teoloģiskos un neteoloģiskos pamatelementos: grēka auglis – posts un ciešanas

Runājot par karu, arī taisnāka kara kontekstā, ir svarīgi ieskatīties kara būtībā – ar tā izcelsmi, dažādiem kara līmeņiem un kara problemātiku pašu par sevi, kas ietekmē izpratni par karu.

Kara izcelsme un cik ilgi tas ietekmēs cilvēci

Kristieša pārdomas par karu sākas ar jautājumu par tā izcelsmi: vai visa Radītājs un Uzturētājs Trīsvienīgais Dievs ir radījis arī karu?

Apliecinot Dievu kā visa Radītāju, Bībele noraida jebkādu līdzvērtīgu spēku, kas spētu kaut ko radīt no nekā. To nespēj arī Dieva radītajā pasaulē ienākušais grēks. Grēks ir Dieva radības samaitātība (vispirms skarot Dieva un cilvēka attiecības, padarot cilvēku par elkkalpu), kas kaut ko Dieva radītu pārvērš, pavēršot pret Radītāju un mums, cilvēkiem. Piemēram, pirms grēkā krišanas pašsaprotamais darbs (sal. ar 1.Moz 2:15) Ēdenes dārzā padevās bez kāda apgrūtinājuma un piepūles,[6] bet līdz ar grēkā krišanu tas kļuva saistīts ar nepateicību un sviedriem (1.Moz 3:19); to pavadīja grūtības un nelāgas blaknes bez Dieva Radītāja nodoma vai Viņa vainas dēļ. Karam atšķirībā no darba nav pat pirmsgrēka Dieva dotas substances. Tas ir grēka samaitāto cilvēcisko attiecību (tuvākā mīlestības) saasinātākais punkts (atklāta vardarbība) un, kas ir vēl briesmīgāk, kolektīvs ļaunums.

Tātad Tas Kungs nav radījis karu, Viņš to neiniciē un neattaisno, bet karš rodas grēkā krišanā samaitāto cilvēka attiecību dēļ – ar Dievu (elkdievība) un arī ar savu tuvāko (tuvākmīlestības trūkums). Teoloģiski var runāt par dažādiem ar varu saistītiem jautājumiem, ar nesaskaņām, kuras iesaistītās puses nespēj (nevēlas) atrisināt ar mieru, kā arī arvien meklēt atbildi uz daudzu grēcinieku lielo jautājumu par karu kā netaisnību (Dieva mīlestības pastāvēšanas problēmu), jo ne vienmēr uzvar vairāk vai mazāk taisnīgākā karā iesaistītā puse. Šie un kara kā teodicejas jautājumi (piemēram, karš kā šķīstīšanas un svētības rīks, kuru Dievs izmanto svētības nešanai) prasa atsevišķu iztirzājumu, tāpēc tālāk pārdomās skarti vien garāmejot.

Kara izcelsme ļauj arī izsecināt kara klātbūtnes ilgumu pasaulē. Karš kā grēka izpausme pastāvēs līdz Kristus otrajai atnākšanai un Pastarajai tiesai. Ar šo reālistisko skatījumu Bībele atšķiras no veselas rindas labi motivētu, bet naivu utopistu mācību par karu kā pārejošu fenomenu – kā kaut ko tādu, ko cilvēki pēc lielākas izglītības, empātijas vai kultūras līmeņa sasniegšanas varētu izbeigt.[7]

Karš, kari un karošana

Gana daudzslāņainais jēdziens karš, visbiežāk – dažādas intensitātes un formas bruņotu divu vai vairāk pušu konflikts politisku mērķu sasniegšanai,[8] ir viens no valstisku veidojumu ārpolitikas rīkiem, taču saistīts arī ar iekšlietu un citu politiku.[9] Tāpēc saruna par karu var skart (un ļoti bieži skar) ko krietni plašāku, piemēram, pilsoņu karu, pat pretestību tirānam u. c. Te laika un telpas ierobežojumu dēļ ieskicēšu tikai tos karu veidojošos lielumus, kas Ukrainas notikumu dēļ skatīti klasiski – kā valstisku veidojumu savstarpēja karadarbība, bez vairāku svarīgu pakārtotu jautājumu (piemēram, kodolkara draudu) detalizētas risināšanas.

Mūsdienās nevar nepieminēt atšķirību starp konvencionālu un nekonvencionālu karu. Pirmais ir karš mums pierastākā izpratnē ar brutālu cilvēku un kara rīku sadursmi; karu izsludina, armijas viena ar otru cīnās kaujas laukā, u.tml. Nekonvencionāls karš, īpaši mūsdienu kariem raksturīgi izceļot hibrīdkaru, ir naidīga darbība, kad pretinieks savu mērķu sasniegšanai neuzbrūk ar tankiem vai lidmašīnām, bet gan informatīvi un ar civilām metodēm. Šāda kara formas var būt arī krīze, iesaldēts konflikts, terorisms, ekonomiskās sankcijas, maigā vara, utt. Piemēram, Krievijas Federācija 2014. gadā īstenoja hibrīdo karadarbību pret Ukrainu, tās valdības pārorganizācijas laikā pēc tautas uzvaras “Maidanā”. Pēc gadiem īstenotas aģentu maigās varas darbības Krievija ar iesūtīto speciālo uzdevumu vienību un koordinētu vietējo atbalstītāju palīdzību pārņēma savā kontrolē Ukrainas teritoriju Krimu, to okupēja un anektēja. Pat šī gada 24. februāra uzbrukumu – faktiski pilna mēroga karu – Krievija īstenoja kā hibrīdkara daļu, karu neizsludinot, bet lietojot miglaino terminu speciālā militārā operācija.

Karu parasti skata evolucioniski: senākus konfliktus kā vienkāršākus, jaunākus – kā sarežģītākus. Ar zināmām atrunām šādi varētu vērtēt cilvēka lietoto ieroču attīstību, tomēr dažādu faktoru ietekmētu karošanu precīzāk ir salīdzināt ar prasmi dziedāt korī vai šaha spēli, kur pretstāvošo armiju veiksmīgu karošanu nosaka spēja pareizā vietā, apjomā un laikā izmantot ļoti dažādas armiju prasmes, ieročus un citus apstākļus. Līdz ar to otršķirīga ir primitīva ar vienkāršiem cipariem skaidrota karošana, kuras labs piemērs ir Padomju Savienības uzsāktais Ziemas karš. Tajā lielais dzīvā spēka un tehnikas pārsvars padomju okupantiem nepalīdzēja nospiest uz ceļiem nesalīdzināmi mazāko Somiju un pēc milzīgiem zaudējumiem agresoram nācās piekrist mieram, nesasniedzot sākotnējo mērķi – Somijas okupēšanu un anektēšanu.

Konflikti var būt ļoti dažādu līmeņu, bet vienmēr iesākas krietni pirms fiziskas fāzes ar domu un vārdu (šodienas reālijās, propagandu). Tāpēc vēl arvien ir ņemams vērā Jēzus aicinājums meklēt izlīgumu konflikta sākumā (Mt 5:21–24), kad cīņa vēl ir vien ar vārdu. Tātad pirmā uzbrukuma (un aizsardzības) līnija ir vārds,[10] kuram tad arī seko nākamie līmeņi – aukstie un šaujamieroči, kas tehnoloģiski attīstījušies līdz pat atomieročiem.

Runājot par karu, nedrīkst palaist garām tā nemilitāro komponenti – ekonomiku. Karošana nav iespējama, ja karavīrs un tehnika nav pietiekami apgādāti. Tāpēc liela vērība tiek pievērsta ne tikai karavīriem un militārajai apgādes sistēmai, bet arī civilajai (kritiskajai) ekonomikai. Pat milzīgām valstīm ar kara tikai daļēji skartu teritoriju un iedzīvotāju skaitu ir ārkārtīgi svarīgi (kaut sarežģīti) karadarbībā neiesaistītajās daļās uzturēt normālu dzīves ritmu.

Runājot par kara norises līmeņiem, nereti aizmirst, ka karš nav problemātikas pirmā pietura un nav arī galastacija. Karošana vienmēr noslēdzas, tomēr karu rezultātā paliek ne tikai tiešās sekas – ievainotie un kritušie, fiziski postījumi civilajai infrastruktūrai, bet arī vesela rinda netiešo un grūtāk saskatāmo kara seku – posts veselu paaudžu pēckara dzīvē un citas kara cirstās rētas. Tās skar kā karavīrus (piemēram, pēckarošanas traumatisms), tā arī pārējo sabiedrību. Mana vecvecmamma svecīšu vakarā arvien nesa lielu sveču grozu un lika svecītes pie katra bezvārda apbedījuma Brāļu kapos; ne visi viņas tuvie un mīļie bija atgriezušies no Pirmā pasaules kara un Neatkarības kara, un tikai dažiem no kritušajiem bija zināma apbedījuma vieta.

Karš nav viena cilvēka darbība, bet daudzu dažādu cilvēku kolektīvs veikums. Ierakumos vai kaujas mašīnās sēdošo karavīru darītais summējas viņu vienības, lielākas karaspēka daļas un visas armijas sistēmas panākumos vai zaudējumos. Katram karavīram arī nav uzdevums skriet uz priekšu uzbrūkot vai virzīties uz aizmuguri atkāpjoties; karavīri arī sēž štābos, vada lidmašīnas un darbojas kibertelpā.

Visi šie (un citi) elementi karā saplūst un mijiedarbojas, tomēr aiz tiem visiem arvien ir cilvēks, kuru ietekmē un kuru pienākas ietekmēt piektajam bauslim. Tāpēc, vai runa būtu par seno cilvēku ar kaujas vāli vai ultramodernu cilvēku – kara mašīnu, saruna arvien nonāk līdz cilvēkam, viņa vēlmei un spējai karošanā saglabāt cilvēcību, kura tad arī ir priekšnosacījums taisnākam un taisnam karam.

1. Bībelē aprakstīts, ārpus cilvēka ietekmes esošs karš

Bībeles apraksts un vēstures gaita sniedz liecību par karošanu, kas ir bibliska, taču aprakstoša, nevis priekšrakstoša. Tā kā vēsturiski ir pastāvējuši mēģinājumi šādus aprakstus saprast un īstenot kā priekšrakstus, šajā daļā ievietotas divas savstarpēji nesamērīgas nodaļas: daudzu nepamanīta Bībeles liecība par Dieva paša veiktu karadarbību un skatījums uz svēto karu bibliskā kontekstā.

1.1. Dievs karo

Vecajā Derībā ir atrodams grūti raksturojams fenomens – Dieva veikta karadarbība. Tā ir plaša spektra darbība, kurā nav cilvēcisku militāro komponenšu (ieroču), bet Dievs to sauc par karošanu. Dievs pats vienpersoniski cīnās, sakļaujot Sarkanās jūras ūdeņus pēc Israēla iziešanas cauri sausām kājām un noslīcinot ēģiptiešu izlases armiju (2.Moz 14:13-14). Kādā citā vietā, neminot Viņa darbības detaļas, šķiet, ir runa par kādu ļoti lipīgu un ārkārtīgi bīstamu infekcijas slimību, Dievam sakaujot Asīrijas armiju (Jes 37:36).[11]

Līdzās tiešai Dieva darbībai ir arī Dieva sniegts atbalsts uzvaras sasniegšanai, kuru reizēm var raksturot kā brīnumu, jo uzvarošā armija pēc visiem cilvēciskajiem novērtējumiem būtu zaudētāja. Dievs sniedz neatsveramu atbalstu cilvēku karošanā, kad iesaistās kaujā pie Gibeonas un pret amoriešiem (Joz 10:11, 24:12).

Pat tad, kad Dievs neiesaistās, tas nenozīmē, ka Viņš nevar iesaistīties, kā parādīts caur pravieti Elīsu (2.Ķēn 6:17). Uz šādu apzinātu izvēli neiesaistīties ar pasaulīgiem līdzekļiem, lai gan to varētu, atsaucas arī Jēzus Kristus Pilāta priekšā (Jņ 18:36).

Dieva vienpersoniski izcīnītās uzvaras liek paturēt prātā, ka cilvēka karošana ir tikai viena no Bībelē rādītām saasināta nesamierināmu konfliktu risinājuma iespējām. Turklāt Dievs izcīna arī globāli nozīmīgākas cīņas – grēku plūdus, beigu kauju un pestīšanu.

Dievs kā karotājs liek arī jautāt par cilvēka karošanu: cik daudz Dieva radītajā pasaulē cilvēkam vispār būtu jākaro? Bībele neatbild, un ir iespējami vien minējumi. Te lielākās grūtības godprātīgam jautātājam ir nepieciešamība izteikt pieļāvumus, neizlaižot Dieva atklāto – Viņa visvarenību, taisnību un mīlestību. Visas trīs harmonizēt ir ļoti grūti, jo cilvēka prāta loģika prasa izslēgt vienu no šīm. Tomēr tikai šajā cilvēka saprātam nesamierināmo pretrunu kontekstā var saņemt vairākas bibliski pamatotas atbildes – arī tādas, kas grēciniekam var nepatikt.

1.2. Svētais karš – cilvēkam neatkārtojams Bībelē atrodams vēsturisks fakts

Ir reliģijas, kurās, runājot par karadarbību, lieto jēdzienu svētais karš, kamēr kristīgajā kontekstā tas ir ļoti problemātisks.

Problēmas sākas ar pašu “svētā kara” vārdkopu. Pēc grēkā krišanas viss ir pakļauts grēka iedarbībai, tāpēc apzīmējums svēts vienmēr prasa skaidrību tā lietojumā. Piemēram, Ēdenes dārzā iedibināto viena vīra un vienas sievas mūžgaro savienību – laulību par spīti grēka postošajam un laulību kropļojošajam darbam arvien tomēr var saukt par svētu tās iedibinājuma un Dieva svētības dēļ. Bet kas ļautu karam – grēka rezultātam bez dievišķas izcelsmes (skat. 0.2.) – pievienot apzīmējumu svēts?

Bībelē – eksoda (Vecās Derības galvenā notikuma: Izredzētās tautas atbrīvošanas no Ēģiptes verdzības un ievešanas Dieva dotā zemē) noslēguma daļā ir atrodams viens notikums, pat savstarpēji saistītu notikumu ķēde, kad Dieva pavēle (un rīcība!) ļauj runāt par svētu karu. Šī notikuma laikā Dievs ar militāriem padomiem un nepārprotamām pavēlēm (Joz 6, 8:2) uzdod tautai ieiet Apsolītajā zemē, un šajā iebrukumā ir kā armijas virspavēlnieks (sal. ar Joz 5:14, 15, arī 2.Moz 15:3).[12] Šīs karadarbības rezultātā zemi iepriekš apdzīvojušās tautas tiek sodītas, tās ir izdzenamas ar iekarošanu (2.Moz 23:24, u. c.), pat iznīcināmas (5.Moz 7:2, 3, Joz 6:17, cherem – ‘novēlēt Dievam/iznīcībai’)[13] un par šo pavēļu neizpildīšanu līdz galam vēlāk seko sods Dieva tautai (Joz 16:10, 17:13, Soģu 1:28–33, 2:2).[14] Tūlīt gan jāatrunā, ka Dieva skarbā pavēle ir teoloģiska (nevis rases, tautības vai ekonomiskos apsvērumos balstīta), vērsta pret elkiem un viņu kalpiem. Vairāk nekā pašus iedzīvotājus ir pavēlēts iznīcināt viņu elkus (2.Moz 34:13, 5.Moz 7:5, 12:3), un Dieva tautai ir aizliegts sekot šiem elkiem (2.Moz 23:32, 34:12).

Tautai jau apmetoties Apsolītajā zemē, kā par sākotnējās pavēles atvasinājumu (Soģu 6-8)[15] nesalīdzināmi mazākā mērā par svētu varētu saukt atbrīvošanos no apspiedējiem (sic! viņi ir elku kalpi; sal. ar Soģu 6:14),[16] kur tikai atsevišķās reizēs ir pavēlēta pretinieku iznīcināšana (1.Sam 15:3). Tomēr arvien skaidrāk ir redzama Dieva modificētā svētā kara izpratne – pagānus vajag evaņģelizēt, nevis iznīcināt (Eceh 18:32). Tātad svētais karš vairs nav lietojams militāras rīcības pamatojumam. Piemēram, Dievs pravieti Jonu sūta brīdināt ienaidniekus asīriešus par gaidāmo iznīcību – Dieva sodu. Savukārt praviešu sniegtais dotā laika militāro notikumu apskats (svētais karš) ir kā līdzība laiku beigu cīņai (Jes 30:29-33).[17] Svētā kara izpratni Vecajā Derībā vēl vairāk koriģē daudzu lasītāju nepamanītais Dieva uzsāktais svētais karš pret Savu tautu pēc tās atkrišanas, pavēlot to iznīcināt (Jer 10:18, 11:11, Am 4:6-12) un padzīt no Apsolītās zemes (Jer 8:3, 51:34, Eceh 39:28).

Jaunās Derības kontekstā reliģiska cīņa ir nemiesiska (Mt 26:52, 2.Kor 10:4, Ef 6:10-20), liedzot teoloģisku pamatu svēta kara karošanas idejai. Tas gan nenozīmē, ka nav bijuši mēģinājumi Jauno Derību pielāgot svētai karošanai, atbilstoši interpretējot Jēzus veikto Tempļa šķīstīšanu (Jņ 2:15), Viņa vārdus par zobenu (Mt 10:34) un pavēli pirkt zobenu (Lk 22:36).[18]

Svētā kara kontekstā ir jāpieskaras krusta kariem, kurus, pretēji svētajam karam Bībelē, kas bija soda rīks, pamatoja arī kā misiju.[19] Teorijā kādu karu par misiju varētu padarīt vien pēkšņi atvērusies padebess ar Tā Kunga balss tieši dotu pavēli. Tomēr krusta kariem šādas pavēles nebija, tāpat kā nevienai citai par svētu pasludinātai karadarbībai vēstures gaitā. Mēģinājumi šādu pavēli pamatot ar personīgu atklāsmi arī neatbilstu iepriekš aprakstītajai Rakstu vēstij un liek jautāt par iespējamu un sodam pakļaujamu maldu mācību (sal. Gal 1:8, 9). Svētā kara valoda nereti ir izmantota, arī kādai kristīgai valstij cīnoties pret citas reliģijas (vai kristīgas konfesijas) pārstāvjiem. Tomēr, atbilstoši augstāk izklāstītajam, tas nevar būt bibliski pamatoti. Te svarīgi pamanīt, ka pat noslēguma kauja nav cilvēku savstarpējais karš vai kopēja cīņa pret ļaunumu, bet gan Dieva armijas cīņa ar ļaunumu (Atkl 12:7–12,[20] skat. 1.1).

Rezumējot, svētais karš (kas ir Dieva sods, nevis misija!) bibliskās kristietības ietvaros ir Dieva tieši pavēlēts unikāls Vecās Derības notikums Izredzētās tautas ieiešanai Apsolītajā zemē. Šis svētais karš šādā pašā veidā notiek pret Dieva Izredzēto tautu – vispirms Ziemeļu valsti 722. g. pr. Kristus, tad Dienvidu valsti 586. g. pr. Kristus, ar jau citiem Dieva dusmu īstenotājiem. Ārpus šiem notikumiem bibliskais konteksts neļauj izmantot svētā kara ideju karošanas pamatojumam vai attaisnojumam.

2. Iespējami taisnāks karš

Pretēji svētā kara idejai, kas Bībelē ir ļoti specifiska un ārpus eksoda nepiemērojama, Bībelē atbalsi rod ne vien reliģiskajam, bet arī filozofiski ētiskajam kontekstam pazīstami taisnīgāka kara meklējumi. Taisnīga kara mācība sakņojas Bībelē un Baznīcas vēsturē ir attīstījusies, sākot ar agrīno baznīcu.

[1] Bībeles desmit baušļu (dekaloga) numerācijai ir divas vadošās tradīcijas, no kurām vienā (pārsvarā bizantiskajā kristietībā un dažādās reformācijas denominācijās) neslepkavošanas bauslis ir sestais, kamēr otrā (pārsvarā latīņu kristietības; Latvijā galvenokārt luterāņu un Romas baznīcu tradīcijās) – piektais. Šīs pārdomas pieder pēdējai.

[2] Wayne Grudem, Politics According to the Bible, Grand Rapids, MI: Zondervan, 2010, p. 55.

[3] Sal. ar Luiss A. Braitons, Jāņa atklāsmes grāmata, Rīga: LMF, 2010, 599. lpp.

[4] Sal. ar Dr. Mārtiņa Lutera Mazo katehismu par piekto bausli.

[5] Reinhards Slenska [Slenczka], Jēzus Kalna sprediķis, Rīga: LMF, 2000, 46. lpp.

[6] Mārtiņš Luters, 1. Mozus grāmatas skaidrojums, Rīga: LMF, 2007, 125., 225.-229. lpp.

[7] Atsevišķas kristiešu grupas uzskata, ka kari, tuvojoties laiku noslēgumam, izsīks, lai dotu vietu antikrista miera valstībai. Šādā kontekstā karu izsīkšana nav uztverama kā pozitīvas attīstības rezultāts, bet gan kā tieša zīme, kas ievada beigu laikus.

[8] Sal. ar Iain McLean, ed., Oxford Concise Dictionary of Politics, Oxford/New York, NY, Oxford University, 1996, p. 521.

[9] Sal. ar Karl von Clausewitz, On War, in The Book of War. Sunt-Tzu, The Art of War and Karl von Clausewitz, On War, NY/NY: The Modern Library, p. 357.

[10] Uve Siemon Netto, The Fabricated Luther, Saint Louis, MO: CPH, 1993, pp. 78–79.

[11] Mārtiņš Luters, Pravieša Jesajas grāmatas skaidrojums, Rīga: LMF, 2014, 338. lpp.

[12] Horace Hummel, The Word Becoming Flesh: An Introduction to the Origin, Purpose, and Meaning of the Old Testament, Saint Louis, MO: CPH, 1979, p. 111.

[13]Ibid., p. 93, p. 105.

[14] Te gan svarīgi pieminēt, ka, lai arī Bībele apliecina faktu, ka vietējās tautas netika izdzītas, Bībele arī apliecina Dieva padarīto darbu – šo tautu izdzīšanu (Soģu 6:9, 2.Sam 7:23, Ps 78:55, 80:9).

[15] Horace Hummel, op. cit., p. 118.

[16]Ibid., p. 126.

[17]Ibid., p. 213.

[18] Roland H. Bainton, Christian Attitudes toward War and Peace, New York/Nashville: Abingdon, 1960, p. 56, p. 57.

[19] Skat. Guntis Kalme, “Livonijas Indriķa hronikas vēstures teoloģijas shēma”, interneta resurss https://gudribassakums.files.wordpress.com/2013/02/guntis-kalme-indric4b7is.pdf, 3. lpp. min Lk 14:22-23 kāzu mielasta viesu piespiedu vešanu uz pastaro tiesu kā krusta karu pamatojuma vietu.

[20] Luiss A. Braitons, Jāņa atklāsmes grāmata, Rīga: LMF, 2010, 599. lpp.

Dieva klātbūtne

Brālis Lorēns no Augšāmcelšanās (1614–1691), īstajā vārdā Nikolā Hermans, bija franču karmelītu ordeņa mūks. Dzimis Lunevilā, Lotringā, vienkāršā katoļu ģimenē, 18 gadu vecumā viņš piedzīvoja reliģisku atklāsmi, taču pēc tās nevis pievērsās reliģiskai dzīvei, bet kļuva par karavīru un piedalījās Trīsdesmit gadu karā. Pēc kara beigām viņš mēģināja dzīvot kā vientuļnieks pilnīgā askēzē, bet atzina sevi par nepietiekami nobriedušu šādai dzīvei. 26 gadu vecumā viņš pievienojās Baskāju karmelītu vīriešu klosterim Parīzē, Vožigāra ielā. Tur viņš nodzīvoja līdz pat savas dzīves beigām kā laju brālis (frère convers), tas ir, mūks, kurš nav priesteris un nevar vadīt liturģiju, bet dara vienkāršus, ar klostera uzturēšanu saistītus darbus. Piecpadsmit gadus viņš kalpoja klostera virtuvē, kur gatavoja ēst vairāk nekā 100 cilvēkiem, taču vēlāk, vai nu iedzimtas slimības, vai karā iegūta ievainojuma dēļ lielā mērā zaudējis spēju staigāt, strādāja par kurpnieku, izgatavojot un labojot mūku sandales.

Dzīves otrajā pusē brāļa Lorēna pamācības, garīgie padomi un arī slava sāka izplatīties ārpus klostera un arī Parīzes robežām. Viņu apmeklēja pat bīskapi, un viņam dzīves laikā jau bija savs “biogrāfs”. Nelielais brāļa Lorēna atstāto tekstu korpuss sastāv no 16 vēstulēm dažādām personām, kuras meklēja viņa padomu, teksta ar nosaukumu Garīgās pamācības jeb Līdzekļi, kā iemantot Dieva klātbūtni un kāda jauna garīdznieka Žozefa de Bofūra pierakstiem pēc sarunām ar Lorēnu. No šīm četrām sarunām – varētu pat teikt, “intervijām” – piedāvājam izlasīt trīs. Lorēns nomira klosterī 77 gadu vecumā, būdams, kā raksta kāds laikabiedrs, “ļoti slims un ļoti priecīgs”.

Franču Revolūcijas laikā 1792. gada 2. septembrī, gandrīz precīzi simts gadus pēc Lorēna nāves, klosterī ielauzās revolucionāri un noslepkavoja visus iemītniekus – 112 mūkus un divus bīskapus. Klostera īpašumu ordenim konfiscēja, nacionalizēja un vēlāk pārveidoja par cietumu. Vēlākie mēģinājumi atjaunot šo karmelītu klosteri nebija īpaši veiksmīgi. Šobrīd šajā pārbūvētajā kompleksā atrodas Parīzes katoļu institūts (Institut catholique de Paris), savukārt adresē 70, rue de Vaugigard joprojām var apmeklēt baroka stila sv. Jāzepa karmelītu baznīcu, kas piederēja pie senā klostera un kurā lūdzās arī brālis Lorēns.[1]

Pirmā saruna, 1666. gada 3. augustā.

1. Pirmo reizi redzēju brāli Lorēnu. Viņš man stāstīja, ka viņa pievēršanās brīdī, kad viņš vēl dzīvoja pasaulē un bija 18 gadus vecs, Dievs viņam izrādījis īpašu žēlastību. Kādā ziemas dienā, skatoties uz koku, kas bija pazaudējis visas lapas, un domājot par to, ka pēc kāda laika lapas atkal izplauks un tad ziedi, un augļi, providence un Dieva vara viņa acīs iemantoja ārkārtīgi augstu vērtējumu,[2] kas no viņa dvēseles nekad vairs neizzuda. Šis augstais vērtējums viņu pilnībā nošķīra no pasaules un viņā iedvesa tādu mīlestību pret Dievu, ka viņš nevarēja pateikt, vai kopš šiem vairāk nekā četrdesmit gadiem, kad viņš saņēma šo žēlastību, tā vēl ir palielinājusies.

2. Viņš esot kalpojis par sulaini pie de Fjobē kunga, Krājkases mantziņa, un bijis liels lempis, kas visu tikai lauzis.

3. Tad viņš meklējis iespēju kļūt par mūku, domājot, ka klosterī viņu nodīrāšot par visām lempībām un kļūdām, kuras viņš tur pastrādāšot; viņš cerējis tādā veidā ziedot savu dzīvi un visu savu baudu Dievam. Taču Dievs viņu esot piemānījis, jo klosteris ar viņu bijis pilnībā apmierināts; tāpēc arī viņš bieži teicis Dievam: “Jūs mani piemānījāt!”

4. [Viņš sacīja, ka] vajag atrasties Dieva klātbūtnē un nepārtraukti ar Viņu sarunāties, un ka tā ir kauna lieta – pārtraukt šo sarunāšanos, lai domātu par visādiem niekiem. Vajag barot savu dvēseli ar ļoti augstu Dieva vērtējumu – tieši tas arī atnesīs lielu prieku Viņam piederēt. Ir nepieciešams atdzīvināt mūsu ticību. Un ir nožēlojami, ka mums šīs ticības ir tik maz: tā vietā, lai to padarītu sev par likumu un uzvedības mēru, mēs nododamies sīkām dievbijīgām darbībām, kas katru dienu mainās. Bet tieši šis ticības ceļš ir Baznīcas gars un ar to pietiek, lai nonāktu pie lielas pilnības.

5. Vajag sevi visā pilnībā un tīrā sevis pamešanā atdod Dievam gan visā laicīgajā, gan arī garīgajā un apmierināties tikai ar viņa gribas pildīšanu, vienalga, vai viņš mūs ved caur ciešanām vai mierinājumiem; tam, kurš tiešām ir sevi pametis, tam visam ir jābūt vienaldzīgam. Vajag palikt uzticīgam arī sausuma brīžos, ar kuriem Dievs pārbauda mūsu mīlestību pret sevi. Tad arī mēs samierināmies un atdodamies, un tie ir labi darbi, no kuriem bieži vien tikai viens vienīgs ļauj mums noiet garu ceļa gabalu.

6. [Viņš sacīja, ka] viss posts un grēki, par kuriem viņš katru dienu dzird, viņu nekādā mērā nepārsteidz – tieši pretēji, viņš brīnās, ka to nav vēl daudz vairāk, jo pazīst nelietību, uz kuru ir spējīgs grēcinieks. Viņš aizlūdza par grēcinieku, taču, zinot, ka Dievs jebko var labot, kad vien vēlas, vairāk par to arī neuztraucās.

7. [Viņš sacīja, ka], lai spētu ļauties Dievam tā, kā Viņš to no mums sagaida, vajag rūpīgi pievērst uzmanību visām dvēseles kustībām, kurās sajaucas gan garīgas lietas, gan arī raupjākas. Tos, kuri patiesi vēlas Viņam piederēt, Dievs apgaismos, lai pareizi izšķirtu. [Viņš man sacīja, ka], ja man ir šāds nolūks, varu pie viņa vērsties, kad vien vēlos, nebaidoties viņu apgrūtināt; bet, ja šāda nolūka nav, tad lai vairāk nenāku.

Otrā saruna, 1666. gada 28. septembrī.

8. [Viņš sacīja, ka] viņu vienmēr vada mīlestība un nav nekādas citas ieinteresētības, un ka viņam vispār nerūp, vai viņš tiks glābts vai pazudināts; kad viņš uzstādījis visām savām darbībām par mērķi tās darīt Dieva mīlestības dēļ, viņš esot atradis pareizo ceļu. Viņam pietika ar to, ka viņš varēja no zemes pacelt vienu salmiņu Dieva mīlestības dēļ un meklējot tikai Viņu vienīgo un neko citu, pat ne viņa dāvanas.

9. [Viņš sacīja, ka] šāda dvēseles uzvedība liekot Dievam sniegt bezgalīgas žēlastības. Taču, pieņemot šīs žēlastības augļus, tas ir, mīlestību, kas no tās rodas, vajag atsacīties no tās saldmes: tas viss nav Dievs, jo ticība mums māca, ka Viņš ir bezgalīgi varenāks un pavisam citāds, nekā mēs Viņu izjūtam. Šādi darot, starp Dievu un dvēseli norisinās brīnumains cīniņš: Dievs dod, un dvēsele noliedz, ka tas, ko tā saņem, būtu Dievs. Šajā cīniņā dvēsele ticības dēļ ir tikpat stipra vai stiprāka par Dievu, jo Viņš nekad nevar dot tik daudz, ka viņa nespētu noliegt, ka tas, kas tiek dots, ir pats Dievs.

10. [Viņš sacīja, ka] ekstāze un aizgrābtība nav nekas cits, kā vien dvēseles priecāšanās par dāvanu – tā vietā, lai no tās atteiktos un ietu pie Dieva viņpus viņa dāvanas! Lai gan tas ir pārsteigums, nevajag tam visam ļauties. Un tomēr Dievs ir kungs…

11. [Brālis Lorēns sacīja, ka] Dievs atalgo tik ātri un tik bagātīgi visu, ko viņa labā dara, ka viņš dažkārt gribējis noslēpt no Dieva to, ko darījis viņa mīlestības dēļ, lai, nesaņemot nekādu atalgojumu, varētu priecāties, ka kaut ko darījis tīri tikai Dieva labā.

12. Viņam reiz esot bijušas ļoti lielas garīgas ciešanas, jo viņš bijis pārliecināts, ka ir nolādēts: neviens cilvēks uz pasaules nebūtu spējis mainīt šo pārliecību! Taču viņš to pārdomājis šādā veidā: “Es iestājos klosterī tikai Dieva mīlestības dēļ un esmu centies rīkoties tikai viņa labad. Vienalga, vai esmu glābts vai nolādēts, es gribu turpināt vienmēr rīkoties tikai Dieva mīlestības dēļ; vismaz tik daudz no manis būs labuma, ka līdz pat nāvei būšu darījis visu, kas ir manos spēkos, lai viņu mīlētu…” Šī mocības turpinājās četrus gadus, kuru laikā viņš daudz cieta. Taču tagad viņš vairs nedomāja ne par Paradīzi, ne Elli. Visa viņa dzīve bija tikai svabadība un nepārtraukti iepriecinājumi. Viņš lika savus grēkus starp Dievu un sevi, gluži kā Viņam sakot, ka nav pelnījis žēlastību, taču tas Dievu netraucēja viņu ar to aplaimot. [Dievs] viņu dažkārt it kā paņēma aiz rokas un aizveda debesu tiesas priekšā, lai parādītu šo nožēlojamo, kuru viņam labpatika apbērt ar žēlastībām.

13. [Viņš sacīja:] Sākumā vajag nedaudz neatlaidības, lai izveidotos ieradums nepārtraukti sarunāties ar Dievu un viņam pienest visu, ko dari; bet pēc nelieliem pūliņiem tu pamati, ka Viņa mīlestība tevi ir atmodinājusi bez jebkādas cenšanās.

14. Viņš sagaidīja, ka pēc laimīgajiem laikiem, kurus Dievs viņam dāvājis, pienāks viņa kārta arī sāpēm un ciešanām. Taču viņš par to neraizējās, zinādams, ka, tā kā pats neko nespēj, Dievs noteikti viņam dos spēku tās paciest.

15. Viņš vienmēr vērsās pie Dieva, kad bija nepieciešams piekopt kādu tikumu, sacīdams: “Mans Dievs, es nespēšu to izdarīt, ja Jūs man neliekat to darīt”; un Dievs viņam tūlīt deva spēku, un vēl vairāk par to.

16. Kad viņam tikuma bija trūcis, viņš vienkārši atzina savu kļūdu un teica Dievam: “Es nekad neko neizdarīšu, ja Jūs mani atstāsiet savā vaļā; tas ir Jūsu pienākums – neļaut man pakrist un izlabot to, kas nav labi.” Tad viņš arī vairāk neuztraucās par savu kļūdu.

17. [Viņš sacīja, ka] ar Dievu vajag apieties ļoti vienkārši un tāpat ar viņu arī runāt, lūdzot palīdzību visās lietās tā, kā tās nāk priekšā; ka Dievs vienmēr palīdzēs un ka viņš to esot bieži piedzīvojis. Pirms dažām dienām viņam esot likuši braukt uz Burgoņu pēc vīna, kas viņam bijis ļoti grūti: ne tikai tāpēc, ka viņam trūkstot izveicības šādos darbos, bet viņš arī esot klibs ar vienu kāju un spējot uzkāpt uz kuģa, tikai veļoties pār mucām uz vēdera. Taču viņš par to neraizējoties un neraizējoties arī par vīna pirkšanu. Viņš sakot Dievam, ka tā esot Viņa darīšana; un pēc tam viņš atklājot, ka viss nokārtojas un nokārtojas labi. Iepriekšējā gadā viņu nosūtījuši uz Overņu ar tādu pašu uzdevumu: viņš nevarēja izstāstīt, kā ticis galā ar pienākumu, viņš pats neesot tas, kurš to izpildījis, bet viss bijis labi izpildīts.[3]

18. Tāpat arī virtuvē, pret kuru viņš izjuta pašu lielāko dabīgo nepatiku: kad viņš esot pieradinājies visu virtuvē darīt Dieva mīlestības dēļ un Dievam ikkatru brīdi lūdzot žēlastību, lai paveiktu darāmo, visi piecpadsmit gadi, kurus viņš tur bija nodarbināts, viņam pagājuši ļoti viegli.

19. Tagad viņš nodarbojās ar kurpniecību, kas viņam ļoti patika, taču viņš bija gatavs pamest šo darbu, tāpat kā visus citus, un par visu tikai priecājās, darot mazus darbiņus Dieva mīlestības dēļ.

20. [Viņš sacīja, ka] lūgšanu laiks viņam neatšķiras no citiem; viņš nodevās garīgām rekolekcijām, kad tēvs priors viņam lika, taču nealka pēc tām un tās nepieprasīja, jo viņa lielākais darbs viņu nenovērsa no Dieva.

21. Tā kā viņš zināja, ka vajag mīlēt Dievu visās lietās, un strādāja pie tā, lai to pildītu, viņam nebija vajadzības pēc garīgas vadības, viņam bija nepieciešams tikai biktstēvs, lai saņemtu grēku atlaišanu par pielaistajām kļūdām. Savas kļūdas viņš ļoti labi ievēroja un par tām nebrīnījās: viņš tās atzina un netirgojās ar Dievu, lai sevi attaisnotu; pēc tam viņš mierā atgriezās pie sava ikdienas pienākuma mīlēt un godināt.

22. [Viņš sacīja, ka] savās grūtībās ne ar vienu nebija dalījies, bet, ticības gaismas vadīts un zinot vienīgi to, ka Dievs ir klātesošs, visu darījis Dieva labad, lai kas arī notiktu, un bija gatavs pat iet pazušanā Dieva mīlestības dēļ; un ka viņam šādi viss bija labi izdevies.

23. [Viņš sacīja, ka] domas visu samaitājot – visas nelaimes sākoties ar tām! Vajagot censties tās atraidīt, līdzko ievērojam, ka šīs domas nav nepieciešamas ne mūsu šībrīža darbībai, ne mūsu pestīšanai, un tūlīt pat atsākt sarunu ar Dievu, kurā mums viss ir labi.

24. Sākumā viņš nereti pavadījis visu lūgšanas laiku, raidot prom domas un redzot, ka tās atkal atgriežas. Viņam nekad neesot izdevies noturēt lūgšanu tā, kā pienākas un kā izdodas citiem; tomēr sākumā viņš kādu laiku esot centies runāt tekstu, taču pēc tam vairs nezinājis, kas jāsaka, un viņš nebūtu varējis par to atskaitīties…

25. Viņš bija lūdzis iespēju vienmēr palikt noviciātā, jo nespējis iedomāties, ka klosteris gribētu pieņemt viņa svētsolījumus, un neticējis, ka pagājuši jau divi gadi…

26. [Viņš sacīja, ka] nav pietiekami drosmīgs, lai prasītu Dievam uzlikt gandarīšanas darbus un ka viņš nemaz negribot tos darīt, taču zina, ka tos ir pelnījis, turklāt daudz, un zina arī, ka tad, kad Dievs viņam tos sūtīšot, viņš arī došot žēlastību tos paveikt. Tā kā visi gandarīšanas darbi un citi pienākumi kalpo vienīgi tam, lai caur mīlestību nonāktu vienībā ar Dievu, viņš to kārtīgi pārdomājis un atklājis, ka daudz īsāks ceļš būtu tikai nodoties mīlēšanai bez pārtraukuma un visu darīt Dieva mīlestības dēļ.

27. [Viņš sacīja, ka] vajag skaidri nošķirt saprāta darbības no gribas darbībām; pirmajām nav lielas nozīmes, bet otrās ir izšķirošas: nekas cits nav jādara, kā vienīgi jāmīl un jāpriecājas kopā ar Dievu.

28. Pat ja mēs izpildītu visus iespējamos gandarīšanas darbus un mīlestība tajos nebūtu klātesoša, tie nevarētu nomazgāt pat vienu vienīgu grēku! Vajag vienkārši sagaidīt grēku atlaišanu no Jēzus Kristus asinīm, par to neuztraucoties, un vienīgi strādāt pie tā, lai viņu mīlētu ar visu savu sirdi. Šķiet, ka Dievs drīzāk izvēlas tos, kas bijuši paši lielākie grēcinieki, lai tiem dāvātu pašas lielākās žēlastības, nekā tos, kas palikuši nevainībā, jo tas labāk atklāj viņa labestību.

29. [Viņš sacīja, ka] nedomā ne par nāvi, ne saviem grēkiem, ne Paradīzi, ne Elli, bet tikai par maziem darbiņiem Dieva mīlestības dēļ, jo lielus darbus darīt viņš neesot spējīgs; un lai pēc tam ar viņu notiekot viss, ko Dievs gribēs; viņam tas nerūpot.

30. [Viņš sacīja, ka], pat ja viņu dzīvu dīrātu, tas būtu nieks salīdzinājumā ar to, ko viņš iekšēji pārcietis, un arī ar to lielo prieku, kas viņam bija bijis un bieži esot; tāpēc viņš neraizējoties ne par ko un nebaidoties ne no kā, un visās lietās lūdzot no Dieva tikai to, lai Viņu neaizvainotu.

31. Viņš man sacīja, ka viņam nebija sirdsapziņas pārmetumu: “Kad es pamanu, ka neesmu pildījis, es uzreiz to pieņemu un saku: Tāds es esmu, neko labāku es nespēju! Kad esmu izpildījis, es pateicos Dievam un atzīstu, ka tas ir viņa darbs.”

Ceturtā saruna, 1667. gada 25. novembrī.

42. Kaismīgi un ļoti atklāti brālis Lorēns man stāstīja par to, kādā veidā viņš vēršas pie Dieva (par to jau iepriekš nedaudz stāstīju). Viņš man sacīja, ka visa būtība ir tajā, ka vajag reizi par visām reizēm atteikties no visa, par ko mēs zinām, ka tas netiecas uz Dievu, un pieradināties nepārtraukti ar viņu sarunāties bez jebkādām mistērijām un smalkumiem. Nav vajadzīgs nekas cits, kā vien atzīt, ka Dievs mūsos ir dziļi klātesošs, vajag ikkatru brīdi pie viņa vērsties, lai lūgtu palīdzību, lai uzzinātu viņa gribu lietās, par kurām šaubāmies, un lai labi darītu to, ko mēs skaidri redzam, ka viņš no mums prasa, – padarītos darbus viņam dāvājot, pirms tie ir padarīti, un pēc padarīšanas viņam par tiem pasakoties, ka viņš tos ir paveicis savā labā. Šajā nepārtrauktajā sarunā mēs arī vienlaikus viņu nemitīgi slavinām, pielūdzam un mīlam par viņa bezgalīgo labestību un pilnību.

43. Balstoties Mūsu Kunga bezgalīgi lielajos nopelnos, mums ar pilnu paļāvību vajag viņam lūgt žēlastību un nepievērst uzmanību savām domām. Ikvienā mūsu darbībā Dievs nekad nepagurst sniegt savu žēlastību; Lorēns to izjūtot burtiski ar maņām, un viņš pielaižot kļūdas tikai tad, kad esot attālinājies no Dieva klātbūtnes vai esot aizmirsis viņam prasīt palīdzību. Šaubu brīžos Dievs vienmēr apgaismojot, ja cilvēkam neesot cita mērķa, kā vien Viņam patikt un rīkoties Viņa mīlestības dēļ.

44. [Viņš sacīja, ka] mums jādara Dieva labā tas, ko mēs parasti darām sevis labā. Tieši no tā ir atkarīga mūsu svētdarīšana – un nevis no cenšanās dzīvot citādāk. Esot žēl noskatīties, cik daudzas personas pieķeras noteiktiem darbiem, kurus dara ar lielu nepacietību un cilvēciskas ieinteresētības dēļ, allaž sajaucot līdzekļus ar mērķi.

45. Viņš stāstīja, ka pats izcilākais līdzeklis, kā nonākt pie Dieva, ko viņam bija izdevies atrast, ir parastie ikdienas darbi, kurus viņam bija jādara paklausības svētsolījuma dēļ, taču cenšoties, cik vien spēj, tos attīrīt no jebkādas cilvēciskas ieinteresētības un tos darīt tikai tīras mīlestības uz Dievu dēļ.

46. [Viņš sacīja], ka tie ir ļoti lieli maldi – domāt, ka lūgšanas laikam ir jāatšķiras no pārējā: mums ir pienākums būt vienlīdz cieši vienotiem ar Dievu gan kaut ko darot, tas ir, rīcības laikā, gan arī lūdzoties.

47. [Viņš sacīja, ka] lūgšana viņam vairs neesot nekas cits, kā vien Dieva klātbūtne; tās laikā dvēsele esot aizmigusi visam, izņemot mīlestību, taču arī ārpus lūgšanas laika nekas neesot citādāk, jo viņš visu laiku turoties Dieva tuvumā, lai viņu slavētu un svētītu no visa spēka, un tā vadot savu dzīvi vienā vienīgā priekā un vienlaikus cerot, ka Dievs viņam sūtīšot arī kādas ciešanas, kad viņš būšot kļuvis spēcīgāks.

48. [Viņš sacīja, ka] vajag vienreiz pilnībā paļauties uz Dievu un nodot sevi tikai viņam vienam: Dievs mūs nepiemānīšot!

49. Nevajag mitēties darīt mazus darbiņus Dieva mīlestības dēļ, jo Dievs raugās nevis uz darba diženumu, bet gan uz mīlestību. Un nevajag brīnīties, ja sākumā tas bieži neizdodas; ar laiku izveidosies ieradums, kas ļauj mums darboties, par to nedomājot un ar brīnumainu baudu.

50. Lai kļūtu atkarīgs vienīgi no Dieva gribas, nav nekādu citu līdzekļu, kā vienīgi ticība, cerība un mīlestība: viss pārējais ir nenozīmīgs un pie tā vajag pakavēties ne vairāk kā pie tilta, kuru ātri šķērsojam, lai ar paļāvību un mīlestību sevi pazaudētu vienīgajā galamērķī.

51. Visas lietas ir iespējamas tam, kurš tic, vēl vairāk tam, kurš cer, un vēl vairāk tam, kurš mīl, un vēl vairāk tam, kurš kopj šos trīs tikumus un neatlaižas.

52. Mērķis, kas mums jāuzstāda jau šajā dzīvē, ir kļūt pašiem pilnīgākajiem Dieva apbrīnotājiem, cik vien mums ir iespējams, tāpat kā ceram tādi būt visā mūžībā.

53. Kad mēs uzsākam garīgu dzīvi, vajag līdz pašiem dziļumiem izzināt, kādi mēs esam, un tad mēs atklāsim, ka esam pelnījuši tikai nicinājumu, ka esam kristieša vārda necienīgi, ka esam pakļauti visādiem trūkumiem un bezgalīgi daudziem negadījumiem, kas mūs satrauc un kuru dēļ mēs neesam vienlīdzīgi savā veselībā, temperamentā, iekšējās un ārējās sliecībās, īsi sakot, mēs esam personas, kuras Dievs grib pazemot ar bezgalīgi daudzām grūtībām un mocībām gan no iekšpuses, gan ārpuses. Vai tad vēl ir jābrīnās, ka mūs piemeklē visādi grūtumi, kārdinājumi, pretestības un šķelšanās attiecībās ar tuvāko? Vai mums nevajadzētu, tieši pretēji, tam visam pakļauties un nest tik ilgi, cik vien Dievs to gribēs, – un pakļauties tam visam kā lietām, kas mums īstenībā ir derīgas?

54. Jo augstāka ir pilnība, uz kuru tiecas dvēsele, jo vairāk tā ir atkarīga no žēlastības.

[1] Baznīcas mājaslapa: https://www.sjdc.fr

[2] Burtiski: “viņš tapa/kļuva augstās domās (il reҫut une haute vue) par providenci un Dievu”.

[3] Ir runa par vīna sagādi klostera vajadzībām. Brauciens uz Overņu (1665) tolaik varēja vilkties divas vai trīs nedēļas (800 km turp un atpakaļ), uzņemot kontaktus ar sagādniekiem un organizējot mucu pārvietošanu, savukārt brauciens uz Burgoņu (1666) – 600 km turp un atpakaļ ar kuģi pa upi.

No franču valodas tulkoja un sagatavoja Agnese Irbe. Izmantoti materiāli no krājuma: Conrad de Meester, Frère Laurent de la Résurrection. Ecrits et entretiens sur la Pratique de la Présence de Dieu, Paris: Cerf, 1991.

Veltījums “Apollo” misijas piecdesmitgadei

Tālajā 1969. gada 20. jūlijā kosmosa kuģis “Apollo-11” pirmo reizi izsēdināja cilvēku uz Mēness. Tajā pašā gadā kādā nomaļā Latgales lauku saimniecībā taisīju savas pirmās amatieru raķetes. Toreiz man bija 13 gadi un es sapņoju par kosmosu dienu un nakti. Ir pagājis daudz laika, visi mani lielie sapņi cieta neveiksmi, taču interese par kosmosu ir palikusi un pa šiem gadiem esmu mācījies daudz jauna.

1972. gada 19. decembrī Klusajā okeānā nolaidās kapsula ar kosmiskā kuģa “Apollo-17” astronautiem. Ar to noslēdzās “Apollo” programma, kas bija vainagojusies ar pirmā cilvēka izkāpšanu uz cita debess ķermeņa. Vienlaikus tā bija spoža ASV uzvara kosmiskajā sāncensībā ar PSRS, kuras goliātiskā Mēness raķete trīsreiz uzsprāga starta tuvumā, pārsvītrojot padomju Mēness sapņus. Likās, ka durvis uz citām planētām ir atvērušās. Tūlīt uz Mēness tiks izveidota apdzīvota stacija, Zemes orbītā tiks savākts Marsa kuģis un nepaies ne desmit gadi, kad cilvēks būs jau arī uz Marsa. Tehniski tas bija iespējams, taču no tā laika ir pagājuši jau apaļi piecdesmit gadi, bet “Apollo-17” lidojums tā arī palika pēdējais. Kāpēc tā notika? Kāpēc kosmosa apguve pēc tik spoža sākuma it kā nobremzējās?

Sākumā pāris vārdos par pašu “Apollo” programmu. Tā bija dārgi maksājusi Amerikai. Toreiz tās izmaksas bija 25,4 miljardi dolāru, kas aptuveni atbilst tagadējiem 160 miljardiem. Tā bija liela summa pat bagātajai Amerikai, turklāt jāņem vērā, ka kosmosa sacensība noritēja paralēli militārajai sacensībai. Tolaik PSRS turēja līdzi itin braši un ne nieka neatpalika no ASV. Kvalitātes jautājumus tā pietiekamā mērā kompensēja ar kvantitāti. 70 000 visumā nesliktu tanku bija vairāk nekā pietiekami, lai 24 stundās Padomju Armija būtu pie Lamanša. Tas viss prasīja milzu naudu un smagi nomāca gan PSRS, gan arī ASV ekonomiku. ASV iedzīvojās milzīgā ārējā parādā, kuru tā nevar nomaksāt vēl šobaltdien. Pēdējo elpu dvesa arī PSRS ekonomika, kurā burtiski viss bija likts uz Marsa altāra. Tukši veikali, pelēkas darba drēbes. Kurš to redzējis, tas neaizmirsīs nekad.

Militārie izdevumi, kas eksponenciāli tiecās debesīs, iedragāja abu lielvalstu ekonomikas. Pilnīgi loģiski sākās “detente” jeb “razrjadka”. Latviski to varam nodēvēt par “saspīlējuma mazināšanu” vai “atslodzi”. Starp divām superlielvalstīm tika parakstītas vairākas vienošanās, kas novērsa pārmērīgu sacensību bruņojuma jomā un arī kosmosa izmantošanu militārajām vajadzībām. Bija skaidrs, ka turpmākiem gigantiskiem kosmosa projektiem nevienam vienkārši nav naudas. Kad bija noklusušas uzvaras gaviles pēc “Apollo” programmas, asi pacēlās jautājums par atdevi no kosmosa. Pelēki brūnajos akmeņos, ko kosmonauti atveda no Mēness, nespīdēja briljanti. Tie bija tādi paši akmeņi kā vulkāniskā bazalta gabali, kas bagātīgi mētājās tepat uz Zemes, okeānu vulkāniskajās salās. Nedaudz vairāk titāna, nedaudz vairāk dzelzs, bet kopumā tas pats vien ir. Ja nerunājam par neapšaubāmo zinātnisko nozīmi, nekādu bagātību no tādiem akmeņiem iegūt nevar. Tīri ekonomisku apsvērumu dēļ sāka dominēt Zemes orbītas apgūšana. Lielas kosmosa stacijas orbītā un nelielas zondes uz tālajām planētām.

Dziļāk kosmosā ASV veicās krietni labāk nekā PSRS. Vienīgais izņēmums ir Venēra – attēlus no tās virsmas ir atsūtījušas tikai divas padomju automātiskās stacijas. Pēdējā laikā kosmosa sacensība ir atjaunojusies, taču tagad jau ar citiem dalībniekiem – ASV un Ķīnu. Krievija vairāk nav kosmosa lielvalsts un neizskatās, ka tuvākajā nākotnē tāda atkal kļūs. Viss, kas tai šodien ir, ir strauji kūstošais padomju mantojums. Neviena no jaunajām kosmosa apguvējām – Indija, Eiropas Savienība, Japāna – vairs neizrāda nekādu interesi par Krievijas novecojušajām tehnoloģijām. Kādu laiku spēcīgākos Krievijas raķešu dzinējus iepirka ASV, bet tagad tas ir beidzies.

Kurš būs pirmais uz Mēness? Vai pirmie atkal būs amerikāņi? Vai tomēr strauji augošā un jau tagad pietiekami varenā Ķīnas ekonomika šoreiz uzvarēs? Ķīniešu pusē ir liela ekonomiskā jauda, kas ļauj būvēt daudz raķešu. Amerikas pusē ir atstrādātas tehnoloģijas un intelektuālais potenciāls. Grūti prognozēt sacensības iznākumu, jo liela daļa ķīniešu kosmosa programmu tiek turētas slepenībā, bet, ja būtu noteikti jāizsaka prognozes, es teiktu, ka izredzes ir līdzīgas. ASV būs neliels pārsvars sākumā, taču ķīnieši iegūs paliekošu pārsvaru pēc kādiem pieciem gadiem.

Kā varētu notikt lidojumi uz Mēnesi? Visgrūtākais ir atraut kuģi kopā ar derīgo kravu no Zemes. Tam kalpo nesējraķetes, kas strādā gan ar cieto, gan šķidro degvielu. Cietās degvielas lietošana ir vienkāršāka, bet tai ir savi mīnusi. Viens no tiem ir zemāks īpatnējais impulss. Īpatnējais impulss ir lielums, kas viennozīmīgi raksturo raķetes kvalitāti. Tas ir tieši atkarīgs no sadegšanas produktu izplūdes ātruma un vēl dažiem parametriem. To mēra sekundēs: jo tas lielāks, jo labāk. Cietās degvielas dzinējos ļoti populārs ir amonija perhlorāts (NH4CLO4) kā oksidētājs un dažādi sausie spirti kā degviela. Cieto degvielu īpatnējais impulss ir 200–300 robežās. “Shuttle” paātrinātāju īpatnējais impulss bija 220. Teorētiskā cieto degvielu impulsa robeža ir nedaudz pāri 300. Kā redzams, tā ir visai tuvu jau sasniegtajam līmenim, un tas nozīmē, ka tuvākajā nākotnē cietās degvielas raķešu paātrinātāji nekļūs stipri jaudīgāki.

Cietās degvielas raķetēm ir arī otrs, vēl būtiskāks trūkums. Tās ir vienreizējas, jo aizdedzinātu cietās degvielas dzinēju apturēt nevar. Tāpēc cietās degvielas dzinējus izmanto paātrinātājos jeb būsteros. Nesējraķetei sānos pieliek divas vai vairāk cilindriskas sekcijas, kas nedaudz atgādina zīmuļus. Raķetei startējot, būsteri deg ar pilnu jaudu, ceļot raķeti gaisā. Kad degviela tajos ir izdegusi, būsteri atdalās no raķetes un krīt uz Zemi. Raķetes lidojumu tālāk nodrošina pamatdzinēji, kas parasti darbojas ar šķidro degvielu. Šķidrā degviela ir efektīvāka un tās īpatnējais impulss mūsdienu raķetēs sasniedz 450–475. Labākie rādītāji ir dzinējiem, kas darbojas ar šķidro skābekli un šķidro ūdeņradi. Te jāpiebilst, ka kriogēnās degvielas prasa labi izolētas bākas iepildīšanu dažas minūtes pirms starta, kā arī ļoti jaudīgas turbīnas degvielas padevei dzinējā. Ūdeņraža–skābekļa dzinēju uzreiz var pazīt pēc raksturīgās blāvi gaišzilās izplūdes strūklas. Bieži lieto arī šķidrā skābekļa un petrolejas maisījumu. Tam raksturīga liela oranža izplūdes gāzu liesma. Savā laikā populārs bija arī slāpekļskābes un hidrazīna maisījums, kuru reizēm lieto arī tagad, vairāk gan militārām vajadzībām. Abas šīs degvielas komponentes nav īpaši gaistošas un ir viegli uzglabājamas plānās bākās. Uzpildīta raķete var stāvēt kaujas gatavībā vairākus gadus. Ar šo degvielu darbojas gandrīz visas zemūdeņu stratēģiskās raķetes, kā arī jaudīgākā krievu nesējraķete “Proton”. Arī Ziemeļkorejas raķetes darbojas ar šo degvielu, kuras degšanu var viegli pazīt pēc lielajiem oranžu dūmu mākoņiem. Šie dūmi ir ļoti indīgi un satur pārsvarā NO2, kāarī citus slāpekļa oksīdus. Vēl indīgāka ir pati degviela, un “Proton” biežo avāriju dēļ Kazahstānas stepe Baikonura apkārtnē ir pamatīgi saindēta. Šķidrās degvielas teorētiski iespējamais īpatnējais impulss ir 500. Kā redzam, arī šeit sasniegtais ir ļoti tuvs maksimumam. Virs šīs robežas sākas masveida degvielas produktu jonizācija, kas neļauj palielināt izplūdes gāzu temperatūru. Joni rekombinē ārpus dzinēja, aiznesot no raķetes visu enerģijas virsvērtību. To var daļēji kompensēt, palielinot spiedienu dzinējā, bet te atkal savu vārdu saka materiālu izturība augstās temperatūrās. Tāpēc droši var teikt, ka šī gadsimta robežās ķīmiskie raķešu dzinēji nebūs būtiski efektīvāki par tagadējiem.

Šodienas labākās nesējraķetes spēj izvest orbītā derīgo kravu, kas sastāda apmēram 25 daļu no raķetes sākotnējās masas. Pārējās 24 daļas sadeg degvielas veidā, vai arī nokrīt uz zemi kā raķetes korpusa daļas. Šī 1:25 attiecība raksturo visu ķīmisko dzinēju lietderības koeficientu. Tas praktiski nav mainījies jau 60 gadus, un nav paredzams, ka varētu būtiski mainīties arī nākamajos sešdesmit. Teiksim, raķete “Saturn-5” ar starta masu 3000 tonnas spēja izvest zemā orbītā ap Zemi 140 tonnas kravas, kas bija ļoti labs rādītājs. Mūsdienu smagā nesējraķete “Falcon Heavy” ar starta masu 1420 tonnas uzceļ Zemes orbītā 63 tonnas kravas. Attiecība praktiski nav mainījusies.

Nesējraķetes, kas paceļ orbītā derīgās kravas, ir mūsdienu kosmosa apguves vājākā vieta. Nepieciešami gigantiski degvielas daudzumi, milzīgi starta kompleksi un liels daudzums sarežģītas nodrošinājuma tehnikas. Mazām valstīm, piemēram, Latvijai, tas finansiāli nav pa spēkam. Raķešu izmērus ierobežo mehāniskā izturība, tāpēc ir apmēram skaidrs, ka ar esošo tehniku neizdosies uzbūvēt nesējraķetes, kas būs smagākas par 5000 tonnām. Tas dod 200 tonnu kravu orbītā ar katru lidojumu. Kā lidot tālāk – teiksim, uz Mēnesi? Ja mums būs jālido atpakaļ uz Zemi, tad nav nepieciešamības sēdināt uz Mēness visu smago kosmosa kuģi. Pietiek ar pašu minimālāko kapsulu, kā tas bija “Apollo” programmā. Lai taupītu svaru, Mēness kabīnes sienas bija plānas kā alumīnija folija, un tās varēja mierīgi izspert ar kāju, tādējādi pazudinot astronautus.

Enerģētiski ļoti izdevīgs ir “kosmiskā velkoņa” variants, kad starp Mēness un Zemes orbītu kreisētu īpaši izveidots kuģis, kurš nekad nenosēstos ne uz Zemes, ne Mēness. Šim kuģim mēs varam arī izmantot citus dzinējus, kas nespēj attīstīt tādu vilkmi kā ķīmiskie dzinēji, toties ir ar daudz augstāku lietderības koeficientu. Te pirmām kārtām jāmin kodoldzinēji, kas izmanto urāna dalīšanās enerģiju. Kodoldzinējs pēc būtības ir atvērts un līdz baltkvēlei nokaitēts kodolreaktors, caur kuru plūst sakarsējamā degviela. Jāpiezīmē, ka šeit par “degvielu”, tagad jau sauktu vienkārši par darba vielu, var izmantot praktiski jebkuru šķidrumu. Visbiežāk darba viela ir šķidrais ūdeņradis, kas ir visefektīvākais. Šādi kodoldzinēji tiek izstrādāti dažādās valstīs jau kopš 1960. gadiem, un eksperimentālo paraugu īpatnējais impulss sasniedz 1000 un vairāk. Raksturīgs piemērs šādiem dzinējiem ir amerikāņu projekts “NERVA”.[1] Arī šeit degvielas efektivitāti ierobežo jonizācijas efekti. Neviens no šāda tipa dzinējiem nav pacelts orbītā un tur praktiski izmēģināts. Ir gan aizdomas, ka šāda tipa dzinējs varētu būt uzstādīts uz amerikāņu slepenā “šatla” X-37B, kā arī līdzīga ķīniešu “šatla”, par kuru ir zināms tikai tas, ka tas pastāv. Abi šie kuģi ir domāti lielai manevrēšanai orbītā, kas prasa efektīvu un ekonomisku dzinēju. Šeit jāpiezīmē, ka šādu dzinēju izmantošanu teorētiski ierobežo līgums par kodolieroču neizvietošanu kosmiskajā telpā.

Domājams, ka par spīti visām grūtībām pastāvīga apdzīvojama stacija uz Mēness tiks radīta līdz 2050. gadam. Citi nosauc optimistiskākus termiņus: 2030–2035, bet, kā rāda pieredze, viss notiek daudz lēnāk, nekā gribētos. Kāda izskatīsies Mēness stacija? Gandrīz droši tā būs aprakta zem Mēness virsmas, atstājot ārā tikai ieeju. Šādu risinājumu prasa lielās temperatūras svārstības uz Mēness virsmas, mikrometeorītu briesmas un radiācija. Grunts slānis 2–3 metri droši aizsargās “mēnesiešus” no daudzām briesmām. Blakus tai būs milzīgi saules bateriju lauki. Enerģijas uz Mēness vajadzēs daudz, jo skābeklis būs jāražo no Mēness grunts. Lielas augu oranžērijas skābekļa ražošanai ar fotosintēzi diez vai tur būs atrodamas, jo tās nebūs iespējams aizsargāt no visiem iepriekš minētajiem briesmu faktoriem. Toties kādai gurķu siltumnīcai ar mākslīgo apgaismojumu vieta noteikti atradīsies. Droši vien kaut kur blakus būs arī lielas sakaru antenas, lai nodrošinātu nepārtrauktus platjoslas sakarus ar Zemi.

Ko “mēnesieši” darīs uz Mēness pēc tam, kad izpētes process būs pabeigts? Visdrīzāk, viņi iegūs kādus Zemei vajadzīgus materiālus, teiksim, hēlija izotopu He3, kas ievērojamā daudzumā ir atnests uz Mēnesi, pateicoties Saules “vējam”. Var gadīties, ka tobrīd uz Zemes jau kaut kādā veidā funkcionēs kodoltermiskās stacijas, kas pārvērtīs šo Saules dāvanu lielā enerģijā. Diez vai elektrostacijas atradīsies uz Mēness, jo enerģija būs vajadzīga uz Zemes un šo spēkstaciju izmēri visdrīzāk būs gigantiski. Te gan jāpiezīmē, ka vadāmo kodoltermisko reakciju cenšas realizēt jau no 1960. gadiem, t. i., sešdesmit gadus, bet nekāds spīdošs finišs joprojām nav redzams. Uzdevums izrādījās neparasti grūts, ja vispār apmierinošā veidā atrisināms. Nelaime tāda, ka ļoti mazā telpā grūti atdarināt procesus, kas notiek Saules iekšienē. Saule spīd, tikai pateicoties savai milzīgajai masai un tilpumam. Enerģijas blīvums, kas izdalās tās kodola tilpuma vienībā, ir salīdzināms ar govs kuņģa darbības radīto enerģijas blīvumu. Lai atdarinātu kodoltermiskos procesus uz Zemes, ir nepieciešama tūkstošiem reižu augstāka temperatūra un spiediens kā uz pašas Saules. Šādos apstākļos viela krasi maina savas īpašības un nekas nepadodas viegli. Zināmas cerības dod vienīgi tas, ka kodoltermiskā bumba tomēr strādā, tātad principā mēs visu darām pareizi.

Ir eksotiski projekti, kas paredz izveidot kosmisko kuģi ar milzīgu amortizatoru aizmugurē un tad spridzināt aiz šī amortizatora atombumbas vai pat kodoltermiskās bumbas. Sprādziena vilnis saspiedīs kuģa amortizatoru un kā ar atsperi sviedīs kuģi uz priekšu. Jāsaka, ka projekts ir tehniski iespējams un enerģētiski efektīvs, tomēr tik neparasts, ka pagaidām netiek nopietni apskatīts. Nopietns šķērslis šeit var būt milzīgie paātrinājumi sprādziena brīdī.

Interesanta ir “kosmiskā velkoņa” jeb “atspoles” tēma. Kā jau rakstīju, tas cikliski ceļotu starp Mēness un Zemes orbītām. Kādus dzinējus mēs šeit varam izmantot? Tā kā tur ir vakuums, bet gravitāciju līdzsvaro lielais ātrums un nekas ne uz kurieni nekrīt, iespējamo dzinēju izvēle ir ļoti plaša. Īsi apskatīsim galvenos. Sāksim ar eksotiskākajiem.

Pirmais būtu šūpoļu tipa “dzinējs”. Kuģi sadala divās daļās un sasaista ar izturīgu trosi. Kuģim maksimāli attālinoties no Zemes, abas kuģa daļas attālina vienu no otras, cik vien iespējams. Tuvojoties Zemei, kuģis sakļaujas, veidojot kompaktu vienību. Uz šīs sadalīšanās un savienošanās enerģijas rēķina kuģis iegūst papildus ātrumu. Tā apogejs (tālākais orbītas punkts) strauji ceļas, un pamazām ceļas arī perigejs (tuvākais punkts). Efekts ir tieši tāds pats, kā šūpojoties lauku šūpolēs uz dēļa starp divām virvēm. Pieliecamies, pieceļamies un šūpoles lido arvien augstāk. Orbītas apogejs kļūst arvien augstāks, līdz mūs satver Mēness gravitācijas lauks un mēs ieejam orbītā ap Mēnesi. Šai procedūrai ir divi lieli plusi. Pirmais: kuģa attālinātās daļas var iegriezt, radot mākslīgo gravitāciju; otrais: šāds kuģis nepatērē ne gramu degvielas, jo enerģija tiek ņemta no saules baterijām. Pārējie ir mīnusi. Atkarībā no sākotnējās orbītas ekscentritātes (izstiepuma) būs nepieciešami simts vai pat vairāk apgriezieni ap Zemi, katru reizi pa diviem lāgiem šķērsojot radiācijas joslas. Katrs Zemes aplidojums ar augstu apogeju būs ļoti lēns un prasīs dažas dienas, kas rezultātā dos lidojuma ilgumu ar kārtu, teiksim, viens gads vai pat vairāk. Taču pati ideja ir interesanta, jau šodien tehniski realizējama un, kas nav mazsvarīgi, sekmīgi pielietojama maziem un supermaziem pavadoņiem. Nepieciešamas ir tikai saules baterijas, mazs motoriņš un izturīga trose.

“Visus fizikas likumus nicinošais spaiņa dzinējs (EMdrive)”, kas nesen sacēla lielu troksni, pagaidām nav apstiprinājis savas darba spējas. Būtībā tas ir slēgts konisks rezonators, kas atgādina parasto spaini, kurā tiek pastāvīgi uzturēts liels radioenerģijas blīvums. Diemžēl tas nestrādā.[2]

Var izveidot “kosmiskās buras” dzinēju, proti, ārkārtīgi lielu, ārkārtīgi plānu atstarojošu laukumu. Saules izstarotie fotoni, bet vēl vairāk tā saucamais “Saules vējš”, šādā burā rada nelielu reaktīvu vilkmi, kas var paātrināt kosmisko kuģi. (Par “Saules vēju” sauc lādētu daļiņu plūsmu no Saules, kas Zemes apkaimē ir visai ievērojama). Vilkme gan šeit būs ārkārtīgi maza, derīgā krava absolūti minimāla, bet vispār šādi projekti ir un pieminēt tos vajadzētu. Skaidrs, ka tā nebūs efektīvākā “kosmiskā atspole”.[3]

Jonizācijas efektu, kas būtiski ierobežo ķīmisko dzinēju darbību, var izmantot savā labā. Var ievietot šos jonus stiprā elektriskajā laukā, tad paātrināt un iegūt nelielu, tomēr vērā ņemamu vilkmi. Jonu dzinējus lieto jau šodien, galvenokārt tālo starpplanētu staciju orbītu koriģēšanai. Tā kā tie ir mazas vilkmes dzinēji, kas turklāt prasa lielu elektrisko jaudu, tad relatīvi īsajā distancē līdz Mēnesim tie nebūs efektīvi. Pakāpeniskā orbītas pacelšana, kas ilgs vairākus mēnešus, sola ilgstošu uzturēšanos “karstajās” radiācijas joslās, tāpēc vispiemērotākie tie būs lidojumos uz Marsu, Venēru un it īpaši tālajām planētām. Atsevišķa to modifikācija ir plazmas dzinēji, kur tiek paātrināti nevis joni, bet gan plazma kopumā un to paātrina ar magnētisko lauku. Jonu dzinēju īpatnējais impulss ir ļoti augsts, jo, pastiprinot elektrisko lauku, var iegūt ļoti lielu jonu izplūdes ātrumu, pat tuvu maksimālajai robežai – gaismas ātrumam. Laba jonu dzinēja īpatnējais impulss var sasniegt 10 000, kas aptuveni atbilst darba vielas izplūdes ātrumam 100 km/s.[4]

Pats piemērotākais “kosmiskais velkonis” būtu ar kodoldzinēju strādājošais, jo tam ir reāla vilkme, kas ļauj veikt ceļojumu saprātīgā laikā, kā arī pietiekami augsta efektivitāte. Runājot par Zemes apkārtnes piesārņošanu ar radioaktīvajiem sabrukšanas produktiem, jāsaka, ka radiācijas Zemes orbītā pietiek arī tāpat un mūsu dzinējs neradīs paliekošu efektu. Velkonis ar kodoldzinēju Zemes radiācijas joslas šķērsos pieņemamā laikā, tāpat varam veikt arī efektīvu bremzēšanu, lai koriģētu orbītu ap Mēnesi. Visu uzskaitīto priekšrocību dēļ domāju, ka tieši kodoldzinējs būs nākotnes “kosmiskā velkoņa” dzinējs. Saprotams, ja līdz tam laikam visi kodolmateriāli nebūs nomesti uz mūsu galvām.

Šoreiz nesanāks parunāt par citām planētām, tomēr nobeigumā gribu pateikt dažus vārdus par Latvijas vietu kosmosa apguvē. Šķiet, ka tik mazai valstij, kuras zinātne ir Pelnrušķītes stāvoklī, ir grūti domāt par lieliem izdevumiem, no kuriem negūstam nekādu peļņu. Tomēr kaut kas ir bijis arī pie mums. Nerunāšu šeit par latviešu ieguldījumu zem svešiem karogiem, runāšu tikai par Latviju.

Visaugstāk ir uzlidojis mūsu satelīts “Venta”, kurš pēc visai ilga moku ceļa beidzot lido orbītā ap Zemi. Skaidrs, ka atdeves no tā nav nekādas, un ar savu “bākas signālu” tas vairāk atgādina pirmo krievu “Sputņiku”. Tomēr uzskatu, ka tā nav izniekota nauda. Tas, ko no tā ieguva projekta dalībnieki, nav naudā izmērāms, un galu galā tā ir mūsu tehniskā inteliģence, kurai kaut kā vajag izpausties, lai turpinātu zinātniskās tradīcijas.[5]

Raķešu entuziastu grupa darbojas arī RTU un pirms neilga laika ir uzbūvējusi “lieljaudas raķeti”, kas sasniedza 1,2 km augstumu. Nosaukums “lieljaudas” gan vairāk atsauc atmiņā tautas sakāmvārdu “kas sunim asti cels”, tomēr tas ir vairāk par nulli.[6]

Vai Latvijai vajadzētu būvēt savu nesējraķeti? Domāju, ka noteikti nē. Mums nav atbilstošas rūpniecības, un to pieprasījumu pēc kosmosa pakalpojumiem, kas pie mums ir, mēs viegli apmierinām ārzemju kosmosa tirgū. Šeit jāpiebilst, ka šodien katrs entuziasts var palaist savu mikropavadoni. Gandrīz katras nesējraķetes lielie komerciālie pavadoņi ir aplipināti ar dažādiem attīstības valstu studentu mikropavadoņiem kā suns ar blusām, piedodiet par salīdzinājumu.

Šodien sava mikrosatelīta palaišanas cena ir $20 000 kilogramā. Protams, tam jābūt pietiekami vieglam, lai tas bez problēmām varētu ietilpt nesējraķetes papildus bagāžā. Simts kilogramu satelīts, kam jau varētu būt sava saules baterija, nepieciešamais radio komplekss un vadība, izmaksātu divus miljonus. Saprotams, ka ieguldījumu ātri neatgūsim. Šo naudiņu mums atdos aizrautīgie studenti, kuri neaizbrauks uz ārzemēm, pacels savu kvalifikācijas līmeni šeit un – arī tas nav bez savas nozīmes – mazāk staigās pa krogiem. Skaidrs, ka tieši nopirkt kosmosa pakalpojumus ir daudzkārt lētāk, bet kāpēc gan tas nevarētu būt ambiciozs nacionālais projekts? Teiksim, ievadīt šādu satelītu orbītā un tad ar šeit jau pieminēto “iešūpošanu” pāris gadu laikā izvest to Mēness orbītā? Kāpēc gan ne? Latvijas mākslīgais Mēness pavadonis… Labi skan, vai ne?

Pa ceļam varētu izmēģināt mākslīgās gravitācijas iegūšanu, iegriežot satelītu. Varbūt pat tādu eksotiku kā “radiācijas joslu tiešās plūsmas dzinēju” – proti, paātrināt kādā vienkāršā paātrinātājā tur sastopamos jonus un tādā veidā iegūt papildus vilkmi. Varētu sadalīt pavadoni trijās daļās, centrālajā ielikt mazu motoriņu, kas pēc vajadzības savilktu abas pārējās daļas kopā, un pievienot piecus kilometrus garas trosītes, kuru galos būtu galvenie moduļi. Un viss tas lēni rotētu radiācijas joslās. Tādai lietai sekotu visa zinātnes pasaule, it īpaši ņemot vērā tās izmērus. Protams, skatoties uz mūsu mīļo mazo universitāti, nekas tāds neliekas iespējams, bet kā būtu, ja visi augstskolu entuziasti, kurus interesē šī tēma, sakopotu spēkus? Kosmoss ir liels un aicinošs. Tas ir milzīgs, tāpat kā iespējas, kas tajā paveras.

[1]https://en.wikipedia.org/wiki/NERVA

[2]https://www.popularmechanics.com/science/a35991457/emdrive-thruster-fails-tests

[3]https://en.wikipedia.org/wiki/Solar_sail

[4]https://en.wikipedia.org/wiki/Ion_thruster

[5]https://www.lsm.lv/raksts/dzive–stils/tehnologijas-un-zinatne/latvijas-pirmais-satelits-venta-1-pamazam-parstaj-funkcionet-kada-bijusi-ta-jega.a310056

[6]https://www.la.lv/video-latvijas-studentu-komanda-uzbuvejusi-lieljaudas-raketi

Kristietis un taisnāka kara meklējumi. 2. daļa

Raksta pirmo daļu lasiet šeit: https://telos.lv/kristietis-taisnaks-kars-1

3.1. Bībele

Bībele min daudzus dažādus karus un rāda diezgan atšķirīgu attieksmi pret kariem. Neskaitot iepriekš jau pieminēto svēto karu, Vecā Derība velta daudz dārgā rakstāmā materiāla Dāvida vareno karavīru (2.Sam 23:8–39, 1.Lk 11:12–47) un Salamana kara ratu (1.Ķēn 10:26) aprakstam. Šādai, uz laicīgo valdnieku ieradumiem balstītai Israēla vai Jūdas valdnieku muskuļu demonstrēšanas vai ieroču žvadzināšanas praksei nav saiknes ar Vecajā Derībā atrodamo taisnāka kara aprakstu.

Vecajā Derībā ir lasāms par Ābrahāma veikto brāļadēla Lata atsvabināšanu, kurai seko svētības saņemšana no Melhisedeka (1.Moz 14). Šī aina ilustrē Dieva ļaužu bruņotu cīņu, kas izriet no tuvākmīlestības, bez tiešas Dieva pavēles (tātad tā nav svēta). Vēl vairāk, ar šādu karadarbību noteikti ir saistīta kāda nepilnība un grēki, taču paša motīva (karošanas iemesla) – tuvākmīlestības – dēļ cīņu pavada Dieva atbalsts un svētība.

No šādas personiskas rūpes – tuvākmīlestības – ir atvasināta karošana par savu tautu un valsti un centieni ar ieročiem rokās atjaunot karadarbības sagrauto Dieva kārtību. Ābrahāma karagājiens Lata glābšanai dod pamatu taisnīga kara aprakstam, vērtējot šāda kara iemeslus un īstenojumu: (1) tā ir aizsardzība (pat preventīva, t. i., uzbrūkoša), bet nav agresīvs uzbrukums; (2) to nemotivē vēlme iedzīvoties (laupīt),[1] kaut zināma maksa var tikt paģērēta mērķa sasniegšanai; un (3) tā ir gudra (profesionāla?), jo piedalās sagatavoti vadoņi un karavīri (tādējādi mazinot karavīru un no karošanas izrietošos nejaušos civilos upurus).[2] Apskatāmajam jautājumam tas ir būtiski, tāpēc vēlreiz izcelšu: līdzās pamatotajam iemeslam iesaistīties karadarbībā (tuvākmīlestībai pret Latu), Ābrahāmam piemita arī prasme karot tā, lai gūtu panākumus. Tāpēc konkrētās cīņas nepilnību un grēku piedošana un tai sekojošā Melhisedeka svētība ir nopietns arguments par taisnas karošanas bibliskumu un nopietna alternatīva nepretošanās (kviētisma) idejām kristietībā.

Jaunās Derības kontekstā taisna kara ideju var raksturot ar diviem formulējumiem, kas abi atbalsta iepriekš teikto par taisnīgu karu. Vispirms Jānis Kristītājs[3] pieprasa no karavīriem (un arī citiem spēku struktūru pārstāvjiem) Kristus nedaudz vēlāk mācīto ētiku – mīlestību uz Dievu un uz savu tuvāko.[4] Tas pats atrodams vienā no Jaunās Derības visbiežāk citētajām vietām, kur ir runa par valsts un Baznīcas attiecībām: “Tad nu dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder, un Dievam, kas Dievam pieder.” (Lk 20:25 un paralēlvietās). Sarunas kontekstā Jēzus Kristus uzrāda ne tik vien viltnieku – farizeju un valdības vīru sūtīto – apzināti Jēzus uzķeršanai formulēto jautājumu, bet arī apstiprina Dieva kārtību laicīgas valstības sfērā. Šeit konkrēti dotā atbilde par nodokļiem būtībā skar daudz plašāku valsts un Baznīcas attiecību sfēru[5] un skaidro arī politikas rīku – karu.

Tātad bibliski karošana taisnīgā karā ir iespējama, tai pat ir jābūt gatavam, tomēr izšķirošs ir motīvs un tā nedrīkst notikt bez kristieša personīgas un padziļinātas izmeklēšanas – gan par konkrēto karu politiskā līmenī, gan arī personisko karošanu konkrētā vietā un laikā.

Taisnīgas karošanas jautājumam tomēr ir jāpievieno četras svarīgas atrunas.

Pirmkārt, arī nekarošana var būt leģitīma kristieša izvēle (tā ir ciešanu uzņemšanās, savu interešu neaizsargāšana, sal. ar Mt 5:38–47). Kviētisms gan nonāk pretrunā ar tuvākmīlestības principu, ja ar to aizbildina necīnīšanos par citu cilvēku.[6]

Otrkārt, karošana ir galējs līdzeklis, par kuru augstāk tiek vērtēta iespējama mierpilna piekāpšanās (sal. ar Rm 12:21). Svētīgāka un taisnāka ir atriebības atstāšana Dievam (Rm 12:19, kas atspoguļo 5.Moz 32:35, sal. 1.1).[7] Uz to norāda arī Jēzus savā runā par svētību, kuru saņems (un sniegs!) miera nesēji (Mt 5:9).

Treškārt, karošanas taisnumu galējā autoritātē nosaka Dievs (un tādā gadījumā karošana ir Dieva pavēlēta un izriet no Viņa apsolījuma)[8] un cilvēka vērtējumi ir vien tuvāki vai tālāki patiesības minējumi.

Ceturtkārt, kad ir runa par taisnu karu, pat šāda fakta konstatācija nenozīmē, ka absolūti viss šādā karā darītais ir bijis taisns. Kara taisnumu nemazina atsevišķu karavīru vai pat grupu veikti noziegumi. Vēl vairāk: visdrīzāk šādi noziegumi būs. Kara taisnumu mazina noziegumu slēpšana un tolerēšana.

3. Taisnāka/taisna kara vienkārša formula

Kristieša (kristīgās civilizācijas pārstāvja) meklējumi pēc iespējami taisnāka/taisna kara sakņojas Bībeles atklāsmē un tai vairāk vai mazāk atbilstošā tradīcijā, kurā karš nav Dieva gribēta, bet līdz laiku galam klātesoša realitāte – no elkdievības un tuvākmīlestības sairuma izrietošs grēku kamols un kolektīvs ļaunums. Taisnāka kara meklējumu gaitā jāsecina: lai gan dažādās reliģijās un pat kristietības vēsturē ir minēta vārdkopa svētaiskarš, bibliskajā tradīcijā tā ir lietojama vienīgi attiecībā uz konkrētu notikumu pagātnē: Israēla ieiešanu Apsolītajā zemē – eksoda noslēdzošo daļu. Savukārt taisnīga/taisna karošana ir spēka kā pēdējās iespējas pielietojums tādā karā, kas pamatots Dieva radītās kārtības atjaunošanā un kalpojot savam tuvākajam.

Dieva radītās kārtības aizstāvība ir centieni uzturēt un vairot visu labo, pretojoties ikvienai destrukcijai un postam. Kā viss ar militāro jomu saistītais, šis princips ietiecas ikvienā politiskā spektra jomā, jo Dieva kārtības aizsardzība sākas jau ar skolotāja un policista darbu.

Ar ieroci rokās iestāties par savu tuvāko nozīmē sevi veltīt kalpošanai, savu ērtību, labklājības, veselības un varbūt pat dzīvības ziedošanu. Vēl vairāk, tā ir ne tikai iestāšanās par savu tuvāko aiz muguras, bet arī sava pretinieka atturēšana no viņa nodomātā ļaunuma pastrādāšanas un tādējādi palīdzība viņam neizpildīt viņa ļauno nolūku. Šādā brīdī taisna kara karavīrs ir tiesīgs pielietot visas militārās prasmes.

Kā jebkas šajā grēka cauraustajā pasaulē, pat Bībeles mācības kontekstā īstenots taisnīgs/taisns karš ir ar savām robežām. Tas var būt vien ierobežoti taisns, jo jebkura karadarbība neizbēgami nes sev līdzi pat tikai kļūdas vai nejaušības dēļ radītas ciešanas un postu, kas pats par sevi nav un nevar būt Dievam tīkams darbs. Tāpēc piedalīšanās, cenšoties praktiski uzturēt Dieva doto kārtību (tas ir, mieru) un rūpējoties par tuvāko, kristietim uzliek pienākumu reaģēt uz neizbēgamo ļaunumu karā: individuāli – piektā baušļa izpratnes ietvaros un politiski – kā amatpersonai meklējot pēc iespējas cilvēciskāku karošanas formu, kā arī apzinoties savu grēcību un paļaujoties uz Dieva žēlastību Pestītājā – Jēzū Kristū. Uz to lai Dievs katru taisnu karotāju svētī, uztur un pasargā!

4. Ukraina un taisnais karš

Apzinoties, ka Krievijas propagandas dēļ – proti, tādēļ, ka tā, pēc pašas apgalvotā, cīnās svētā karā, [9] – Ukrainā notiekošā kara pilnvērtīgs izvērtējums būs iespējams vien ar laika distanci, te pievienošu īsu teoloģisku vērtējumu. Lai risinātu jautājumu par taisno karu un Ukrainu, tālāk tekstā meklētas atbildes uz trim jautājumiem – par šī kara pasludināto svētumu un izvērtējamo taisnīgumu trīs elementos.

Viena vispārīgajam kontekstam svarīga nianse gan ir atrunājama tūlīt. Lai gan 2022. gada 24. februārī Krievija uzsāka pilna mēroga (neizsludinātu, bet konvencionālu) iebrukumu Ukrainā, Krievijas agresija nekonvencionālā jeb hibrīdkara formā ar dažāda līmeņa militāro iesaisti faktiski nostādīja abas valstis daļējā kara situācijā jau 2014. gada februāra noslēgumā, kad Krievija uzsāka Krimas okupāciju un aneksiju, kurai sekoja kaujas (ar daudzu Krievijas armijas vienību piedalīšanos) un iesaldētais konflikts Donbasā līdz 2022. gada 24. februārim. Daudzas no zemāk minētajām pazīmēm bija vērojamas jau pirms 24. februāra.

Vai karš Ukrainā var būt svēts?

Krievijā ir populāras signālfrāzes, kuras labprāt izmanto Otrā pasaules kara vēstures kontekstā, proti, apgalvojumi, ka šis, tāpat kā iepriekšējie, esot svēts karš. Turklāt šādus apgalvojumus var dzirdēt un lasīt ne tikai no politiķiem vai propagandistiem, bet arī no baznīcas pārstāvjiem.

Vispirms, sekojot Svētajiem Rakstiem, ārpus Vecās Derības eksoda nav svētu karu (sal. 1.2). Tāpēc, ja politiķu starpā šādus izteikumus vēl varētu norakstīt kā poētiski vai patriotiski motivējošus, vārdkopas lietojums garīdznieku un izglītotu kristiešu vidū izsauc raizes, jo tas nav biblisks. Tam trūkst ne tikai bibliski preskriptīva (priekšrakstoša), bet pat deskriptīva (aprakstoša) svara. To pat varētu raksturot kā Bībelei pretniecisku. Tas būtu ne tikai sauss teoloģisks secinājums (teorija, tā sacīt), bet secinājums ar iespējamām sekām (grēcinieka neatgriešanās gadījumā) Dieva tiesas priekšā par maldu mācīšanu (herēzi/ķecerību) vai pat apostāzi (atkrišanu no kristietības).

Šajā sakarā nepieciešams pakavēties pie viena ārkārtīgi svarīga ekleziālās politikas elementa. Pēdējos gadu desmitos viens no Krievijas valdības teju oficiālajiem apgalvojumiem ir bijis, ka Krievija balsta savu politiku kristīgās vērtībās. Ar šo tēzi Krievija ir paplašinājusi savu atbalstītāju skaitu starp bibliskās kristietības pārstāvjiem pasaulē.

Vērtējot šo Krievijas pretenziju, jāsecina, ka Krievijā tā nav pamatota ne teoloģiski, ne praktiski, jo vienīgā patiesi izceltā kristīgā vērtība – bibliska laulības aizsardzība, kaut daudzviet pasaulē vairs nav populāra (un šur tur pat sāk piedzīvot tiesisku vajāšanu),[10] Rietumu civilizācijā tomēr vēl nav pilnīgi noraidīta.

Krievijas politikā plaši izplatītā kristietības tematika vairāk vērtējama kā vārdi bez seguma, jo tiešais un netiešais pravoslāvās baznīcas atbalsts (ievērosim, vienlaikus notiek ne vienas vien citas kristīgas, protestantu vai evaņģelikāļu, baznīcas slēptākas vai atklātākas vajāšanas) aprobežojas ar finanšu priekšrocībām, nevis plašu evaņģelizāciju ar vārdu un darbiem. Aiz afišētās kristietības Krievijas sabiedrība visumā ir tikpat sekularizēta, cik vidēji Rietumu pasaule.

Praktiskās pašas Krievijas reālijas – plaši izplatītā korupcija (7. baušļa zagšanas aizlieguma ignorēšana) un dažādu krāpšanu popularitāte (8. baušļa melošanas aizlieguma ignorēšana), kā arī labi zināmā visu varas līmeņu tolerance pret šīm parādībām Krieviju morālā ziņā nostāda tālu no kristietības ideāliem.

Vēl viens, jau daudz tiešāk ar karu Ukrainā saistīts elements ir apstāklis, ka tā sauktais svētais karš tiek vests pret tādu pašu pravoslāvu nāciju, par kādu sevi pozicionē Krievija.

Turklāt vidējais dievkalpojumu apmeklētāju skaits, kuru uzrāda aptaujas, un studentu daudzums garīgajos semināros Ukrainā proporcionāli varētu būt krietni augstāks nekā pašā Krievijā.

Līdzās šīm neatbilstībām pasludinātajam svētajam karam, ar kristīgu rīcību karā nav savienojami arī Krievijas armijas uzbrukumi civilajai sabiedrībai un tās pakļaušana vardarbībai.

Tādējādi Krievijas pretenzijas uz svētā kara karotāja statusu nekādi nav pamatotas. Nevar arī izslēgt, ka Ukrainas karotāju vidū kristiešu aktivitāte ir augstāka, turklāt Ukrainas puse, demonstrējot kristīgu pazemību, ar svētā kara vārdkopu nemētājas vai arī lieto to nesalīdzināmi retāk.

Vai karš Ukrainā vienā vai otrā pusē var tikt atzīts par taisnu?

Jau 3.1. sadaļā minēju, ka taisnā kara vērtējumu neietekmē atsevišķu noziedznieku rīcība (kas, pateicoties mūsdienu informācijas tehnoloģijām, nereti nonāk daudz plašākas cilvēku grupas rīcībā, nekā tas būtu nepieciešams vai pat pamatoti). Cilvēku grēcīguma dēļ šāda rīcība vienmēr ir sastopama abās karojošajās pusēs. Problēmu rada šādu noziedznieku un viņu pastrādāto noziegumu sistemātiska (valsts, armijas un citu iestāžu īstenota) noliegšana un slēpšana.

Turpmākajā ieskatā šis spriedums par taisno karu vadīsies no 3.1 sniegtā īsā apraksta par to, kāda tuvākmīlestības rosināta un prasmīga aktivitāte darīja patriarha Ābrahāma cīņu par brāļadēla Lata atbrīvošanu taisnu; proti, pats Dievs deva uzvaru un to svētīja.

Karš kā aizsardzība

Pirmais princips – aizsardzība. Jāsāk ar ļoti īsu abu pušu militāro doktrīnu un bruņoto spēku uzbūves raksturojumu. Kamēr Krievijas militārā doktrīna un politiskā retorika (īpaši propagandā) ir izteikti uzbrūkoša, Ukrainas militārā doma ir orientēta uz aizsardzību, kurā kā agresīvu varēja uzskatīt tikai Krievijas īstenotā hibrīdkara rezultātā kontrolētās Ukrainas teritorijas atgūšanu. Izrietoši Krievijas Federācijas bruņotie spēki bija nesalīdzināmi labāk bruņoti un (kā likās) trenēti veikt uzbrukumus, kamēr Ukrainas bruņotie spēki un sagatavotība bija paredzēta aizstāvībai. Visa 2021. gada laikā Krievija lēnām sakopoja militārās vienības ap Ukrainu, netieši rādot, kādi būs tās nolūki – ieiet Ukrainas teritorijā; vienlaikus Ukraina saglabāja mieru un nepadevās provokācijām.

Krievijas apgalvojums, ka uzbrukums esot preventīva aizsardzība, kuru izraisījusi Ukrainas rīcība, ir nepamatots, jo neviena neitrālas puses izlūkiestāde nespēja konstatēt Ukrainas gatavošanos iebrukumam Krievijā. Arī arguments par “krievvalodīgo aizstāvību” neiztur kritiku, jo, lai arī Ukrainā – suverēnā valstī – ir viena oficiālā valoda, krievu valodai nebija ierobežojumu ikdienas lietojumā vai informatīvajā telpā. Atsevišķas pārmērības un to tiesiskais interpretējums ir Ukrainas iekšējā lieta, un gadījumā, ja ar to tiešām bija problēmas, tas būtu jāatstāj neitrālu organizāciju izvērtējumam.

Karošanas kā aizsardzības principa kritērijam tādējādi pilnā mērā atbilst Ukraina, bet Krievija tam nekādi nekvalificējas.

Kara motīvs: politiskas vai individuālas laupīšanas elementi

Otrs princips, pēc kura jāizvērtē kara uzsākšanas motivācija, ir savtīguma aspekts: piemēram, vai mērķis ir laupīšana? Lai atbildētu uz šo jautājumu, abām karojošajām pusēm ir nepieciešams kritiski aplūkot kopējo (politisko) organizācijas līmeni, kā arī konkrētu karavīru darbību individuālajā līmenī.

Tā kā Ukraina negrasījās uzbrukt, to nevar apsūdzēt laupīšanas politikas īstenošanā Krievijā; tas nozīmētu pilnībā ignorēt elementāru loģiku. Deviņu mēnešu ilgušā kara laikā neviena Ukrainas vienība nav šķērsojusi Krievijas robežu, lai gan militārā ziņā tas būtu attaisnojams, jo Krievija Ukrainas apšaudīšanai izmanto savu teritoriju. (Iespējams, ka šādu attaisnotu aizsardzības rīcību Ukrainai nāksies veikt turpmākā kara gaitā). Arī pieļautie ukraiņu puses triecieni pa leģitīmiem militāriem mērķiem Krievijā – tilti, degvielas un kara materiālu noliktavas – atbilst izpratnei par attaisnojamu karadarbību. Ziņas par atsevišķiem kļūdainiem trāpījumiem Krievijā (ja tās nav propagandas radītas) ir izvērtējamas un iztiesājamas katra atsevišķi, ņemot vērā tehniskās vai cilvēciskās kļūdas, ja tādas ir. Pie taisna kara vērtējumu neietekmējošiem faktoriem te vēl jāpieskaita arī visa veida atsevišķu Ukrainas karavīru veiktie noziegumi: tie, protams, ir jāizvērtē tiesību aizsardzības iestādēm un vainīgie jāsauc pie atbildības. Taču līdz šim brīdim Ukrainas militārie spēki nav devuši pamatu spriedumam par savas valsts militārās vai politiskās vadības sistemātiski pieļautu laupīšanu (marodierismu).

Vienlaikus Krievijas pusē jau no paša sākuma viens no karošanas motīviem bija laupīšana. Vispirms, stratēģiskā līmenī, jo Krievijas sākotnējā vēlme bija nomainīt Ukrainas ievēlēto valdību (Krievijas prezidents, uzrunājot tautu un starptautisko sabiedrību 24. februāra rītā, šo valdību nosauca par “nacistiem” un “narkomāniem”) un Ukrainu aneksēt vai vismaz pievienot savas politiskās ietekmes sfērai. Stratēģiskajiem mērķiem izgāžoties, Krievijas rīcība mainījās, fokusējoties uz atsevišķu Ukrainas teritoriju (lielas Ukrainas daļas!) iekarošanu un tiešu vai netiešu[11] pārvaldi. Centieni leģitimēt savus iekarojumus noveda pie viltus referendumiem un starptautiski neatzītas Ukrainas daļu aneksijas 30. septembrī.

Līdzās šiem politiska līmeņa laupīšanas aktiem Krievijas armijas vadības praktiskā rīcība skaidri liecina par tās atbalstu individuālam karavīru marodierismam. Te nav runa par atsevišķu karavīru veiktiem noziegumiem, kuri diemžēl karā ir neizbēgami grēka dēļ, bet par sistēmisku teju visu līmeņu karavīru laupīšanas faktu tolerēšanu un, iespējams, arī atbalstīšanu. Uztverot karu kā personiskā labuma gūšanas avotu, Krievijas karavīri izlaupa pieejamos materiālos labumus (ieskaitot jenotus Hersonas Zooloģiskajā dārzā) un bez jebkādiem morāliem ierobežojumiem ar nežēlīgu vardarbību (arī seksuālu) terorizē mierīgos iedzīvotājus un karagūstekņus.

Atsevišķi jāizceļ, ka arī Krievijas armijas rindās noteikti ir godprātīgi karavīri, kuri savas atbildības un iespēju robežās saglabā morāli un karo taisni. Tomēr šādu atsevišķu cilvēku klātbūtne, lai cik liela tā būtu (un pārāk liela šobrīd tā neliekas), nemaina vispārējo vērtējumu; tā ir šo cilvēku personisks panākums un pelnīta balva, ja ne cilvēku, tad vismaz Dieva priekšā.

Cik gudra un profesionāla ir karaspēka vadība abās pusēs?

Līdz kara sākumam Krievijas labās izredzes iespējama militāra konflikta gadījumā lielākoties netika apšaubītas. Uzskatīja, ka Krievija ne tikai ir daudz pārāka bruņojuma ziņā (armijas lielumā un tehniskajā apgādē), bet arī tās karavīriem visos līmeņos ir nesalīdzināmi labāka sagatavotība. Šādu nostāju pauda ne tikai politiskie un militārie eksperti – to tiražēja arī Krievijas un globālie plašsaziņas līdzekļi. Īsumā, visi gaidīja, ka Kijiva kritīs trīs dienu vai pāris nedēļu laikā. Atbilstoši šādai prognozei, ASV diplomātiskā misija bija viena no pirmajām, kas jau 2022. gada janvārī evakuējās uz Ukrainas austrumiem. Tai sekoja lielākā daļa pārējo vēstniecību (diemžēl, arī Latvijas), un Kijivā palika vien nedaudzas, ieskaitot Igaunijas, Polijas un Gruzijas.[12] Tomēr kara gaita atklāja citu ainu, kas Krieviju no pašpasludinātās otrās pasaules armijas statusa lielākoties pamatoti degradēja līdz otrās armijas Ukrainā statusam.

Ņemot vērā Ukrainai nelabvēlīgo militāri matemātisko ciparu attiecību dzīvā spēka un tehnikas ziņā, tā ir parādījusi savas kaujas spējas nesalīdzināmi augstākā līmenī. Līdz desmitajam kara mēnesim Ukraina ir spējusi izcīnīt stratēģisku uzvaru pie Kijivas, neļaujot īstenot Krievijas stratēģisko mērķi – nomainīt Ukrainas valdību un panākt Baltkrievijas režīmam līdzīgas marionešu valdības izveidi. Tā ir izcīnījusi arī divas operacionālas uzvaras: Ukrainas ziemeļaustrumos (Harkivā) un dienvidrietumos (Hersonā). Turklāt Ukrainas militārā vadība ir pastāvīgi apliecinājusi savas rūpes par dzīvo spēku, pēc iespējas vairāk saudzējot karavīrus. To var labi redzēt, kad Ukrainas armija izvairās uzsākt uzbrukuma operācijas pilsētās, kurām nav militāra, bet ir tikai politisks mērķis. Līdzās šiem spīdošajiem militārajiem panākumiem aizsardzībā (īpaši jāizceļ īstenotā griba pasargāt gaisa spēku kaujas spējas) un uzbrukumā (jo sevišķi Harkivas operācijā) Ukrainas armija apzināti izvairās no tādas darbības, kas nodarītu nesamērojamu ļaunumu mierīgajiem iedzīvotājiem.

Turpretī Krievijas armija ir demonstrējusi ārkārtīgi nemākulīgu karošanu visos līmeņos, spējot parādīt tikai vienu atzīstamu uzvaru uzbrukumā (kara sākumā, kad tika ieņemti Ukrainas dienvidi) un vienu spēku atvilkšanā no Hersonas. Vispārējais nemākulības līmenis, kuru Krievija cenšas kompensēt uz dzīvā spēka lielgabalu gaļas rēķina, nodara daudz lielāku postu pašiem nekā ienaidniekam. Daudzas no uzvarām var aprakstīt kā Pirra uzvaras, proti, uzvaras, kurās ieguvums neatsver zaudējumus. Neveiksmīgs kara vešanas politikas solis ir arī Krievijas draudēšana ar kodolieročiem, kā arī netiešie kodoldraudi, ko rada Ukrainas kodolenerģijas objektu pārņemšana. Šīm ilggadējas korupcijas un karjerisma politikas radītajām Krievijas militārajām neveiksmēm nepieciešams pievienot arī teroristisko karadarbību, kas izpaužas kara noziegumu atbalstīšanā un apzinātos uzbrukumos civilajiem mērķiem.

Lai gan šobrīd vēl nav zināms kara iznākums, pirmajos deviņos kara mēnešos novērotais ļauj secināt, ka Ukraina militāri ir parādījusi profesionāli augstāku sniegumu, kā arī spējusi atbildīgi uzturēt aktīvu darbību, ierobežojot apzināta kaitējuma nodarījumu iedzīvotājiem un civilajai infrastruktūrai. Savukārt Krievijas bruņoto formējumu rīcība lielākoties atbilst karadarbībai, kuru morāli nosodīja jau dažādas starptautiskas konvencijas, un daudz neatšķiras no Otrā pasaules kara prakses. Tā ir kara vešana, kurā nemākulība savijas ar nežēlīgu rīcību pret savējiem, lai padotie kaujas laukā vairāk baidītos no saviem komandieriem, nevis no iespējamas sadursmes nestas nāves. Krievijas armija ved netaisnu un nemākulīgu karu – tādu, kādā PSRS jau pirms vairāk kā 80 gadiem zaudēja Somijā.

Klasiski bibliski vērtējot šo situāciju, jāatzīst, ka pirmajos deviņos kara mēnešos taisnāka (taisna!) kara principiem pilnībā atbilst Ukraina, taču nepavisam neatbilst Krievija. Ir arī prieks vērot, ka pasaulē dominējošais šī kara redzējums atbilst Bībeles mācībai par taisnu karu.

[1] Sal. ar Wayne Grudem, Politics According to the Bible, p. 389.

[2] Wayne Grudem, op. cit., pp. 389–399 uzskaita šādus kristīgus taisnā kara principus: 1) taisns iemesls (aizsardzība); 2) atbilstoša kara pieteikšanas autoritāte (likumīga valdība); 3) taisnīguma iemesli (pretinieka amoralitāte); 4) pareizi nolūki; 5) karš kā pēdējā iespēja risināt konfliktu; 6) iespēja gūt panākumus; 7) postījumu samērojamība; 8) pareizs garīgums (negribīgums karot, nevis vēlme nest postu).

[3] Lk 3:14: “Bet arī kareivji to (sal. ar 3:10) jautāja: “Ko tad mums būs darīt?” Un viņš tiem atbildēja: “Neaplaupait nevienu un neizspiediet nevienam naudu un esiet mierā ar savu algu.””

[4] Artūrs Džasts, Lūkas evaņģēlijs, 1:1–9.50, Rīga: LMF, 2001, 173., 174. lpp.

[5] Artūrs Džasts, Lūkas evaņģēlijs, 9:51–24:53, Rīga: LMF, 2003, 807. lpp.

[6]Dr. Mārtiņa Lutera Darbu izlase. 2. sējums, Rīga: LMF, 2021, 548. lpp.

[7] Šeit šī – Dievam atstājamā – atriebība ir formulēta juridiskā valodā: skat. Michael P. Middendorf, Romans 9–16, Saint Louis, MO: CPH, 2016, p. 1257, 1272. Pie šīs Rakstu vietas ir svarīgi piebilst, ka tūlīt pēc šīs pavēles seko nākamā (12:20): “uzvarēt ļaunu ar labu”, un 13:1–7, kas veltīta paklausībai valdībai.

[8]Dr. Mārtiņa Lutera Darbu izlase. 2. sējums, Rīga: LMF, 2021, 545. lpp.

[9] Krievijas agresīvā retorika laikā kopš 24. februāra jau vairākkārt ir mainījusi publiski pausto, pret ko Krievija Ukrainā cīnās. Savā 24. februāra uzrunā Krievijas prezidents kā ienaidnieku nosauca “nacistu un narkomānu kliķi”, taču kara gaitā Krievijas propaganda šo ienaidnieku nomainīja pret “ukraiņu armiju”, visu “ukraiņu tautu”, “NATO” un pat sātanu.

[10] Piemēram, Somijā par Bībeles citēšanu laulības kontekstā pie tiesiskas atbildības saukta parlamenta deputāte Peivi Resenena (PäiviRäsänen) un mācītājs Juhana Pojola (Juhana Pohjola). Lai arī spriedums bija attaisnojošs, lieta vairākkārt atgriezta atkārtotai izskatīšanai, tādējādi ne tikai radot precedentu iespējamai vajāšanai Bībeles mācības dēļ, bet arī apšaubot tiesiskas valsts pieņemta sprieduma pamatotību.

[11] Līdzīgi Luhanskas un Doņetskas apgabalu daļējai kontrolei laikā no 2014. gada, kuru gan teorētiski Krievijas vadība neatzina, bet kura bija praktiski konstatējama pat pēc ļoti vispārējas iepazīšanās ar situāciju.

[12]https://foreignpolicy.com/2022/04/19/diplomatic-life-returns-kyiv-embassies

Pasaules gaisma

Kardināla Jozefa Racingera, bijušā pāvesta Benedikta XVI (1927–2022) sprediķis jauniešu lūgšanu vigīlijā Freiburgā 2011. gada 24. septembrī.

Dārgie jaunie draugi,

Visu dienu ar nepacietību gaidīju šo vakaru un iespēju būt ar jums kopā un pievienoties jums lūgšanā. Daži no jums noteikti bija klāt Pasaules Jauniešu dienā, kur piedzīvojām īpašu miera, dziļa biedriskuma un iekšēja prieka atmosfēru, kas raksturo vakara lūgšanu vigīlijas. Novēlu mums visiem tagad piedzīvot to pašu: lai Kungs pieskaras mūsu sirdīm un padara mūs par priecīgiem lieciniekiem, kas kopīgi lūdzas un atbalsta cits citu ne tikai šovakar, bet visas dzīves garumā.

Visās baznīcās, katedrālēs un klosteros, visur, kur vien ticīgie pulcējas, lai svinētu Lieldienu vigīliju, šis vissvētākais no visiem vakariem sākas ar Lieldienu sveces iedegšanu. Tās gaisma pēc tam tiek nodota visiem klātesošajiem. Viena maza liesmiņa plešas plašumā, kļūstot par daudzām ugunīm, un ar savu spožumu piepilda Dieva nama tumsu.

Šis brīnišķīgais liturģiskais rituāls, kuru mēs šovakar atkārtojam lūgšanu vigīlijā, zīmēs, kas ir daiļrunīgākas par vārdiem, atklāj mūsu kristīgās ticības noslēpumu. Viņš, Kristus, kas par sevi sacīja: “Es esmu pasaules gaisma” (Jņ 8:12), liek mūsu dzīvēm uzmirdzēt, lai piepildītos tas, ko mēs tikko dzirdējām Evaņģēlijā: “Jūs esat pasaules gaisma” (Mt 5:14).

Tie nav mūsu cilvēciskie centieni vai mūsu laikmeta tehniskais progress, kas nes gaismu šajā pasaulē. Atkal un atkal mēs piedzīvojam, kā mūsu centieni radīt labāku un taisnīgāku pasauli atduras pret šīs pasaules robežām. Nevainīgo ciešanas un nāves neizbēgamā galējība, kas sagaida ikvienu cilvēku, ir necaurredzama tumsa, kuru kāda jauna pieredze varbūt tikai uz mirkli var izgaismot, gluži kā zibens šautra izgaismo nakti. Tomēr galu galā paliek biedējoša tumsa.

Lai gan visapkārt valda drūma tumsa, mēs redzam gaismu – mazu, sīku liesmiņu, kas ir spēcīgāka par šķietami vareno un neuzvaramo tumsu. Kristus, augšāmcēlies no mirušajiem, mirdz šajā pasaulē, un visspilgtāk Viņš to dara tur, kur cilvēciskā izpratnē viss ir tumšs un bezcerīgs. Viņš ir uzvarējis nāvi – Viņš ir dzīvs –, un ticība Viņam kā maza gaismiņa ielaužas visā tumšajā un draudīgajā.

Protams, tie, kas tic Jēzum, nedzīvo mūžīgā saulesgaismā, it kā viņiem būtu iespējams izvairīties no ciešanām un grūtībām. Taču ar viņiem vienmēr ir gaišs mirdzums, kas apgaismo ceļu, kurš ved uz dzīves pilnību (sal. ar Jņ 10:10). To cilvēku acis, kuri tic Kristum, redz gaismu pat visdziļākās nakts vidū, un viņi jau noģiež jaunas dienas rītausmu.

Gaisma nepaliek viena. Visapkārt iedegas citas gaismas. To mirdzumā telpa iegūst kontūras, lai mēs spētu tajā orientēties. Šajā pasaulē mēs nedzīvojam vieni. Un pašās svarīgākajās lietās mums ir jāpaļaujas uz citiem cilvēkiem. Jo īpaši savā ticībā mēs neesam vieni – mēs esam tikai posmi garajā ticīgo ķēdē. Neviens nevar ticēt, ja viņu neatbalsta citu ticība, un otrādi – ar savu ticību es palīdzu stiprināt citus viņu ticībā. Mēs cits citam rādam piemēru, mēs dalāmies ar citiem tajā, kas mums pieder: mūsu domās, darbos, izjūtās. Un mēs cits citam palīdzam orientēties un saprast, kāda ir mūsu vieta sabiedrībā.

Dārgie draugi, Kungs saka: “Es esmu pasaules gaisma” – un “Jūs esat pasaules gaisma.” Cik noslēpumaini un brīnišķīgi, ka Jēzus attiecina šo predikātu, proti, “gaisma” gan uz sevi, gan uz mums visiem. Ja mēs ticam, ka Viņš ir Dieva Dēls, kurš dziedināja slimos un uzcēla mirušos, kurš pats augšāmcēlās no kapa un patiesi ir dzīvs, tad varam arī saprast, ka Viņš ir gaisma un visas šīs pasaules gaismas avots. Vienlaikus, to apzinoties, mēs aizvien skaudrāk izjūtam savu centienu neizdošanos un personīgās nepilnības, par spīti labajiem nodomiem.

Galu galā pasaule, kurā mēs dzīvojam, neskatoties uz tās tehnisko progresu, šķiet, nepavisam nekļūst labāka. Joprojām pastāv karš un terorisms, bads un slimības, rūgta nabadzība un nežēlīga apspiešana. Un pat tās personas mūsu vēsturē, kuras sevi uzskatīja par “gaismas nesējiem”, bet nebija Kristus, vienīgās patiesās gaismas, aizdedzināti, nespēja radīt paradīzi zemes virsū; viņi iedibināja diktatūras un totalitāras sistēmas, kurās tiek samīta pat pati mazākā patiesas cilvēcības dzirksts.

Šobrīd mēs nevaram klusēt par ļaunuma pastāvēšanu. Mēs to redzam tik daudzās vietās pasaulē, bet mēs to redzam – un tas mūs biedē – arī savā dzīvē. Patiesi, mūsu sirdīs ir ļaunas tiecības, tur ir egoisms, skaudība un varmācība. Varbūt ar pašdisciplīnu to visu zināmā mērā var kontrolēt. Taču šāda disciplīna kļūst grūtāka, kad atduramies pret trūkumiem, kas ir drīzāk slēpti un mūs var aptvert kā bieza migla, – piemēram, pret bezdarbību vai slinkumu gribēt un darīt labu.

Acīgi vērotāji vēstures gaitā atkal un atkal ir norādījuši, ka kaitējumu Baznīcai nodara nevis tās pretinieki, bet gan atkrituši kristieši. “Jūs esat pasaules gaisma”. To var teikt tikai Kristus: “Es esmu pasaules gaisma.” Mēs, pārējie, varam būt gaisma tikai tad, ja stāvam šajā “jūs”, kas caur Kungu kļūst par gaismu uz mūžu mūžiem. Un, gluži kā Kungs mūs brīdina, ka sāls var kļūt nederīga, tāpat Viņš savos vārdos par gaismu ieauž maigu brīdinājumu. Tā vietā, lai gaismu ieliktu gaismeklī, to var likt zem sieka. Pajautāsim sev: cik bieži mēs ar savu slinkumu un stūrgalvību paslēpjam Dieva gaismu, tā ka tā caur mums nevar spīdēt pasaulē?

Dārgie draugi, svētais Pāvils daudzās savās vēstulēs nevairās savus laikabiedrus, vietējo kopienu locekļus, saukt par “svētajiem”. Ar to kļūst skaidrs, ka ikviens kristīts cilvēks – vēl pirms viņš vai viņa spēj paveikt labus darbus – ir svētdarīts no Dieva. Kristībā Kungs it kā aizdedzina mūsu dzīvi ar to, ko Katehisms sauc par svētdarošo žēlastību. Tie, kas sargā šo gaismu un dzīvo no žēlastības, ir svēti.

Dārgie draugi, atkal un atkal pats svēto nojēgums tiek kariķēts un sagrozīts, it kā būt svētam nozīmētu būt atrautam no pasaules, naivam un drūmam. Bieži vien uzskata, ka svētajam ir jābūt cilvēkam ar milzīgiem sasniegumiem askēzē un morālē, ka tam jābūt cilvēkam, kuru varētu apbrīnot, bet nekad nevarētu atdarināt savā dzīvē. Cik maldīgs un neauglīgs ir šis skatījums!

Nav neviena svētā, izņemot Vissvētāko Jaunavu Mariju, par kuru nebūtu zināms, ka viņš ir grēkojis un kritis. Dārgie draugi, Kristu interesē ne tik daudz tas, cik bieži mēs dzīvē paklūpam un krītam, bet gan tas, cik bieži mēs ar Viņa palīdzību atkal pieceļamies. Viņš neprasa spožus sasniegumus, bet Viņš vēlas, lai Viņa gaisma spīdētu jūsos. Viņš neaicina jūs tāpēc, ka esat labi un nevainojami, bet tāpēc, ka Viņš ir labs un vēlas, lai jūs kļūtu par Viņa draugiem. Jā, jūs esat pasaules gaisma, jo Jēzus ir jūsu gaisma. Jūs esat kristieši – ne tāpēc, ka darāt īpašas un neparastas lietas, bet tāpēc, ka Viņš, Kristus, ir jūsu dzīve un ir mūsu dzīve. Jūs esat svēti un mēs esam svēti, ja ļaujam Viņa žēlastībai darboties mūsos.

Dārgie draugi, šovakar, kad esam pulcējušies lūgšanā ap vienīgo Kungu, mēs jūtam Kristus teiktā patiesumu, ka pilsēta, kas uzcelta kalnā, nevar palikt apslēpta. Šī kopā sanākšana atmirdz daudzos veidos – neskaitāmu gaismu mirdzumā, daudzu Kristum ticīgu jauniešu starojumā. Svece var dot gaismu tikai tad, ja tā ļauj liesmai sevi sadedzināt. Ja vasks nebarotu uguni, no tā nebūtu nekādas jēgas.

Ļaujiet Kristum degt jūsos, pat par upura un atteikšanās cenu. Nebaidieties, ka jūs varētu kaut ko pazaudēt un beigās it kā palikt tukšām rokām. Esiet drosmīgi, izmantojot savus talantus un dāvanas Dieva valstības labā, un ziedojiet sevi – kā svece ziedo vasku –, lai Kungs caur jums varētu izgaismot tumsu.

Uzdrošinieties būt starojoši svētie, kuru acīs un sirdīs atmirdz Kristus mīlestība un kuri caur to nes gaismu pasaulē. Esmu pārliecināts, ka jūs un daudzi citi jaunieši šeit, Vācijā, esat cerības gaismekļi, kuri nepaliek apslēpti. “Jūs esat pasaules gaisma.” Kur ir Dievs, tur ir nākotne! Āmen.

Brīvs cilvēks

Edvarts Virza, īstajā vārdā Jēkabs Eduards Liekna (1883–1940) bija latviešu dzejnieks, rakstnieks, publicists, atdzejotājs, strēlnieks un sabiedriskais darbinieks. Politiski darbojies Latviešu Zemnieku savienībā, kā arī plaši publicējies LZS uzturētajā dienas laikrakstā Brīvā Zeme. Lai gan šodien Latvijā un ārvalstīs pārsvarā pazīstams, pateicoties zemnieku dzīves slavinājumam 1933. gada darbā Straumēni, kā arī dzīves izskaņā pravietiski sarakstītajam dzejolim “Baiga vasara”, Virza savu dzejnieka karjeru sāka kā nosacīts modernists. Ar savu 1907. gada debijas krājumu Biķeris viņš izraisīja asu polemiku, jo tajā lasāma laikmetam neierasti atklāta erotiska dzeja. Virzas spožā publicistika mūsdienās zināma maz, lai gan viņš rakstīja ne tikai par norisēm Pirmā pasaules kara frontē un saviem ārzemju ceļojumiem, bet arī apcerēja dažādu latviešu kultūras darbinieku veikumu. Savās 1920. gadu nogales un 1930. gadu sākuma politikai veltītajās slejās viņš kļuva ievērojams kā viens no asākajiem un interesantākajiem Latvijas sociālpolitisko norišu kritiķiem un latviešu nacionālisma idejiskajiem pamatotājiem. 2008. gadā apgādā “Zinātne” izdots apjomīgs (1102 lpp.) Virzas publicistikas apkopojums, kuru sastādījusi un komentējusi Anda Kubuliņa.

Kā starpkaru perioda franču un itāļu aktuālās publicistikas vērīgs lasītājs, Virza samērā agri kļuva par asu sociālisma un liberālisma kritiķi, visus jautājumus analizējot un skatot no zemniecības pozīcijām. Tas Virzu atšķīra no bijušajiem 1905. gada revolucionāriem Jāņa Akuratera un Kārļa Skalbes. Sekojot savām jau 1920. gadu nogalē uzstādītajām laikmeta diagnozēm, Virza vēlāk kļuva par Kārļa Ulmaņa apvērsuma un režīma atbalstītāju, Ulmaņa figūrā saskatot “saimnieka rīkotāja” principa iemiesojumu, kas, viņaprāt, bija tuvāks latviešu zemnieku garīgajai satversmei un vēsturiskajai pieredzei nekā liberālā demokrātija, kuru, Virzasprāt, Latvijai bija uztiepuši sociāldemokrāti.

Piedāvājam ieskatu Virzas publicistikā caur diviem nelieliem laikrakstā Brīvā Zeme publicētiem tekstiem. Viens pievēršas neliberālai brīvībai, bet otrs ir 1932. gada Aizputes zemnieku svētkos sacīta uzruna. Tajā Virza kritizē neierobežotu ekonomisko liberālismu, ekonomikas krīzē saskata iespēju atgriezties pie mājsaimniecību ražošanas, kā arī tautiskās krāsās attēlo Edmunda Bērka tradicionāli konservatīvo izpratni par sabiedrisko līgumu kā vienošanos starp mirušajiem, dzīvajiem un vēl nedzimušajiem.

Brīvs cilvēks

Brīvā Zeme, 1931, 5. decembris, nr. 274.

Visu mūsu sabiedrību pārvalda redzamas un neredzamas atkarības, un brīvība, ar kuru lepojas mūsu demokrāti, ir tikai māņi un izlikšanās. Jo vājāks ir kāds cilvēks materiāli un garīgi, jo vairāk tas ir nebrīvs visās savās kustībās. Šīs atkarības izpaužas ne vien sabiedrībā, bet arī gara pasaulē, lai gan tās pēdējā maskējas ar zināmu lepnumu. Bet tas ir tikai no troņa krituša karaļa lepnums, atmiņa par kādreizējo varenību. Garīgas suverenitātes nav mūsu sabiedrībā, bet ir tikai nabadzības un vidējības vienlīdzība, bezcerības klajums, kur ļaudis uzmana savu līdzpilsoņu galvas, lai tās nepaceltos viena par otru augstāku. Šīs partijas, redzamās un neredzamās strāvas, kurās mūsu laika sabiedrība sadalījusies un kurām visām ir savs iespaids, ir jāņem katram vērā, kas grib uz priekšu tikt. Un tāpēc mūsu laikos, brīvības laikos, ir bezgalīgi vairāk nekā klaušu laikos attīstījies līšanas un lišķības gars un gribas nedrošība. Visus ļaudis ir pārņēmis neredzams politikānisms, un tie iet, čukstēdami un bailīgi apkārt skatīdamies. Tas ir sevišķi labi novērojams teātros, koncertos vai citās atklātās sanāksmēs. Draugi, kuri citādāki satiek ļoti labi, kautrējas atklāti sarunāties, baidīdamies, ka pretējā puse, to redzēdama, netaisa no visa tā viņiem kaitīgus slēdzienus.

Atkarības gars tagad pārvalda arī mūsu literārisko kritiku, un palasiet tikai vērīgāk mūsu avīžu vai žurnālu kritikas par literatūru vai citām mākslām – un jūs redzēsiet, aiz cik daudz plīvuriem še slēpjas patiesība, ja to grib izteikt, un ar kādu nekautrību tā ir aizbīdīta, ja to nevēlas parādīt. Tagadējā literāriskā žurnāla hronika ir maza pasaule, kur var pētīt mūsu laika psiholoģiju. Savos uzskatos tāds redaktors var būt ļoti konservatīvs, bet viņš visus tos apslēpj veikala vārdā. Vajag tik kādam rakstniekam atrasties opozīcijā ar vispārpieņemtām parašām, viņu še apies vissmalkākā un pieklājīgākā kārtā. Ja tiek rakstīta recenzija par kādu grāmatu, tad recenzentam norāda, kā rakstīt par šādu personu.

Tādā kārtā bezpersonība un bāluma kaite ieviešas visos mūsu literāriskos spriedumos – un tagadējā kritika ir visnožēlojamākais no visiem literatūras veidiem. Raksta gluži otrādi, nekā domā, skatīdamies uz acumirklīgiem politiskiem vējiem. Patiesībā mūsu kritika citādāk arī nekad nav bijusi. Tā ir vai nu pilnīgi literāriski neizglītotu cilvēku roku darbs, vai atkal zema politikānisma vadīta.

Kas tad nu ir pilnīgi brīvs un neatkarīgs cilvēks? Vai tas ir bagāts cilvēks? Brīvs cilvēks arvien saistās ar zināmu cienību, jo brīvība ir visaugstākā manta. Bet mūsu laika bagātnieki vairs nepelna nekādu cienību. Šo dienu bagātībai viscaur ir spekulatīvs raksturs. Cilvēks, kura sirdsapziņa nav tīra, nekādā ziņā nevar būt brīvs cilvēks. Par vienīgi brīviem mūsu laikos varētu uzskatīt mūsu zemniekus, jo viņi atrodas atkarībā tikai no visaugstākajiem spēkiem pasaulē, no Dieva radītās dabas spēles. Viņa īpašumam nav spekulatīva rakstura, un viņš rīko un organizē neatkarīgi ne no viena. Tāpēc arī agrārā kārtība visos laikos ir izaudzinājusi vispilnīgāko cilvēka tipu un nodibinājusi kultūras neiznīcīgos pamatus.

Vispārizplatītais uzskats ir, ka par brīvu cilvēku uzskatāms tāds, kas atraisījies no visām saistībām – reliģiskām, sociālam un tikumiskām, kas pats savas iegribas uzskata par visu lietu mēru. Bet šī doma ir pilnīgi maldīga. Tā ir skaidra literatūra, tas ir gluži abstrakts cilvēks, kas patiesā dzīvē nonāk vislielākā atkarībā, kura ir visu mūsu laiku galvenā pazīme. Kas atšķeļas no kopības un peld viens kā ledus gabals jūrā, tāds padots vislielākām nejaušībām. Un tāpēc mūsu laika cilvēki, kurus nesaista nekādi kopīgi mērķi un ticība, ir visnelaimīgākie un visverdziskākie. Liekuļodami viņi meklē citu palīdzību, kuru atklāti neatzīst.

Ļaudis bijuši visbrīvāki, kad tos saistīja kopīgi ticējumi, kad viņu individuālā griba bij tikai vispārīgas gribas šķila. Tā atsevišķam cilvēkam bij vislielāko spēku avots, un tādos laikmetos mēs redzam izplaukstam viskrāšņākās personības. Jo tikai jūrā redzami visaugstākie viļņi, bet ne atsevišķos ezeros, un piliens jūras ūdeņa, šūpodamies plašumā, ir brīvāks un lielāks nekā sevī noslēdzies dīķis.

Tāpēc latviešu sadalīšanās, strīdus un partijas gars un no tā izaugušais individuālisms ir novedis pie kopīgas verdzības, pie riebīgas līšanas, izlikšanās un sevis noslēpšanas. Mūsu atsvabināšanās ceļš meklējams reliģiskā ticējumā savai zemei un tautai un tās citādā organizēšanā. Bet, kā karu pārtrauca tikai karš, tā tagadējo uzskatu dažādību var pārtraukt tikai viena uzskata uzvaru. Tikai tā var rasties brīvs cilvēks un brīvu cilvēku garīgā un saimnieciskā sadarbība par labu kopīgai lietai.

Zemnieks un tagadējais laiks

Uzruna Aizputes zemnieku svētkos. Brīvā Zeme, 1932, 12. novembris, nr. 257.

Ikviens, kas atbrauc no pilsētas uz laukiem, lai nostātos kādas sapulces priekšā, atrodas ļoti grūtā stāvoklī. Uz viņu skatās kā uz ceļa vedēju, kā uz jaunas darbības ierosinātāju, kā uz tādu, kas atrodas ļoti tuvu tam katlam, kurā vāras nākotnes virums. Un šis grūtais stāvoklis nāk no tam, ka ir neiespējami aiz lielajiem garaiņiem, kas ap šo katlu ceļas, kaut ko pareizi saskatīt. Lietas vēl pasliktinās tāpēc, ka mums ir ļoti daudz viruma vārītāju. Kamēr viens sauc – “Glābjat, glābjat! Katls iet pāri malām!”, otrs, ārkārtīgas sirdības pārņemts, grūž vēl plītē malku. Te nu ir vajadzīgas ārkārtīgas lēnprātības un pierunāšanas spējas, lai atturētu no pārsteidzības pārāk straujos, iestāstot tiem, ka ēdienam vajag iznākt tādam, ka visi to varētu ēst. Un šī pierunāšanu nu ir tas, ko pie mums sauc par politiku. Lietas stāv slikti, ja pašu vārītāju runāšanas troksnis ir stiprāks par paša viruma vārīšanās troksni. Cik daudz labāka būtu tāda rīcība, ja pie katla stāvētu viena saimniece, kurdama palēnam uguni, līdz visa istaba sāk pildīties ar ēdiena patīkamo smaršu, radīdama sētsvidū strādājošā saimē valodīgas un laipnas domas! Bet kā šādu stāvokli sasniegt mūsu dienās, kur rīkotāja un izpildītāja jēdzieni sajukuši? Bet īstā gudrība nu pastāv iekš tam, ja, ņemot vērā patreizējos apstākļus, mēģina no tiem izdabūt sev vislielāko labumu.

Tie, kas atbrauc no pilsētas uz laukiem, varbūt varētu pateikt, kur meklējams īstais ceļš, ja mēs, latvieši, būtu tikai paši no sevis atkarīgi, ja mums būtu māju rūpniecība kā ļoti senos laikos, ja mūsu šķiņķi glabātos rudzu apcirkņos un mūsu sviests spīdētu līdzīgi saulei, koka toveros sakrāts un kļavu un liepu apēnotos pagrabos nolikts. Bet tas vairs tā nav. Mēs esam saistījušies garīgām un saimnieciskām saitēm ar visu pasauli. Mēs esam palikuši par sviesta fabriku cilvēkiem, un piens, kas tek no kursiešu raibaļu pupiem, aiziet dzeltenajā sviestā, pārvests uz tālajiem Anglijas, Francijas un Vācijas tirgiem. No tiem mēs esam padarījuši savu pastāvēšanu atkarīgu – cerībā uz bezgalīga eksporta izredzēm.

Bet jauna mācība sāk izplatīties Eiropā pēdējos gados. Katra valsts grib palikt neatkarīga lauksaimniecības ziņā no pārējām, katra grib izdabūt no savas zemes visu, ko tā var dot, un mums ir jāapēd pašiem viss tas, ko mēs gribējām pārdot citiem. Šai parādībai ir milzīga nozīme ne vien priekš mums, bet arī priekš visām pārējām valstīm. Tas ir kāda jauna laikmeta sākums.

Eiropa un tāpat arī Amerika ir izbūvējusi visu savu dzīvi, jeb to, ko tagad sauc par kultūru, uz bezgalīga eksporta cerībām. Ir Eiropa un arī tās kolonijas un daudzas par tām zemāk stāvošas tautas. Visas tās tad nu arī ir Eiropas ražojumu patērētāji. Bet ko Eiropa darīs, ja tās, iemācījušās visus modernās ražošanas paņēmienus, sāks pašas ražot? Eiropa atplūdīs atpakaļ savos krastos, milzu fabrikas kļūs nevajadzīgas un sāksies atgriešanās pie mājas darba un zemes. Visa šī pārvērtība būs saistīta saistīta ar lieliem satricinājumiem, kuru priekšā tagadējā krīze būs tikai bērnu spēle. Pasaule pieredzēs vairs ne kapitāla koncentrēšanos, bet to saplūšanu daudzu sīku īpašnieku rokās. Šis laikmets būs saistīts ar kapitālisma radītas barbariskas civilizācijas izbeigšanos un tās civilizācijas atjaunošanu, kas tika pārtraukta, pirms tā ieviešanās. Ar kapitālisma pārveidošanos gars iegūs visas zaudētās priekšrocības, un šī laikmeta centrā stāvēs zemnieks – pasaules pirmais un pēdējais aristokrāts.

Krīzē, kuru mēs tagad pārdzīvojam un kas vairāk nekas nav kā pārejas laikmets no lauksaimniecības lielražošanas uz sīkražošanu, būs ļoti labvēlīgas sekas. Grūtumam ir tikai pagaidu raksturs, iekams visas mūsu dzīves nozares nebūs piemērojušās jauniem apstākļiem. Ja tagad jau sāk runāt par krīzes mazināšanos, tas nenāk no tam, ka tā patiešām mazinātos, bet ka mēs sākam jau pierast pie jauniem apstākļiem. Bet valdībai, ja tā nevēlas lielus satricinājumus, ir jāatsakās no liberālas “ļaujiet darīt, ļaujiet notikt” politikas. Mēs varam daudz kam ļaut izputēt, uz ko līdz šim esam skatījušies kā uz neaizskaramu svētumu, bet mēs nevaram ļaut izputēt kaut vienai zemnieku mājai un ģimenei. Vislepnākais Rīgas namsaimnieka nams nav vienas vecas, šķības lauku istabas vērts. Viss, kas mūsu valstī labs un kas mūsos pašos labs, ir sācies no šejienes. Pamatu pamati še atrodas, un vai tai valsts varai, kas tos mēģinās satricināt!

Kā tad krīzei, ko mēs tagad pārdzīvojam, var būt mums labvēlīgas sekas? Kā tas, kas izpostījis tik daudzas cerības, var kļūt par cerību atdzemdinātāju? Upe gan ir varena un saistoša plūdu laikā, kad tā, salauzusi savu ledu, drāžas alkaini uz priekšu, bet lietojama tā nav. Daudz derīgāka tā ir, ieiedama atpakaļ savos krastos, kur tās ūdeņi griež domīgi rūcošās sudmalas un nes precēm piekrautas laivas. Vai nemanījāt ko nedabīgu mūsu valstī gadus septiņus atpakaļ, kad visi dzīvoja bezgalīgas labklājības iedomās, kas, likās, nekad nebeigsies? Kūtis gatavojās pārplīst no tanīs maujošiem lopiem, un valsts nezināja, kur naudu likt. Un tā dzīvodami arvien vairāk pieaugošākās ražošanas cerībās, latvieši attālinājās paši no sevis, un nejēdzīgā ārišķība, no kuras mēs vēl neesam tikuši vaļā, sāka mūs pārņemt. Mūsu āriene sāka spīdēt, pirms vēl nebija iespīdējies mūsu gars. Kā amerikāņi skatās uz nēģeri, tā Rīga skatījās uz cilvēku, kam nebij garo svārku, smokinga un frakas. Ar šo ārišķības slimību saslima pat laucinieki, un, kad gadījās svinēt kāzas, tad daudzi nelaulājās lauku baznīcās, bet drāzās automobiļos uz Rīgu. No tiem labklājības laikiem radās arī parādi, un nevienam neienāca prātā vecā gudrība: “Ievelc, ceļa vējš kad pārāk labi pūš, piepūstās buras”.

Man liekas, šī eksporta samazināšanās vai arī pilnīga pārtraukšana piespiedīs godināt zemi un māju darbu tā, kā tas bija vecos laikos. Nāks godā atkal garajos rudens un ziemas vakaros vecais ratiņš, un māju sienas atkal dzirdēs birdu klabēšanu. Un arī pilsētās visi paradumi kļūst garīgāki un vienkāršāki. Pēc lielā skrējiena uz priekšu mēs sāksim iet vienādiem soļiem, lai beidzot piedzīvotu patiesu un skaistu lidošanu. Būs jāiemācās no jauna daudzas sen aizmirstas, bet kādreiz godā bijušas zemnieku mākslas, kas tos daudzā ziņā gadus četrdesmit atpakaļ padarīja neatkarīgus no pilsētas. Būs jāgriežas pie veciem vīriem, lai viņi tās no jauna iemāca, atkal laukos parādītos senais striķu vijējs, lai nebūtu pilsētā jāpērk groži, virves un apauši. Vajadzēs rasties darvas dedzinātājiem, kuru dedzinātavas dūmi kā upura dūmi kādreiz kāpa pār bērzu galotnēm. Vajadzēs iemācīties pašiem atkal ģērēt dzenaukšas un šķipelei un sekumiem ielikt kātus tā, lai tie strādājot negrieztu rokas ārā. Vajadzēs atjaunot vecās magazīnas klētis un visu to jauko zemnieku pašpalīdzību, kas zem jaunlaiku iespaidiem tik ātri izgaisināta, zemniekus no neatkarīgiem cilvēkiem padarot par valsts pabalstniekiem. Daudz posta latviešiem nesušas no ārzemēm bez jebkādas kritikas ienestas idejas, bet vēl lielāku postu mūsu pēckara lauksaimniecībā izdarīja ārzemēs patapinātie zemkopības paņēmieni, kas neatradās tiešā sakarā ar mūsu agrāro vēsturi. Pēckara izsmalcinātība un lepnības kāre ķēra ne vien cilvēkus, bet arī lopus. Mūsu raibaļas atsacījās dot pienu un cūkas – bekonu, pirms tām neuzbūvēja dzelzsbetona pilis lieliem glāžu logiem miljonu vērtībā. Tikai tā uz priekšu iešana ir laba un derīga, kas izaug no iepriekšējā, kā zieds no kāta. Ticiet, ka nepazūd ne kādreiz radītās lietas, ne domas, tās var tikai uz laiku aizmirst. Kā tauta, tā arī cilvēce ir liels organisms, kurā nav taisnas uz priekšu iešanas vienā līnijā, bet kurā norisinās domu un ideju apkārtriņķošana, kā tas notiek ar asinīm dzīvā miesā. Pēc ilgāka vai mazāka starplaika mēs piedzīvojam vecu uzskatu atgriešanos, un to radītas lietas tam seko. To gāju zvaigzni, kuru skatīja mūsu tēvu tēvi, redz kādu nakti iemirdzamies mūsu bērni pie bezgalīgajām nakts debesīm.

Zemnieku politiskā mācība nav patapināta ne no kādām ārzemēm, kā tas redzams pie visām mūsu pārējām partijām. Te arī nav nekā mākslīgi izdomāta, un nekāda mums nepazīstama un sveša veida še nav, kurā ar varu mēs gribētu iespiest dzīves gaitu. Ir tikai novērots, ko zemnieki gadu simteņiem cauri strādājuši, ko domājuši, kā veidojušies, un šo novērojumu pamatā tad nu izaugusi šī politiskā mācība par zemnieku apvienošanos. Tā ir ļoti dabīga un nepieciešama reakcija pret visām tām melu mācībām, kas nākušas pār mūsu zemi, jau sākot no pagājušā gadu simteņa. Tikai pateicoties zemnieku dzīves un gara mūžīgajai stabilitātei, ir bijuši iespējami daži bīstami mēģinājumi kā mūsu sabiedriskā, tā garīgā dzīvē. Un, ja tie nav mūs galīgi izputinājuši, tad tikai tamdēļ, ka zemnieki, arvien atjaunodamies, ir gājuši pa vecajiem tēvu tēvu ceļiem. Ir tikai divi neizgaistoši un mūžīgi ceļi pasaulē, kuriem sekojot nevar nomaldīties – celiņi, kas krusto zemnieku māju pagalmu, un gāju ceļš, kas krusto naktīs bezgalīgo debesu velvi. Abi tie ir balti. Vienus tādas padarījušas no istabas uz kūtīm, klētīm un laidaru tekošas kājas, bet otru baltu nominušas, uz debesīm skriedamas, mirušo cilvēku dvēseles. Kad visi ceļi ir izieti un apnikuši, pie tiem atgriežas pēcgalā. Stāviet stipri un cieti – jūs sargājiet kaut ko tādu, kas bijis, ir un būs.

Kā zemes neizsīkstošo spēku pazīst no tam, ka tas katru gadu augstāku pret debesīm liek celties visam, kas zaļo, tā zemniekus pazīst no tā, ka tauta zarojas, aug un iet uz priekšu. Bet abu to nozīmi neviens lāga neaptver, jo tas jau liekas pats par savu saprotams, ka zemei un zemniekiem pasaule jābaro. Viņu abu lielumu neapjauš, pie tā pieraduši, kā neapjauš kalna lielumu pie tā pakājes dzīvojošie ļaudis. Bet pienāk baigi brīži, kad uz tehnikas, naudas, varas un pilsētas gara dibināta dzīve parāda visu savu pretrunu baisīgumu, kad fabrikas apstājas kūpēt un banku durvis virināties, Tāpat kā senā Kolumba ļaudis pēc ilgām jūras klaidām, ieraudzījuši krastus, sauca: zeme! zeme! – tā tagadējā cilvēce briesmu brīžos atkārto šo pašu saucienu.

Un, ja nu zemnieku nozīme visos laikos ir bijusi tik liela, tad tagad, kur visas šķiras ir savu vārdu teikušas un ir izdzīvojušas, un sajukumu radījušas, ir kārta nākusi vilnas drēbēs tērptiem lauku ļaudīm, kurus līdz šim redz kā pazemīgus lūdzējus drūzmējamies Saeimas un departamentu uzgaidāmajās istabās. Viņus še grib barot ar visādiem labumiem, bet jums vajadzīgi vēl vairāk par to gods un noteikšana, kuriem nauda pati par sevi seko.

Ja jūs pastāvēsiet uz naudu vien, tad jūs neparko netiksiet vaļā no vecā vergu stāvokļa. Tā jūs var iemācīt pārdoties katrai varai, kas vairāk sola. Tas ir velnišķīgs izdomājums, kas nācis no moderna pilsētas gara. Naudu jums var dot katrs bagātais, ar to prasīdams no jums pilnīgu paklausību, bet godu, noteikšana un brīvību, šīs cēlās mantas, kurām līdzi iet viss pārējais, jums var dot tikai Latvija, un tā ir tēvijas augsta privilēģija. Tāpēc piešķiriet vislielāko vērību politikai, šai darbībai, ar kuru jūs visu to varētu sasniegt. To darīdami, jūs turpināsiet tikai to, ko darīja jūsu senči. Kad garajos rudens vakaros senie kursenieki un kursietes pie skala uguns vērpa un adīja, bet vīri vija striķus, apaušus un zirgu pinekļus, viņi runāja par zemi, par tiesībām, un tas bija zemnieku politikas sākums. Caur dienām viņi līda uz šo zemi kā ūdrs caur upes ūdeņiem, un, kad mūsu valsts sākumā bijušie kalpi kronējās par saimniekiem, tās bij šīs politikas beigas. Tā bij Latvija, kas viņiem šo godu piešķīra, ko viņiem nevarēja piešķirt neviena cita vara pasaulē.

Latvieši savā vēstures gaitā daudz vairāk cirsti, nekā cirsti tiek meži. Kad nu pēc tik daudz pūlēm tie izrāvušies uz priekšu un ieguvuši to, par ko dainas dzied lakstīgalu mēlēm un pasakas noslēpumainiem čukstiem, tad tas nav izskaidrojams ar tagad dzīvojošo spēku vien. Aiz katra latvieša stiepjas neredzamas smilšu kāpas, kas ved veļu kalna dziļumā, pa kurām tur nokāpuši viņu priekšgājēji. Un latvietis nav viens savos darbos, aiz viņa stāv tūkstošiem viņa ģimenes aizgājēju, kas to liktenīgi bīda pa viņam nolemto ceļu.

Jūsu svētki ir iekrituši lielajā veļu laikā, kad pēc seno latviešu ticējumiem mirušie iznāk no saviem kapiem un, miglai līdz veldamies, nonāk savās senajās mājās, lai mielotos pie klātiem galdiem. Tā kā mirušo pasaule ir lielāka par dzīvo pasauli, tad ar viņiem ir pilni visi lauki un māju kakti.

Šī mirušo sasaukšanās ar dzīvajiem ir mūžīgs pierādījums tam, cik stipri latvieši stāv savās māju namdurvīs. Jūs aptveriet mūsu tēviju kā liels koks, kam saknes, stiepdamās zemei cauri, iesniedzas viņsaulē. Tad nu, uz tik dzīviem un stipriem pamatiem stāvēdami, gādājiet par to, lai zaļais karogs nepārvēršas jūsu neizdevību sēru karogā, jo likteņi, kas mājo jūsos, groza valsts un tautas likteņus.

Sagatavoja Krišjānis Lācis.

Mūžīgie bērni

Pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu vidū Latvijā bija jūtami spēcīgi liberālisma vēji. Ikviens izmēģināja jaunus produktus un jaunus veidus, kā dzīvot. Tika izvirzītas jaunas vērtības sabiedrībai un vecās, rūpīgi neizvērtējot, noraidītas. Šie vēji nebija pašu uzpūsti, tie nāca no Rietumiem. Nekritiski tika pieņemts absolūti viss, un latvieši klausījās rekomendācijās. Visu, kas nāca no Rietumiem, uzskatīja par pārāku, un visu, kas mums bija, par novecojošu, nepareizu un aizvietojamu. Tika izvirzīta noklusējuma tēze, ka katrs var darīt, kā vēlas, dzīvot, kā grib, un nevienam citam nav nekādas daļas par to.

Tika radīts autonoms indivīds, cilvēks, kas tiecas atbrīvoties no visa, ko pats nav izvēlējies – ne vērtībās, ne attiecībās, ne patēriņā. Bet šis pieņēmums par cilvēku kā autonomu indivīdu ir absolūti nepatiess. Sabiedrībā cilvēki ir atkarīgi cits no cita. Tie cits citam sniedz pakalpojumus, palīdz tikt galā ar ikdienas darbiem. Mēs esam sasaistīti ar neredzamām saitēm, kaut noliedzam šo saistību un uzskatām sevi par pilnībā autonomiem. Tā ir ilūzija, kurai ļaujamies. Uzskatām, ka būšana neatkarīgiem un autonomiem mūs parāda daudz labākā gaismā nekā paļaušanās uz citiem.

Tam visam pa vidu bija bērni. Bērni un jaunieši, kas vēroja, kā transformējas sabiedrība un pārveidojas tās vērtības. Transformācija atstāja savu nospiedumu jauniešos. Šī paaudze šobrīd tuvojas savam spēka zenītam, kas ietver arī iespēju vadīt valsti. Tie ir pirmie liberālisma bērni, kas auguši Latvijā. Paaudze, kas uzskata, ka tai kaut kas pienākas par to, ka viņi ir. Vienkārši par to. Ka viņi ir ģeniāli, ka iepriekšējās paaudzes ir maldījušās, ka viņi zina labāk par visām pagātnes paaudzēm, turklāt ikvienā jautājumā, vienalga, cik tālā vēsturē atskatītos. Vienlaikus viņu izglītība ir nepilnīga. Tā ir pirmā paaudze, kurai atļauts darīt, ko vien vēlas, un tā ir radījusi neskaitāmas maldugunis kultūrā un vērtībās. Brīvības vārdā tā ir gatava darīt visu. Tie ir cilvēki, kas nevēlas būt vainīgi vai tikt kaunināti par to, ko dara. Arī tad, ja sekas izrādītos postošas.

Šī “pirmā” liberāļu paaudze ir gatava saukt neglīto par skaisto, netikumīgo par tikumīgo, muļķību par viedumu. Tā pieprasa ekspertiem lemt par vērtībām sabiedrības vietā, ja tas ļautu iegūt lielāku individuālo autonomiju. Demokrātija der tikai tik ilgi, kamēr katrs var darīt, ko vēlas. Pēc šīs paaudzes nekas nepaliks, jo patiesība atradīs veidu, kā izlauzties cauri maldugunīm. Patiesība, ka cilvēki nav autonomi, ka viņi nav vientuļas salas, kas nesatiekas.

“Mūžīgie bērni”, deviņdesmito gadu bērni, ir sacerējuši jau divas vēstules Kultūras ministram Naurim Puntulim.[1] Otro vēstuli ir parakstījuši 524 cilvēki, dažādu radošu profesiju pārstāvji un kultūras jomā strādājošie. Parakstītāju skaits vien norāda, ka Latvijā kultūra ir pietiekami labi apmaksāta, lai gan mēs, nodokļu maksātāji, pēdējo 30 gadu laikā maz esam saņēmuši, ko varētu uzskatīt par pasaules līmeņa mākslu. Kultūrai, kas nav tautas kultūra, būtu jāpretendē uz augstākiem sasniegumiem un kritērijiem, ja to atbalsta nodokļu maksātāji.

Pilnīgi nepamatota ir abās vēstulēs uzsvērtā ideja, ka Kultūras ministram Naurim Puntulim jāatbalsta homoseksuālu attiecību reģistrēšana. Vai homoseksuālu attiecību reģistrācija ir latviešu kultūras daļa? Attiecību reģistrācijai nav saistības ne ar viena mākslā vai radošajās nozarēs strādājoša cilvēka tiešajiem darba pienākumiem un projektiem, kuru radīšanai valsts sniedz finansiālu atbalstu. Vēstulē paustā prasība pēc spējas uzticēties Kultūras ministram, vairāk kā jebkuram citam darba devējam, ir pavisam dīvaina. Tādu prasību var izvirzīt cilvēki, kuri ir atrauti no realitātes, nesaprotot, par ko tieši viņi saņem atalgojumu, vai “mūžīgie bērni”. Kultūras ministram nav pienākuma ieviest skaidrību attiecību reģistrācijas jautājumā vai mierināt kādu kultūras darbinieku par homoseksuālu attiecību nereģistrēšanu. Tādēļ, ka tas nav ne Naura Puntuļa, ne Kultūras ministrijas kompetencē. Tas ir visas Latvijas sabiedrības vērtību jautājums.

Ministram ir taisnība, ka notiek ideoloģiska sadursme. Vēstuļu autori ir izvēlējušies Nauri Puntuli par šīs sadursmes fokusa punktu. Saduras sabiedrības grupa, kas uzskata, ka ikviens var darīt, ko vēlas, un sabiedrības grupa, kas vēlas sekot ierastajai kārtībai un tradīcijām. Laiks pieaugt un saskarties ar realitāti, “mūžīgie bērni”. Jūsu uzskati par to, kas ir ģimene, ne mazākajā mērā nav nacionālās kultūrpolitikas vai Kultūras ministrijas jautājums. Vai Satversmes pamatvērtība ir homoseksuālu attiecību reģistrēšana? Nē, nav. To zina ikviens, kas ir sekojis Latvijas politikai. Pēdējo reizi, kad tika grozīts Satversmes 110. pants, tas tika darīts tādēļ, lai homoseksuālu attiecību reģistrācija nebūtu iespējama. Tas tika veikts juridiski korektā veidā, ar pietiekamu deputātu balsu skaitu. Par balsoja 65 deputāti, pret – 6, bet atturējās 9. Balsojums notika 2005. gada 15. decembrī.[2]

Ja Satversmē pieminēta cilvēka cieņa, tas nekādi nenozīmē, ka šī cieņa paredz jauna homoseksuālu attiecību reģistrācijas likuma ieviešanu. Cilvēka cieņa nenozīmē atļauju visiem darīt, kas vien ienāk prātā, un sniegt šai rīcībai valsts atbalstu un juridisku ietvaru. Tā ir pilnīgi nepareiza vārda izpratne. Cilvēka cieņa nevar būt arī nekas tāds, kas izrāda necieņu citu cilvēku izpratnei par cilvēka cieņu. Cieņa nav brīvības sinonīms. Un arī brīvība nenozīmē iespēju darīt visu, kas ienāk prātā.

Lielāko cilvēces vēstures daļu brīvība nozīmēja spēju valdīt pār savām vēlmēm. Brīvības izpratnes nomaiņa uz ļaušanos savām vēlmēm nozīmē nevis brīvības pieaugumu, bet tieši otrādi – brīvības samazināšanos. Brīvības kļūst mazāk, tā kļūst “seklāka” un nozīmē pakļaušanos iegribām un bioloģiskajiem impulsiem.[3] Liberāļi apgalvo, ka visas savas atziņas balsta zinātnē, ka viņu uzskatos nav aklu pieņēmumu, ir tikai fakti un mīlestība. Taču tāda izpratne, ka brīvība ir iespēja darīt visu, kas ienāk prātā, un ka sabiedrībai tas jāatbalsta, ir akls pieņēmums. Tas ir kults, kura dievs ir autonomais indivīds. Vadoties pēc šī principa, cilvēks īstenībā nonāk važās, kas viņu sasaista.

Nauris Puntulis pēdējos četros gados ir pieļāvis būtisku kļūdu. Ministrs nav pārskatījis nozares plānošanas dokumentus, kaut gan tas būtu jādara, jo kultūrpolitikas dokumenti nevar saturēt kreisās ideoloģijas terminus un vienlaikus būt saistoši visai tautai, kā arī būt saskanīgi ar Latvijas dibināšanas mērķi. Minētie dokumenti ir pilni ar tādiem vārdiem kā “iekļaujošs” un “iekļaujoša sabiedrība”. Tie ir kreiso jēdzieni, kas nāk no DIE akronīma. DIE angliski ir saīsinājums no “Diversity, Inclusivity and Equity”, ko varētu tulkot kā “dažādība, iekļaušana un vienāds iznākums”. Latviešu valodā “vienādu iznākumu” bieži paslēpj zem vārda “vienlīdzība”.

No vārda “vienlīdzība” dažāda veida dokumentos ir jāuzmanās, jo tas var nozīmēt gan tiesisku vienlīdzību, gan vienādu iznākumu. Visiem āboliem pienākas pa tārpam. Visiem bumbieriem un visiem āboliem pienākas pa tārpam. Pirmais apgalvojums garantē vienlīdzību vienādiem augļiem. Otrais apgalvojums garantē vienādu iznākumu dažāda veida augļiem. Tas nav viens un tas pats. Tikko kādos dokumentos vai vēstulēs, kas ir tapuši pēdējo piecu gadu laikā, redzams vārds “iekļaujošs”, kļūst skaidrs, ka dokumentā ir kreisās ideoloģijas kodi. Šī apmātība ar “iekļaušanu” nāk no ASV. Vienlaikus vēstules autori dedzīgi noliedz, ka vēstule būtu ideoloģiska.

Reiz latvieši slēdza derību cits ar citu. Derību, kas apliecināja, ka vilksim robežas ap sevi un atjaunosim nacionālu valsti. Tā laika politiskajā kontekstā tas bija protests pret PSRS un iebraucējiem.

“Latvju zeme vaļā stāv
Tā kā dzīsla pušu rauta,
Iztek asins, iztek spēks,
Latvju zeme vaļā stāv.

Latvju zeme vaļā stāv,
Vēji staigā iekšā, ārā,
Izplēš sēklu, izrauj saknes,
Latvju zeme vaļā stāv.
Krusta ceļiem pienaglota,
Krusta vējiem caurvējota.”[4]

Latvijā satiekas “krusta vēji”. Austrumu un Rietumu vēji. Nevieni no šiem vējiem nav mūsu pašu, bet abi grib mūs appūst un padarīt sevi līdzīgus. “Mūžīgie bērni” ir Rietumu vēja appūsti. “Latvju zeme vaļā stāv” ir sinonīms “iekļaujošai sabiedrībai”, “atvērtai sabiedrībai” vai “politiskai nācijai”. Aizstājiet ar “latvju zeme vaļā stāv” šos jēdzienus. Reizēm kreisajiem pašiem nav skaidrs, ko viņi vēlas mums “pārdot”. Viņi vēlas būt labi cilvēki, kaut nespēj vairs definēt, kas ir labs un kas ir slikts. Nekas neesot tik vienkārši, visur esot gan labs, gan slikts. Viss ir līdz bezgalībai relatīvs. Ja atļausim savai zemei stāvēt vaļā, tad atgriezīsimies cikliskā vēsturē, būsim turpat, kur astoņdesmito gadu beigās.

Mums nav sabiedriskas derības jeb līguma, ka būsim “iekļaujoši” kreiso partiju definētajā nozīmē. Iekļaušanu mēs neesam salīguši uzskatīt par svarīgu ne attiecībā uz svešiniekiem, ne savējiem, kas ir pārkāpuši mūsu normas un likumus. Mākslinieki un kultūras darbinieki ir daļa no Latvijas sabiedrības, bet sabiedrība kopumā nav devusi mandātu būt iekļaujošai. Latvijas sabiedrība nav izvirzījusi sev tādu nākotnes vīziju. Tas tiek pieņemts kā jau izlemts jautājums kreiso liberāļu aprindās, bet tas ir izlemts Rietumos, ne Latvijā. Liberālisma ideoloģijā ir apslēpta nāvīga inde nacionālai valstij, tā ietver destruktīvus mehānismus un nereti pat nihilismu, kas nāvējoši iedarbojas uz tradīcijām.

Mēs esam pārliecināti, ka likums sargā cilvēku, un, ja pret viņu tiks vērsts likuma pārkāpums, likums viņu aizstāvēs. Tādas pašas tiesības ir sabiedrībai kā indivīdu kopumam. Likums nav nekas cits kā vien sabiedrības akceptētas normas, tradīcijas un kārtība. Tās atspoguļo sabiedrības izpratni par to, kas ir taisnīgi. Sabiedrībai ir tiesības teikt “nē” normu un tikumu izārdīšanai.

Demokrātijā katram cilvēkam ir viena balss. Vai “mūžīgie bērni” ir iedomājušies, ka viņi kaut kādā ziņā ir īpaši demokrātijai tikai tādēļ, ka pārstāv radošās profesijas? Demokrātijā gaļas izcirtējam un Ralfam Eilandam ir vienāds balsu skaits. Neatkarīgi no profesijas, iedomātiem vai reāliem intelektuāliem sasniegumiem, padarītā vai nepadarītā darba apjoma dzīves laikā, neatkarīgi no tā, vai priekšā ir 5 vai 55 dzīves gadi. Balss ir viena.

Latvijas pilsoņu atbalstīto iniciatīvu “Par visu ģimeņu tiesisko aizsardzību” parakstījuši 23 000 cilvēku. “Mūžīgo bērnu”, kas atsakās pieaugt, vēstulē tiek noklusēts, ka iniciatīvu par referendumu šajā svarīgajā jautājumā ir parakstījuši 58 000 cilvēku. Kādēļ šo 23 000 cilvēku iniciatīvas ignorēšana būtu kaut kas dramatisks, bet 58 000 cilvēku parakstu ignorēšana nav pat pieminēšanas vērta? Vai šo 500 kultūras cilvēku viedoklis ir vairāk vērts par 58 000 dažādu profesiju cilvēku viedokli? Kāpēc Kultūras ministram būtu jānostājas vēstules parakstītāju pusē?

Pretestība traucē kreisajam liberālismam kā vīrusam izplatīties sabiedrībā. Cilvēki varētu uzskatīt kreiso liberālismu par nepamatotu, kritizējamu vai neatbalstāmu ideoloģiju. Parasti kreisie liberāļi šos cilvēkus sauc par atpalikušiem no laika vai pat tumsoņām, kaut strīda būtība ir par to, vai cilvēks ir pilnībā autonoms indivīds, kas var nerēķināties ar sabiedrības vairākuma nostāju un visas valsts kopīgajām interesēm un vienlaikus gaidīt sava dzīvesveida tiesisku atzīšanu un attiecīgi saņemt dažāda veida pakalpojumus. Ķecerība kreiso acīs ir uz šo jautājumu atbildēt – nē, cilvēks nav pilnībā neatkarīgs no sabiedrības un autonoms. Kreisie prasa respektēt savas prasības, bet cena šai kārtējai cieņas izpausmei ir pati demokrātija, kas viņiem tagad ir kļuvusi par traucēkli. Tā ir virzība uz ekspertu varu, kurā maza, šaura grupa nosaka, kādas ir sabiedrības vērtības. Tas automātiski izslēdz vienlīdzību vai pat vienādu iznākumu. Mērķis ir saglabāt iespēju piepildīt vēlmes par katru cenu, un demokrātija kļūst par grēku.

Sabiedrība konsekventi ir teikusi “nē” homoseksuālu attiecību reģistrācijai. Cik reizes tiks cilāts viens un tas pats jautājums? Kritika par konsekvences trūkumu ir noraidāma. Drīzāk mulsina apsēstība un pārliecība, ka koncepts – iekļaujošā sabiedrība – kļūs par realitāti, ģenerējot birokrātisku papīru kalnus, un ka sabiedrība pieņems kreiso ideoloģiju ar sajūsmu. Vairums vēstules parakstītāju gan īsti neapzinās, ko prasa. Tiek prasīts atzīt homoseksuālu attiecību reģistrāciju, bet tas automātiski nozīmē arī prasību atzīt kreisā liberālisma ideoloģiju kā vadošo Latvijā. Tā, visticamāk, ir dominējošā ideoloģija kultūras darbinieku aprindās Latvijā, bet sabiedrība kopumā ir sociāli konservatīva. To apliecina arī 14. Saeimas vēlēšanu rezultāti.

Latvijā augstākais likumdevējs ir tauta. Tas, ka kāds birokrāts vai ierēdnis ir iekļāvis kreiso jēdzienus nozares plānošanas dokumentos, pēc būtības nav saistoši. Ministrijas ir daļa no izpildvaras un tādējādi pārstāv un īsteno tautas gribu. Vai “iekļaušana” un “vienlīdzība” ir Satversmes pamatvērtības? Satversmē nav ne vārda par iekļaušanu. Vienlīdzība minēta Satversmes preambulā un 91. pantā. Tur teikts: “Visi cilvēki Latvijā ir vienlīdzīgi likuma un tiesas priekšā. Cilvēka tiesības tiek īstenotas bez jebkādas diskriminācijas.”4 Tātad cilvēki ir vienlīdzīgi spēkā esošo likumu priekšā. Tās nav idejas vai vēlmes neskaidrā domu pasaulē, kurām ir jābūt vienlīdzīgām. Vienlīdzība nav paredzēta citiem tik netveramā parādībā kā divu pieaugušu cilvēku attiecības, kuras viņi veido, kā vien vēlas. Attiecību veidi atšķiras, un atšķiras arī to pienesums kopīgajam labumam. Kādēļ lai visas attiecības uzskatītu par vienādi vērtīgām? Attiecības ir ideju un vēlmju pasaules objekts. Satversme nekur negarantē vienlīdzīgu attieksmi pret divu cilvēku galvā esošo ideju par viņu starpā esošajām attiecībām. Tādējādi vēstules autori manipulē ar Satversmes piesaukšanu un vārda “vienlīdzība” divējādo nozīmi.

Kreisie liberāļi vienlīdzību saprot tā, ka dažādām attiecību formām pienākas vienāds iznākums – konkrēti, iespēja laulāties. Taču tā nav vienlīdzība. Indivīdu līmenī ikvienam neprecētam vīrietim ir tiesības precēt jebkuru neprecētu sievieti un otrādi. Tas, ka homoseksuāli cilvēki atsakās no šīs iespējas, nenozīmē, ka visi cilvēki Latvijā nebūtu tiesiski vienlīdzīgi likuma priekšā. Tiek spekulēts ar to, ka ir jāpielīdzina dažāda veida attiecības, bet tā ir pilnīgi cita interpretācija par to, kas ir rakstīts Satversmes 91. pantā.

Tiesneši, kas atzīst par ģimenēm homoseksuālus pārus, nodarbojas ar pašdarbību, jo nav tādu likumu, kas to atļautu.[5] Nav saprotams, uz kāda pamata tiesas atzīst homoseksuālus pārus par ģimenēm. Vai varbūt šis ir vēstulē pieminētais tiesiskuma deficīts? Satversmes Tiesas spriedums nedod iespēju Latvijas tiesām atzīt homoseksuālās attiecībās esošus cilvēkus par ģimenēm, jo Saeima nav pieņēmusi tādu likumu.

“Tiesa atklātos vārdos paziņo, ka pretēji Satversmes 2. pantam un varas dalīšanas principam uzurpē demokrātiski ievēlēta likumdevēja prerogatīvas. Tikai 1934. gada 15. maijā likumdošanas varu uzurpēja izpildvara, bet tagad – tiesu vara (tas, ka pagaidām tas notiek tikai vienā konkrētā jautājumā, nav svarīgi, jo svarīgs ir princips). Lūk, šī ir īsta konstitucionālā krīze, pareizāk sakot, pat konstitucionāla katastrofa (nevis tā vai cita kandidāta neapstiprināšana par Augstākās tiesas tiesnesi)! Jājautā, vai mūsu politiķi vispār apzinās, cik šī situācija ir nopietna?” Tā par tiesu praksi atzīt viendzimuma pārus par ģimenēm saka juriste Baiba Rudevska.[6]

Ja kreisie liberāļi vēlas patiesu sarunu, tad ir jārunā ar visu sabiedrību un jārosina referendums. Turklāt ir jābūt gataviem arī saņemt atbildi “nē”. Ir nepareizi vērsties pret vienu cilvēku, šajā gadījumā Kultūras ministru, turklāt tādu cilvēku, kam ar homoseksuālu attiecību reģistrācijas likuma pieņemšanu nav nekāda tieša sakara. Kultūras ministrs nav likumdevējs. Attiecīgi pašreizējā vēstuļu sērija izskatās pēc izmisīga mēģinājuma nodarboties ar mobingu.

Otrā vēstule ir arī maldinoša, jo tur apgalvots, ka Latvijā vecāki nespēj apmeklēt savus bērnus slimnīcā. Nevienam vecākam nav liegts apmeklēt savus bērnus. Savukārt visiem citiem cilvēkiem, kas nav bērnu bioloģiskie vecāki, ir nepieciešama pilnvara. Šai kārtībai turklāt nav nekāda sakara ar cilvēka seksuālo orientāciju. Homoseksuālu attiecību reģistrēšanas atbalstītāji līdz pat šai dienai nav pierādījuši, ka apzināti atņemt bērnam vismaz vienu bioloģisko vecāku būtu bērna labākajās interesēs. Ja šādi pierādījumi ir, lieciet tos galdā.

Aicinu Kultūras ministru pārskatīt juridiskos dokumentus un izņemt no tiem kreisās propagandas iedēstītos divdomīgos un mulsinošos terminus. Sabiedrībā pastāv tradīcijas un normas. Apgalvojums, ka sabiedrības normas un tradīcijas esot cieņas aizskārums kādai grupai, noved pie neparastiem secinājumiem. Visticamāk, jebkura norma un tradīcija būs aizskaroša kādai sabiedrības grupai. Ja mēs kā sabiedrība nolemtu atteikties no normām un tradīcijām tā, lai neaizskartu nevienu grupu, tad tas praksē nozīmētu atteikties arī no mūsu kultūras, vēstures un uzvedības normām. Piemēram, runāt latviešu valodā varētu būt aizskaroši tiem, kuri neprot latviešu valodu. Latvijas kā valsts eksistence kādam var likties aizskaroša. Vairākuma uzskati vienmēr kādam būs aizskaroši. Nevar uzrakstīt nevienu likumu, kas nebūtu aizskarošs kādai nelielai grupai. Šī absurdā prasība ir tīrs kreisā liberālisma auglis, kas izriet no uzskatiem, ka brīvība nozīmē darīt to, ko ikviens vēlas, bet vēlmju ierobežošana ir aizskaroša. Ja liberāļi noraida vairākuma lēmumus, tas nozīmē, ka liberālisms Latvijā ir sasniedzis punktu, kurā tas sāk noārdīt pašu demokrātiju.

[1]https://satori.lv/article/kulturas-darbinieki-publiski-nosoda-puntula-balsojumu-pret-visu-gimenu-tiesisko-aizsardzibu; https://satori.lv/article/simtiem-kulturas-darbinieku-parakstijusi-otro-atklato-vestuli-naurim-puntulim

[2]https://www.saeima.lv/Likumdosana/8S_DK/lasdk-dd=20051215.htm

[3] Patriks Denīns, Kāpēc liberālisms cieta neveiksmi. No angļu valodas tulkojis Ēriks Heinsbergs. Rīga: KODOKA, 2022. Skat. https://www.kodoka.lv/gramatas/kapec-liberalisms-cieta-neveiksmi/patriks-denins

[4]https://dziesmas.lv/d/Latvju_zeme_vala_stav_-_Dziesma_no_rokoperas_Lacplesis_-_Zigmars_Liepins_-_Mara_Zalite/5138

[5] Skatīt Gunāra Kūtra skaidrojumu par Satversmes Tiesas uzdevumiem: https://www.kodoka.lv/raksti/gunars-kutris-juridkomisijas-runa

[6] Skatīt 2022. gada 1. jūnija ierakstu: https://www.facebook.com/baiba.rudevska

Par politikas mērķi, tiesisku valsti, pozitīvismu un dabiskajām tiesībām

Uzruna Vācijas Federatīvās Republikas Bundestāgā, Berlīnē, 2011. gada 22. Septembrī.

Valsts prezidenta kungs,
Bundestāga priekšsēdētāja kungs,
Federālās kancleres kundze,
Bundesrāta priekšsēdētājas kundze,
Cienījamās deputātes, godājamie deputāti,

Man ir liels gods un prieks uzrunāt šo Augsto Namu, šo manas vācu Tēvzemes parlamentu, kuŗš kā demokrātiski ievēlēts tautas pārstāvniecības orgāns šeit pulcējas, lai strādātu Vācijas Federatīvās Republikas labā. Es vēlos pateikties Bundestāga priekšsēdētāja kungam par viņa aicinājumu teikt šo uzrunu, kā arī par laipnajiem sveicieniem un atzinības vārdiem, ar kuŗiem viņš mani sagaidīja. Šobrīd es vēršos pie jums, dāmas un kungi, arī kā jūsu tautietis, kuŗš visu mūžu jūtas saistīts ar savām saknēm un ar interesi seko savas vācu Tēvzemes attīstībai. Taču aicinājums teikt šo uzrunu tika adresēts man kā pāvestam, kā Romas bīskapam, uz kuŗa pleciem gulstas visaugstākā atbildība par katolisko kristietību. Tādējādi jūs atzīstat Svētā Krēsla kā partneŗa lomu tautu un valstu kopienas ietvaros. Pamatojoties uz maniem starptautiskajiem pienākumiem, es vēlētos piedāvāt dažas pārdomas par brīvas tiesiskas valsts pamatiem.

Atļaujiet man sākt savas pārdomas par tiesību pamatiem ar nelielu stāstiņu no Svētajiem Rakstiem. Pirmā Ķēniņu grāmata vēsta, ka Dievs piedāvāja jaunajam ķēniņam Zālamanam, kuŗš nupat bija kāpis tronī, izteikt kādu lūgumu. Ko tad nu šajā brīdī lūgs jaunais valdnieks? Vai veiksmi, bagātību, ilgu dzīvi, savu ienaidnieku iznīcināšanu? Nē, neko tamlīdzīgu viņš nelūdza. Bet, lūk, ko viņš lūdza: “Dod savam kalpam gaišu sirdsprātu, lai viņš varētu būt soģis pār tavu tautu un lai varētu atšķirt labu un ļaunu” (1.Ķēn., 3:9). Ar šo stāstu Bībele mums rāda, kam tad galu galā ir jābūt svarīgam politiķa acīs. Viņa darbības visaugstākais kritērijs un viņa kā politiķa darba motivācija nedrīkst būt nedz veiksme, nedz – vēl jo mazāk – materiālo labumu gūšana. Politikai ir jābūt cīņai par taisnīgumu un līdz ar to jāveido apstākļi miera nodibināšanai.

Protams, politiķis meklē arī veiksmi, bez kuŗas viņam nebūtu nekādas iespējas efektīvi darboties politikā! Taču veiksmei ir jābūt pakārtotai taisnīguma kritērijam, gatavībai piemērot tiesības un tiesību izpratnei. Veiksme var izrādīties arī par kārdinājumu, un tad tā var pavērt ceļu tiesību ļaunprātīgai sagrozīšanai un taisnīguma iznīcināšanai. “Atņem tiesības – un kas tad atšķirs valsti no lielas laupītāju bandas?”, reiz jautāja svētais Augustīns.[1] Mēs, vācieši, paši pēc savas pieredzes zinām, ka šie vārdi nav tukša iedoma. Mums bija šāda pieredze, kad vara tika atdalīta no tiesībām, kad vara tika pretstatīta tiesībām, kad tiesības tika mīdītas kājām, – un tā rezultātā valsts kļuva par ļoti labi organizētu laupītāju bandu, kas spēja apdraudēt visu pasauli un nogŗūst to uz bezdibeņa malas. Kalpot tiesībām un cīnīties pret netaisnības kundzību – tāds ir un paliek politiķa pamatuzdevums.

Mūsu vēsturiskajā laikmetā, kad cilvēks ir ieguvis līdz šim neiedomājamu varu, šis uzdevums ir kļuvis īpaši svarīgs. Cilvēks spēj iznīcināt pasauli. Viņš var manipulēt pats ar sevi. Viņš spēj, ja tā var teikt, radīt cilvēciskas būtnes un liegt citām cilvēciskām būtnēm cilvēka statusu. Kā lai mēs atpazīstam, kas ir taisnīgi? Kā lai mēs spējam izšķirt starp labo un ļauno, starp īstām tiesībām un iluzorām tiesībām? Zālamana lūgums vēl joprojām paliek izšķiŗošais jautājums, kuŗa priekšā politiķis un politika atrodas arī šodien.

Lielā daļā juridiski noregulējamu jautājumu var pietikt ar vairākuma kritēriju. Taču ir acīmredzami, ka tajos tiesību pamatjautājumos, kuŗos uz spēles tiek likta cilvēka un visas cilvēces cieņa, vairākuma princips nav pietiekams: tiesību veidošanas procesā katrai atbildīgajai personai ir pašai jāmeklē kritēriji, pēc kuŗiem orientēties. Trešajā gadsimtā dižais teologs Origēns šādi pamatoja kristiešu pretošanos dažiem toreiz spēkā esošiem normatīvajiem tiesību aktiem: “Ja kāds atrastos pie skitiem, kuŗiem ir bezdievīgi likumi, un būtu spiests dzīvot viņu starpā [..], tad viņš, bez šaubām, rīkotos ļoti prātīgi, ja viņš patiesības likuma vārdā – kuŗš pie skitiem būtu tieši pretlikumīgs – veidotu kopā ar citiem domubiedriem apvienības pret spēkā esošo likumu [..]”.[2]

Pamatojoties uz šo pārliecību, pretošanās kustību dalībnieki cīnījās pret nacistisko režīmu un pret citiem totalitārajiem režīmiem, tādējādi izdarot pakalpojumu gan tiesībām, gan visai cilvēcei. Šiem cilvēkiem bija neapšaubāmi skaidrs, ka toreiz spēkā esošās tiesību normas īstenībā bija prettiesiskas. Taču demokrātiska politiķa lēmumos atbilde uz jautājumu par to, kas šodien atbilst patiesības likumam, kas ir patiesi taisnīgs un drīkst kļūt par likumu, nav tik acīmredzama. Kas, atsaucoties uz antropoloģijas pamatjautājumiem, ir taisnīgs un tādēļ drīkst kļūt par spēkā esošu tiesību normu, – tas šodien vairs nemaz nav tik acīmredzams. Nekad nav bijis viegli atrast atbildi uz jautājumu, kā var atpazīt to, kas ir patiesi taisnīgs, tādējādi sekojot taisnīgumam likumdošanas procesā; un šodien, ievērojot mūsu zināšanu un mūsu spēju plašumu, šis jautājums ir kļuvis vēl daudz sarežģītāks.

Kā lai atpazīst, kas ir taisnīgi? Vēstures gaitā tiesības ir gandrīz vienmēr bijušas reliģiski motivētas: pamatojoties ar atsauci uz dievību, tika lemts, kas cilvēku starpā ir taisnīgi. Pretēji citām lielajām reliģijām, kristietība nekad nav uzspiedusi valstij un sabiedrībai tiesības kā atklāsmi, t. i., tiesību normas, kas tieši balstītos uz dievišķo atklāsmi. Gluži otrādi, tā norādīja uz dabu un prātu kā īstajiem tiesību avotiem; tā norādīja uz objektīvā un subjektīvā prāta harmoniju – harmoniju, kas tomēr pamatojas uz atziņu par šīm divām jomām kā Dieva radošā prāta veidotām. Šajā ziņā kristīgie teologi pievienojās filozofiskam un juridiskam strāvojumam, kuŗš bija radies, sākot ar otro gadsimtu pirms Kristus. Pirmskristīgās ēras otrā gadsimta sākumā izveidojās simbioze starp filozofu – stoiķu izstrādāto sabiedrisko dabisko tiesību koncepciju un ietekmīgiem romiešu tiesību skolotājiem.[3] No šīs satikšanās radās Rietumu pasaules tiesību kultūra, kas bija un vēl joprojām ir noteicošā visas cilvēces tiesību kultūrā. No šīs pirmskristīgās saiknes starp tiesībām un filozofiju sākās ceļš, kuŗš caur kristīgajiem viduslaikiem un caur apgaismības laikmeta juridisko domu noveda pie Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas un pie mūsu 1949. gada Vācijas Pamatlikuma, kuŗā mūsu tauta atzina “neaizskaŗamas un neatņemamas cilvēka tiesības kā ikvienas cilvēku sabiedrības, miera un taisnīguma pamatu visā pasaulē”.

Tiesību attīstībai un cilvēces attīstībai kļuva izšķiŗošs fakts, ka kristīgie teologi iestājās pret reliģiskām tiesībām, kas sakņojas ticībā dažādām dievībām, un nostājās filozofijas pusē, atzīstot prāta un dabas kopsakarību par visiem cilvēkiem piemērojamu tiesību avotu. Šo izvēli izdarīja jau svētais apustulis Pāvils, paziņodams savā vēstulē Romiešiem: “Ja pagāni, kam nav bauslības likuma [t. i., Israēla Toras], sekodami savai dabai, izpilda tikumības likuma prasības, tad viņi [..] paši sev ir likums. Jo ar to viņi pierāda, ka likuma prasība ierakstīta viņu sirdīs. To pašu apliecina viņu sirdsapziņa un viņu domu spriedumi [..]“ (Rom., 2:14-15). Šeit parādās divi pamatjēdzieni: daba un sirdsapziņa, kur “sirdsapziņa” nav nekas cits kā Zālamana “gaišais sirdsprāts” – prāts, kas atvērts un gatavs uzklausīt esības teikto.

Ja no tiem laikiem līdz apgaismības laikmetam un no Vispārējās Cilvēktiesību deklarācijas pēc Otrā Pasaules kaŗa līdz pat mūsu Pamatlikuma izstrādāšanai likumdošanas pamats likās skaidrs, tad pēdējā pusgadsimta laikā stāvoklis ir dramatiski mainījies. Dabisko tiesību ideja šodien tiek uztverta kā viena šaura un īpatnēja katoliska doktrīna, par kuŗu neesot nemaz vērts diskutēt ārpus katoļu aprindām, – tā, ka dažreiz ir gandrīz kauns pat pieminēt šo jēdzienu. Es vēlētos īsumā paskaidrot, kā šāda situācija ir izveidojusies. Vispirms jāsaka, ka tās pamatā ir fundamentāla tēze par nepārvaramu bezdibeni, kas it kā atdalot esību (Sein) no jābūtības (Sollen). No esības tātad nevarot rasties nekāds pienākums, jo šīs divas jomas esot pilnīgi dažādas. Šī viedokļa pamatā ir dabas pozitīviska uztvere, kas šodien ir gandrīz vispārpieņemta. Ja mēs uztveŗam dabu – Hansa Kelzena vārdiem sakot – kā “objektīvu datu agregātu, kas savstarpēji saistīts cēloņu un seku veidā”, tad no tās reāli nevar izrietēt nekāda ētiskas dabas norāde.[4] Pozitīviska dabas uztvere, kas izprot dabu tīri funkcionālā veidā, kā to redz dabaszinātnes, nespēj izbūvēt tiltu uz ētosu un tiesībām; tā var tikai sniegt jaunas funkcionālas atbildes. Taču tas pats attiecas arī uz pozitīvisko skatījumu uz prātu, ko daudzi cilvēki uztver kā vienīgo zinātnisko skatījumu. Šajā skatījumā viss, kas nav verificējams vai falsificējams, strikti raugoties, neietilpst “prāta” jomā. Tādēļ ētoss un reliģija tiek nobīdīti subjektīvo viedokļu jomā un atrodas ārpus prāta jomas šī vārda tiešajā nozīmē. Tur, kur ekskluzīvi dominē pozitīviskais prāts – un tā tas lielā mērā ir ar mūsu sabiedrisko apziņu – klasiskie ētosa un tiesību izziņas avoti tiek izslēgti no spēles. Tā ir dramatiska situācija, kas skaŗ mūs visus un par kuŗu publiski jādiskutē, un šīs manas uzrunas būtiskākais mērķis ir steidzamā kārtā aicināt uz šo diskusiju.

Kopumā raugoties, dabas un prāta pozitīviskā koncepcija, pozitīviskais pasaules skatījums ir svarīga cilvēces zināšanu un spēju daļa, no kuŗas mums nekādā gadījumā nav jāatsakās. Tomēr tā visā tās kopumā neveido tādu kultūru, kas būtu atbilstoša un pietiekama cilvēkam, lai viņš būtu cilvēks visā tā pilnībā. Ja pozitīviskais prāts uzskata sevi par vienīgo pietiekamo kultūru, noreducējot visas pārējās kultūras realitātes līdz subkultūras statusam, tad tas reducē arī pašu cilvēku vai pat apdraud viņa cilvēciskumu. Es to saku, domājot tieši par Eiropu, kur plašas aprindas cenšas atzīt par kopīgu kultūru un par kopīgu pamatu tiesību veidošanai tikai un vienīgi pozitīvismu, kamēr visas pārējās pārliecības un pārējās mūsu sabiedrības vērtības tiek reducētas līdz subkultūras līmenim. Šādā veidā Eiropa citu pasaules kultūru priekšā nostāda sevi bezkultūras stāvoklī, vienlaicīgi radot augsni ekstrēmistiskiem un radikāliem strāvojumiem. Pozitīviskais prāts, kas vēlas būt ekskluzīvs un nespēj neko saskatīt ārpus tīri funkcionālā, atgādina dzelzsbetona ēku bez logiem, kuŗā mēs paši veidojam klimatu un gaismu, un vairs nevēlamies saņemt šīs abas lietas no plašās Dieva pasaules. Taču mēs pat nevaram iedomāties, ka šajā pašuzceltajā pasaulītē mēs paslepus pasmeļamies arī no Dieva “resursiem”, kuŗus pārveidojam par mūsu pašu ražojumiem. Ir no jauna plaši jāatveŗ logi; mums no jauna ir jāsaredz pasaules plašums, debesis un zeme, un jāiemācās to visu taisnīgi izmantot.

Bet kā to izdarīt? Kā lai mēs atrodam ieeju visā plašajā kopumā? Kā prāts var atgūt savu diženumu, nenoslīdot līdz iracionalitātes stāvoklim? Kā daba var atkal parādīties mums savā īstajā dziļumā, ar savām prasībām un savām norādēm? Es atgādināšu vienu nesenās politiskās vēstures procesu; ceru, ka mani nepārpratīs un ka es neizraisīšu pārāk daudz vienpusējas polemikas. Es teiktu, ka ekoloģiskās kustības parādīšanās Vācijas politikā, sākot ar septiņdesmitajiem gadiem – kaut arī tā varbūt neatvēra logus pietiekami plaši, tomēr bija un vēl joprojām paliek kliedziens pēc svaiga gaisa – kliedziens, kuŗu nevar nedz ignorēt, nedz atmest kā pārāk iracionālu. Gados jauni cilvēki atskārta, ka kaut kas nav kārtībā mūsu attiecībās ar dabu; ka matērija nav tikai izejviela mūsu darbībai, bet ka pati zeme ir apveltīta ar savu īpašu cieņu, un ka mums ir jāseko tās norādījumiem. Protams, es tagad nepropagandēju nevienu konkrētu politisku partiju – nekas nav man svešāks par šādu propagandu. Bet, kad mūsu attiecībās ar realitāti kaut kas nav kārtībā, tad mums visiem ir nopietni jāpārdomā lietas visā to kopumā, un tas savukārt mūs noved pie jautājumu par pašiem mūsu kultūras pamatiem.

Atļaujiet man vēl nedaudz pakavēties pie šā jautājuma. Ekoloģijas nozīmi šodien neviens nenoliedz. Mums ir jāuzklausa dabas teiktais un sakarīgi uz to jāatbild. Taču es gribētu ļoti spēcīgi uzsvērt vienu atziņu, kas šodien, tāpat kā vakar, manuprāt, ir pamesta dziļā novārtā: proti, pastāv arī cilvēka ekoloģija. Arī cilvēkam piemīt daba, kas viņam ir jāciena un ar kuŗu viņš nedrīkst manipulēt pēc savas vēlēšanās. Cilvēks nav tikai pati sevi radoša brīvība. Cilvēks pats sevi nerada. Viņš ir gars un griba, bet viņš ir arī daba; un viņa griba ir taisnīga, ja viņš respektē dabu, un klausa to; un atzīst, kas viņš ir, un pieņem sevi kā tādu; un atzīst, ka viņš pats sevi nav radījis. Tieši tā un tikai tā izpaužas īsta cilvēka brīvība.

Atgriezīsimies pie dabas un prāta pamatjēdzieniem, no kuŗiem mēs sākumā izgājām. Lielais tiesību pozitīvisma teorētiķis Kelzens 84 gadu vecumā – 1965. gadā – atteicās no esības un jābūtības duālisma. (Mani mierina tas fakts, ka 84 gadu vecumā vēl ir iespējams prātīgi spriest…). Pirms tam viņš bija teicis, ka normas varot izrietēt tikai no gribas. Tātad, viņš piebilda, daba varētu ietvert sevī normas tikai tad, ja kāda griba tās būtu tur ielikusi. No otras puses, viņš teica, tas nozīmētu, ka ir Dievs – Radītājs, kuŗa griba ir atspoguļota dabā. “Spriest par šīs ticības patiesumu ir pilnīgi bezjēdzīgi”, viņš piezīmēja šajā sakarā.[5] Es gribētu vaicāt: “Vai patiešām?” Vai patiešām ir bezjēdzīgi domāt un mēģināt atbildēt uz jautājumu, vai dabā izpaustais objektīvais prāts nenozīmē radoša Prāta jeb Creator Spiritus klātbūtni?

Šajā brīdī mums var nākt palīgā Eiropas kultūras mantojums. Balstoties pārliecībā par Dieva – Radītāja eksistenci, ir attīstījusies ideja par cilvēktiesībām, ideja par visu cilvēku vienlīdzību likuma priekšā, izpratne par cilvēciskās cieņas neaizskaŗamību katrā personā un izpratne par cilvēku atbildību par savu rīcību. Šīs prāta zināšanas veido mūsu kultūras atmiņu. Ignorēt tās vai uzskatīt par vienkārši pagātni nozīmētu amputēt mūsu kultūru visā tās kopumā un atņemt tai tās pilnību. Eiropas kultūra ir dzimusi, satiekoties Jeruzālemei, Atēnām un Romai – satiekoties ticībai uz Israēla Dievu, grieķu filozofiskajam prātam un romiešu juridiskajai domai. Šī trīskāršā satikšanās veido Eiropas dziļāko identitāti. Apzinoties cilvēka atbildību Dieva priekšā, atzīstot cilvēka – ikviena cilvēka! – neatņemamo cieņu, šī satikšanās ir noteikusi tiesību kritērijus, un aizsargāt tos ir mūsu uzdevums šajā vēsturiskajā brīdī.

Jaunā ķēniņa Zālamana lūgums, kuŗu viņš bija izteicis varas grožu pārņemšanas brīdī, tika izpildīts. Kas būtu, ja arī mums, mūsdienu likumdevējiem, tiktu piedāvāts nākt priekšā ar kādu lūgumu? Ko mēs lūgtu? Galu galā es domāju, ka arī šodien mēs nevarētu lūgt neko citu, kā gaišu sirdsprātu – spēju atšķirt labo no ļaunā un tādējādi noteikt īstenas tiesības, kalpojot taisnīgumam un mieram. Paldies par uzmanību.

[1]De civitate Dei, IV, 4, 1.

[2]Contra Celsum GCS Orig. 428 (Koetschau), skat. A. Fürst, “Monotheismus und Monarchie. Zum Zusammenhang von Heil und Herrschaft in der Antike”, Theol. Phil. 81 (2006), pp. 321–338; cit. 336. Skat. arī J. Ratzinger, Die Einheit der Nationen. Eine Vision der Kirchenväter, Salzburg-München, 1971, p. 60.

[3] Skat. W. Waldstein, Ins Herz geschrieben. Das Naturrecht als Fundament einer menschlichen Gesellschaft, Augsburg, 2010, pp. 11ss, pp. 31–61.

[4] Skat. W. Waldstein, op. cit., pp. 15–21.

[5] Skat. W. Waldstein, op. cit., p. 19.

Publicēts ar Vatikāna valsts izdevniecības (Libreria Editrice Vaticana) atļauju. Visas tiesības aizsargātas. No vācu valodas tulkojis Juris Rudevskis. Tulkotāja izcēlumi. Oriģinālteksts un tulkojumi vairākās citās valodās atrodami Vatikāna mājas lapā: www.vatican.va.

Par dabisko likumu

Filips Melanhtons (1497–1560) bija profesors Vitenbergas Universitātē, Mārtiņa Lutera cīņubiedrs laikā, kad Vācijā notika Baznīcas Reformācija. Viņš ir autors darbam Augsburgas ticības apliecība – vienai no svarīgākajām luterāņu ticības apliecībām. Kopā ar Mārtiņu Luteru Melanhtonsaktīvi iesaistījās Vācijas skolu sistēmas reorganizācijā, kā rezultātā ieguva goda titulu Praeceptor Germaniae (Vācijas skolotājs). Melanhtons ir pazīstams arī ar pirmo luterāņu sistemātiskās dogmātikas rokasgrāmatu, 1521. gadā izdoto darbu Loci Communes. Šajā grāmatā, lai organizētu Bībeles zināšanu kopumu, sakārtoti 11 teoloģijas pamatjautājumi jeb tēmas – katrs savā vietā jeb “loci”. Šīs tēmas pārsvarā tiek aplūkotas pēc apustuļa Pāvila kristīgās mācības izklāsta viņa Vēstulē romiešiem. Loci Communes pirmais izdevums tika publicēts 1521. gadā Vitenbergā, tāpēc 2021. gadā, kad tika svinēta darba 500 gadu jubileja, Luterisma mantojuma fonds to izdeva Kaspara Bankovska tulkojumā no latīņu valodas.[1] Tā kā Telos savā darbā ne reizi vien nācies saskarties ar neizpratni, mēģinot tādu Rietumu kultūrā gadu tūkstošos labi aprobētu nojēgumu kā dabiskais likums iestrādāt Latvijas publiskajā telpā, pārpublicējam divus nelielus fragmentus no Melanhtona grāmatas tieši par dabisko likumu.[2] Zīmīgs ir Melanhtona pieļāvums, ka cilvēki bez Svētā Gara palīdzības dabisko likumu īsti nevar saprast, kaut gan apustulis Pāvils Vēstulē romiešiem norāda, ka dabiskā likuma pamati ir pieejami arī pagāniem bez īpašas Dieva atklāsmes starpniecības.

Es neesmu vēl manījis, ka par dabiskajiem likumiem kāds būtu uzrakstījis kaut ko ievērības cienīgu, vienalga, vai tie būtu teologi vai juristi. Tā kā šie likumi tiek saukti par dabiskajiem, tad to principi mums ir jārod ar cilvēka prāta palīdzību dabiska siloģisma ceļā. Un es nekad vēl neesmu redzējis, ka kāds to būtu paveicis, un nemaz nezinu, vai tas vispār ir iespējams, jo cilvēka prāts ir tik ļoti sagūstīts un sists ar aklumu.

Taču Pāvils māca, ka mūsos ir dabiskais likums, apbrīnojami precīzi un pamatoti vēstules romiešiem 2. nodaļā spriezdams šādi: pagāniem ir sirdsapziņa, kas viņus vai nu aizstāv, vai apsūdz par viņu darbiem. Tas tātad ir likums. Jo kas gan cits ir sirdsapziņa, ja ne spriedums par mūsu darbiem, kas sakņojas kādā likumā vai vispārējā principā? Tātad dabiskais likums ir tāds vispārējs spriedums, kam visi cilvēki vienlīdz piekrīt un ko Dievs ir ierakstījis ikviena sirdī, lai tas būtu par tikumu pamatu. Tāpat kā teorētiskajās zinātnēs, piemēram, matemātikā, pastāv zināmi vispārēji principi jeb kopējas atziņas un pieņēmumi (kā, piemēram, tas, ka veselais ir lielāks par tā daļu), tā arī morāles jomā pastāv zināmi vispārēji principi un vispārpieņemti secinājumi (un pedagoģisku iemeslu dēļ man šeit jālieto sholastiķu terminoloģija), kas kalpo par mērauklu visiem cilvēku darbiem. Marks Cicerons savā darbā “Par likumiem”, sekojot Platona piemēram, likumu veidošanas principus aizgūst no cilvēka dabas. Kaut gan es nenosodu šādu pieeju, man tā nešķiet īsti precīza. Turklāt šajā Cicerona darbā ir arī ļoti daudz bezdievību. Tā notiek bieži, ja vairāk sekojam sava prāta metodēm un apsvērumiem, nevis Svēto Rakstu pavēlēm.

Spriedumi, kas balstīti cilvēka izpratnes spējā, lielākoties ir maldīgi mūsu iedzimtā akluma dēļ. Un, kaut arī mūsu sirdīs ir ierakstīta zināma apjausma par to, kas ir morāli pareizi, tomēr mēs spējam to aptvert ar lielām grūtībām. Bet, kad es apgalvoju, ka Dievs cilvēku sirdīs ir ierakstījis dabiskus likumus, es ar to gribu sacīt, ka šo likumu atziņa ir zināms līdzradīts stāvoklis (habitus concreatos), lietojot sholastiķu terminoloģiju. Šī likumu atziņa nav kāds mūsu prāta atklājums, bet tā ir mēraukla, ko Dievs mūsos ir ielicis, lai pēc tās mēs varētu izdarīt spriedumu par to, kas ir morāli pareizi. Un man nerūp, kā tas saskan ar Aristoteļa filozofiju. Kāda gan man daļa par šī strīdoņa uzskatiem?

Bet es izlaidīšu to, kas mums ir kopīgs ar dzīvniekiem, proti, visu to, kas attiecas uz vairošanos un rūpēm par dzīvību. Juristi šīs lietas iekļauj dabiskajā likumā, bet es tās saucu par dabiskajām tieksmēm, kas visām dzīvām būtnēm ir vienādi iedzimtas. Bet svarīgākie likumi, kas īpaši attiecas uz cilvēkiem, manuprāt, ir šādi:

I. Mums ir jāgodā Dievs.

II. Tā kā esam dzimuši dzīvei noteiktā sabiedrībā, mēs nedrīkstam nevienam darīt pāri.

III. Dzīve cilvēku sabiedrībā pieprasa, lai visas lietas būtu kopīgā lietošanā.

Pirmo likumu, ka mums ir jāgodā Dievs, mēs aizgūstam no vēstules romiešiem 1. nodaļas, kur apustulis bez šaubām to ir iekļāvis starp dabiskajiem likumiem, sacīdams, ka jau kopš pasaules radīšanas Dievs visiem cilvēkiem ir atklājis Savu varenību (Rm 1:19–20). Bet mēģinājumi izsecināt Dieva esamību cilvēcisku siloģismu ceļā vairāk piedienas ziņkārībai nekā dievbijībai, vēl jo īpaši tāpēc, ka spriedelēt par šādām lietām nav droši cilvēka prātam, kā jau es norādīju šī kompendija sākumā.

Otrais likums, kas brīdina nedarīt nevienam pāri, bez šaubām, ir atvasināms no vispārējas nepieciešamības, jo mēs visi esam piedzimuši saistībās un attiecībās cits ar citu. Uz to norāda arī Raksti, sakot, ka nav labi cilvēkam būt vienam, bet tam jādod piemērots palīgs (1Moz 2:18). Tātad šis likums pavēl, ka nevienam nedrīkstam nodarīt pāri, tas ir, lai mēs dedzīgi mīlētu cits citu un ikviens varētu piedzīvot mūsu labvēlības un laipnības pilno kalpošanu. Tā šis likums ietver arī Dieva baušļus par to, ka mums nebūs nokaut, mums nebūs zagt citam piederošo mantu utt.

Iespējams, tu jautāsi: kāpēc tad likumsargi nogalina noziedzniekus? Mana atbilde ir šāda. Tā kā kopš Ādama grēkākrišanas mēs visi esam apzīmēti ar grēka zīmi, tad cilvēku attiecības ir tādas, ka ļaunie bieži nodara pāri labajiem. Tāpēc šim likumam ir jāatbalsta cilvēku sabiedrība, apspiežot, ierobežojot un nogalinot tos, kas traucē sabiedrības mieru un dara pāri nevainīgajiem. Tā, atbrīvojot sabiedrību no ļaundariem, likums spēj pasargāt vairāk cilvēku. Tas pats likums arvien paliek spēkā: “Nedari nevienam pāri.” Bet, ja kādam jau ir nodarīts pāri, tad sabiedrība ir jāatbrīvo no šī pāridarītāja, lai neciestu vēl vairāk cilvēku. Svarīgāk ir pasargāt visu cilvēci, nevis to vai citu atsevišķu cilvēku. Tāpēc tiek nogalināts tas, kurš tādā vai citā veidā ar savu ļauno piemēru apdraud visu sabiedrību. Tamdēļ arī valstī ir likumsargi, kas soda noziedzniekus, un tamdēļ arī tiek vesti kari. Juristi šīs visas lietas attiecina uz tautu tiesībām.

Trešais likums, par kopīgajām lietām, protams, pamatots cilvēku sabiedrības raksturā. Ja dažu draugu starpā valda princips, ka “draugiem viss ir kopīgs” (τὰ τῶν φίλων κοινὰ), tad kāpēc tas pats princips nevarētu valdīt starp visiem cilvēkiem? Visiem cilvēkiem taču būtu jābūt savstarpējā saskaņā, tāpat kā brāļi ir saskaņā ar brāļiem, bērni ar vecākiem un vecāki ar bērniem. To pavēl likums, kas aizliedz citam kaitēt. Bet, tā kā cilvēciskā alkatība nespēj samierināties ar to, ka viss tiek lietots kopīgi, tad šo likumu mums vajag izlabot, proti, tā, lai nevienam netiek nodarīts kaitējums. Lietām ir jābūt kopīgā lietošanā vienīgi tik lielā mērā, cik to atļauj sabiedrības miers un ļaužu labklājība. Vispārīgi ņemot, pār zemākajiem likumiem valda augstākie likumi un koplietošana ir jātur zināmās robežās.

Tāpēc trešais likums ir jāaizstāj ar kādu citu, proti: īpašums cilvēku starpā ir jāsadala tā, lai tas nekaitē vispārējai sabiedrības labklājībai. Un, tā kā cilvēku attiecībās tiek pieņemts, ka vismaz daļējam kopīpašumam ir jābūt (jo pēc dabas visam būtu jābūt kopīgam), tad ir iekārtots tā, ka lietas tiek nodotas citu lietošanā ar līguma palīdzību – pērkot, pārdodot, nomājot, īrējot utt. Šeit tu redzi, no kurienes cēlušies līgumi. To saprata arī Platons, kurš savā darbā “Likumi” 5. grāmatā saka, ka vislabākā ir tāda valsts pārvalde, kur, cik vien tas ir iespējams, tiek ievērots princips “draugiem viss ir kopīgs”. Un šajā valstī ne tikai īpašums būtu kopīgs pilsoņu starpā, bet arī ikviena locekļi – acis, rokas, kājas, mute – kalpotu visas sabiedrības kopējam labumam. Mēs nevaram atrast labāku valsts pārvaldes piemēru par to, kurā tiktu ievērots princips, ka draugiem viss ir kopīgs, tāpēc ir izgudroti līgumi, ar kuru palīdzību mēs nododam savu īpašumu citu lietošanā, lai vismaz kaut kādā mērā būtu iespējama šī īpašuma kopība.

To, ko esam šeit runājuši par vispārējiem dabas likumiem, tu vari apkopot šādi:

I. Godā Dievu.

II. Nedari nevienam pāri, bet ikvienam kalpo un palīdzi, jo mēs esam dzimuši dzīvei kādā noteiktā sabiedrībā.

III. Ja nav iespējams panākt, ka pilnīgi nevienam netiek kaitēts, tad jācenšas izdarīt tā, ka tiek kaitēts pēc iespējas mazākam daudzumam cilvēku. Sabiedrība ir jāatbrīvo no nemiera cēlājiem, tamdēļ tiek iecelti likumsargi un tiek sodīti noziedznieki.

IV. Lai nodrošinātu sabiedrības mieru, ar īpašumu ir jādalās. Ar savstarpēju līgumu starpniecību ir jāmazina trūkums.

Kas vēlas, pie tā klāt var pievienot arī kādus dzejnieku, oratoru un vēsturnieku izteikumus, uz kuriem ierasts atsaukties, runājot par tautu tiesībām, kādus šur un tur var lasīt par laulību un tās pārkāpšanu, par pateicību un nepateicību, par viesmīlību, par preču maiņu un citām līdzīgām tēmām. Man šķita pietiekami norādīt tikai uz pašām vispārīgākajām dabiskā likuma formām. Turklāt mums nevajadzētu neapdomīgi par likumu pieņemt kuru katru pagānu autoru viedokli. Lielum lielais vairums šo viedokļu atspoguļo mūsu dabas samaitātību, nevis pauž īstenus likumus. Tādas ir, piemēram, arī šīs Hēsioda rindas: “Mīli, kam pats esi mīļš; kas uzbrūk, tam savukārt uzbrūc! // Tam dod, kas tev ko ir devis; tam nedod, kas pats neko nedod!”[3] Šajās vārsmās Hēsiods draudzību vērtē, balstoties vienīgi izdevīgumā. Līdzīga doma pausta arī sakāmvārdā “Dots devējam atdodas”. Šeit varētu minēt arī rindas no Euripīda traģēdijas “Ions”, kur tiek sacīts, ka spēks ir jāatvaira ar spēku: “Ir labi krietnajam būt dievbijīgam. Bet, ja ienaidniekiem gribi darīt ļaunu, neviens likums lai nestājas tev ceļā.”

Arī tā saucamajā civilajā likumā ir daudz kā tāda, kas drīzāk atspoguļo cilvēku kaislības nekā dabisko likumu. Kas var būt vēl svešāks dabiskajam likumam nekā verdzība? Un daudzos līgumos tas, kas ir visbūtiskākais, tiek apslēpts ar viltu. Bet par šīm lietām runāsim citur. Krietns cilvēks pilsonisko kārtību dibinās uz taisnīgiem un labiem pamatiem, proti, saskaņā ar Dieva un dabiskajiem likumiem. Un it viss, kas tiek iedibināts pretēji šiem likumiem, nevar būt nekas cits kā netaisnība. Tik daudz būtu sacīts par dabiskajiem likumiem, kurus, ja vēlies, tu vari izkārtot arī precīzāk un ar lielāku rūpību.

[..] Kā varam pārliecināties no Rakstiem, Bauslību un Evaņģēliju Dievs mums nav atklājis kādā noteiktā laikmetā, bet tie parādās dažādos un nenoteiktos laikos. Tu redzi, ka līdzās dabiskajam likumam, kurš, kā man šķiet, ir ierakstīts cilvēku sirdīs, Dievs dažādās situācijās ir devis arī kādus īpašus likumus. Piemēram, Ādamam Viņš pavēlēja neēst no laba un ļauna atzīšanas koka augļiem. Kainam Viņš pavēlēja nedusmot uz savu brāli. Pēc tam Viņš deva likumu par to, ka grēko, kas nogalina Kainu. Šādi Dieva Gars ir nemitīgi cilvēkos atjaunojis dabiskā likuma atziņu, jo grēka dēļ cilvēka prāts ir kļuvis akls pret to. Man gandrīz gribētos sacīt, ka dabiskais likums nav kaut kas iedzimts, pēc dabas iedēstīts un ierakstīts cilvēku sirdīs, bet tie ir likumi, kas saņemti no tēviem un gluži kā no rokas rokā tie nodoti tālāk paaudžu paaudzēs. Kā Ādams ir mācījis saviem bērniem par pasaules radīšanu un Dieva pielūgšanu, tā viņš varētu būt arī brīdinājis Kainu, lai viņš nenogalina savu brāli, un līdzīgi arī citur.

[1] Sīkāk par darbu skat. šeit: http://www.lmf.lv/loci-communes-filips-melanhtons/

[2] Smalkāku ievadošu ieskatu luterāņu izpratnē par dabisko likumu var skatīt: https://latvijasluteranis.lv/2021/06/19/dabiska-dievatzina-un-dabiskais-likums-luteriskas-baznicas-maciba/

[3] Hēsiods, Darbi un dienas, 353.–354. rinda A. Ģiezēna atdzejojumā.

Sagatavoja Krišjānis Lācis. Paldies Kasparam Bankovskim par sadarbību.

Olga

Lielās lietus lāses skaļi krita uz vecā skaidu jumta. Skaņa bija tāda, it kā zirņus bērtu uz pannas. Šur un tur lietus tērcītes atrada ceļu lejup un tecēja mazās straumītēs pustumšajā lauku mājas palīgtelpā, kura vismaz desmit gadus nebija redzējusi saimnieku. Pēteris stāvēja, piespiedis pie tumšās baļķu sienas jaunu sievieti. Jumts bija vecs un bezgalīgi caurs, tāpēc nācās vēl pameklēt kādu vietiņu, kur pērkona lietus netecētu uz galvas. Kad likās, ka tāda droša vieta ir atrasta, viņš apskāva sievieti ap pleciem un piespiedās viņai klāt. Tā bija viņa sieva, un viņi nebija kopā pirmo dienu, taču šoreiz Pēteris juta spēcīgu saviļņojumu. Cilvēka dzīvē ir brīži, kad ir sajūta, ka notiekošo nekad neaizmirsīsi. Abi klusēja un domāja savas domas. Pēteris sajuta sievas ķermeņa siltumu. Viņas slapjie mati spēcīgi smaržoja. Pēkšņā jūtu uzplūdā viņš piekļāva viņu sev klāt, un arī sieva, ļaudamās viņa emocijām, apskāva viņa muguru ar rokām. Pēteris paskatījās sāņus un caur vecās koka mājas tukšo loga aili vēroja ūdens straumes, kas lija no jumta. Negaidīti visa telpa uzliesmoja un tūlīt atskanēja varens pērkona grandiens. Likās, ka baismīgais skaņas sprādziens sašūpoja visu veco māju. Sieva bailēs sarāvās, un Pēteris piekļāva viņu vēl ciešāk. Caurumā sienā, kur agrāk bija logs, bija redzams aizaudzis dārzs ar pāris ogu krūmiem. Daži vēl bija balti no pavasara ziedēšanas, kaut gan ziedēšana visumā jau bija beigusies. Pērkona lietus slānīja maigo pavasara zaļumu ar ūdens strūklām, un krūmi locījās vēja brāzmās.

– Nu i ļjot! (Līst gan!) – Pēteris klusi teica krieviski. Sieva neatbildēja, tikai viņas brūnās acis paskatījās uz augšu. Tad viņa pacēla roku un ar pirkstiem noslaucīja lielu ūdens tērci no Pētera pieres. Ik pa brīdim kaut kur atkal kārtējā straumīte atrada ceļu caur izčākstējušo jumtu un uzmeta abiem uz galvas siltu ūdens šalti. Klusums ieilga, bet arī Pētera sieva Olga sajuta mirkļa burvību un nesaplosīja to ar kādu muļķīgu jautājumu. Zibens vēlreiz kārtīgi ieblieza kaut kur tuvumā esošajos kokos, bet tad vētra pakāpeniski sāka pierimt.

– Kā ir negaiss ukrainiski? – Pēteris klusi jautāja.

– Burja! – Olga atbildēja.

– Ā, tas ir kā poliski – buža!

– Apmēram! Krieviski “burja” nozīmē ko citu. – Un, pēc pauzes. – Šeit dzīvoja tava Pelšu māte?

– Jā! Tur aiz tām durvīm ir dzīvojamās istabas. Šeit, kur stāvam, kādreiz, visticamāk, bija kūts zem viena jumta ar dzīvojamo māju. Siltuma taupīšanai. Tā parasti bija vecās mājās. Gan jau pie jums Ukrainā arī tāpat… – Pēteris jutās mazliet neērti par savu senču vienkāršumu.

– Ne tikai tā! Bija vēl trakāk! – Olga skanīgi pasmējās. Abi atkal apklusa, klausīdamies rimstošajā negaisā. Pēteris noglāstīja sievas miklo vaigu, atstumdams tumši brūno matu šķipsnu, tad pielika plaukstu sievas vaigam.

– Cik tev silta roka! Kur tev tik karstas rokas? Nevienam tādas neatceros! – viņa smiedamās jautāja.

– Kam nevienam? – Pēteris pajautāja ar tēlotu ironisku akcentu.

Olga nodūra galvu.

– Tu taču zini. Nejautā! Vispār nevienam! – viņa sāpīgi pasmējās.

– Labi, viss labi! Es jau tāpat. Pajokoju! – Pēteris iesmējās varbūt asāk un skarbāk nekā vajadzētu.

– Nu i smešok u tebja! (Tev nu gan ir smiekli!) – Olga novērsās, taču bez ļaunuma. Pēteris sajutās vainīgs un mēģināja kaut kā izlīdzināt situāciju.

– Armijā biedēju visu kazarmu! Man bieži teica, Petrovič, ir nu gan tev smiekliņš! Kā Mefistofelim! Naktī kā pasmejos, tā visa rota augšā. It kā es pat domāju par sevi, ka neesmu ļauns, bet redzi, kas nāk ārā! Varbūt es īstenībā esmu nelabā iemiesojums? – Pēteris atkal apskāva sievu ap pleciem un noskūpstīja viņu uz deniņiem, likdams sajust, ka nevēlas nekādus asumus.

Pērkons pamazām rimās. Lielie grāvieni kļuva retāki un intervāli starp zibeni un grandienu arvien lielāki. Dārzā pamazām sāka vīterot putnu orķestris.

– Nāc! Iesim! – Pēteris teica un paņēma sievu aiz rokas. Olga mīļi pasmaidīja un sekoja.

– Redzi, tur tas ķiršu koks? Kādreiz viņš bija pavisam mazs un bija vienīgais ķirsītis dārzā. Katru reizi, kad atnācu pie kaimiņiem, pie Pelšu mātes, es visā nopietnībā prasīju: ir jau ķirši gatavi? Man parasti atbildēja – nē, vēl nav gatavi! Viņiem nebija mazu bērnu, un neviens no viņiem šos ķiršus neaiztika. Kad nu beidzot atskanēja: ir gatavi, es metos uzbrukumā un neviens ķirsis, ne gatavs, ne pusgatavs tur vairāk nepalika. Tikai tukšs krūms un pāris nolauzti zari. Par nolauztajiem zariem man bija kauns, un es vienkārši aizbēgu uz mājām. Bet neviens neturēja uz mani ļaunu prātu. Nākamajā dienā vecāku atkal nebija mājās. Es mierīgi atnācu un pajautāju: tu pankūkas cep? Zini, es viņus ļoti mīlēju. Ļoti stipri! Tā, kā tikai bērns var mīlēt!

– Labi, neraudi! – Olga iesmējās. – Kas ar viņiem pēc tam notika?

– Nezinu! Biju atbraucis pirms armijas, kaut ko man stāstīja, bet neko vairāk neatceros. Pelšu māte palika šai mājā pēdējā. Viņa bija visai vārga. Visas mēbeles bija pazudušas, bija palicis tikai sienas pulkstenis un krēsls. Viņa nolika uz palodzes šķīvi un ielēja tajā saldu tēju, tad salauza tur baltmaizes gabaliņus. Tas bija viss cienasts, ko viņa varēja man piedāvāt. Nebija jau nez ko garšīgi, bet es saņēmos un ēdu. Es būtu krupi apēdis un pasmaidījis, lai tikai viņa justos labi. Drusku parunājām, un es sapratu, ka viņa vienkārši gaida nāvi. Kad gāju prom, atskatījos. Pie sienas tikšķēja pulkstenis, skaitot viņas dzīves pēdējās dienas. Pelšu māte sēdēja uz krēsla tukšās istabas vidū, saliekusies uz priekšu, laikam kādu kuņģa sāpju mocīta. Viņa bija ļoti veca, deviņdesmit gadi vismaz. Bet tāpat cilvēks… Man tik žēl, ka nevaru atrast viņas kapu. Es pat nezinu, kā viņu īstenībā sauca. Pelšu māte un viss. Tagad eju pa kapsētu un meklēju. Pelšu tur daudz, – Pēteris domīgi apklusa.

– Jā! Tas laikam katram savs, – Olga domīgi novilka. – Man tante bija tāda, tēva māsa. Bet nu tas katram savs, – viņa vēlreiz uzsvēra.

Un bija pirmā diena.

Viss bija beidzies. Viņš smagi elsoja, it kā tikko būtu noskrējis simts metrus. Organisms tikko bija sasprindzis līdz pēdējam un atdevis labāko, ko vien varēja dot. Sirds smagi dauzīja ribas, un sviedru lāse no pieres iekrita Olgas tumšajos matos. Apmulsis viņš mēģināja to noslaucīt ar plaukstu, bet bija jau par vēlu. Gaišā lāsīte ieripoja dziļi matu biezoknī. Olga jautājoši lūkojās caur pieri no apakšas uz augšu. Tā bija pirmā reize, kad viņi bija bijuši kopā.

– Tagad tu esi mana sieviete! – Pēteris teica tādā tonī, kādā runā cilvēki, kuriem noteikti kaut kas jāsaka. Olga saklausīja viņa balsī ironiju, tāpēc tikai paskatījās un neko neatbildēja. Satrauktā Pētera elpa sāka pierimt. Olga ilgi klusēja, un Pēteris arī īpaši nezināja, ko teikt. Pauze ieilga, tomēr nebija mokoša. Klusumā tikšķēja vecmodīgais sienas pulkstenis, virtuvē tikko dzirdami pīkstēja mazs radioaparāts. Daudzstāvu mājas pagalmā čaloja bērni, un kāpņu telpā kāda sieviete rāja kaķi. Beidzot Olga pacēlās uz elkoņiem un cieši noskūpstīja Pēteri uz lūpām.

– Celšos, sataisīšu ko paēst, – viņa piecēlās no sajauktās gultas. Olgai bija skaists jaunas sievietes augums.

– Cikos tev vilciens? – viņa jautāja, pagriezusies durvīs. Mugurā viņai bija garš, puķains halāts no bieza kokvilnas auduma. Kad viņa gāja, kailās kājas pavedinoši parādījās halāta šķēlumā.

– Vienpadsmitos vakarā! – Pēteris norūpējies atbildēja. Priekšā bija tāls ceļš no Maskavas uz Rīgu.

– Tad mums astoņos jāizbrauc! Kamēr tiksim no mūsu Železnodorožnajas piepilsētas līdz centram, tad vēl līdz Rīgas stacijai. Ja nokavēsi, būs jāsēž stacijā līdz rītam, – viņa pasmējās.

– Tu pavadīsi?

– Nu, protams! Kā tad es varu nepavadīt savu vīrieti?

– Rīt tev uz darbu?

– Tu zini, neiešu! Samelošu kaut ko priekšniekam. Tāds lāga vecītis, papurp drusku, bet mēs neņemam galvā. Sirms profesors. Jaunās sievietes viņu rīko, kā grib.

– Rokas arī uzliek?

– Nu kā tad bez tā? – Olga smējās. – Bet nav bezkaunīgs, tāds mīļš. Kas tad tur, tāds nieks.

Olga bija uztaisījusi olu kulteni ar gaļas gabaliņiem. Abi sēdēja mazajā virtuvē, un Pēteris ēda. Olga sēdēja pretī un skatījās, kā viņš ēd. Pēteris gandrīz aizrijās, tad atklepojies steigšus noslaucīja muti dvielī.

– Tev žēl? – viņš smiedamies prasīja.

– Ko tu? Man patīk skatīties, kā vīrietis ēd. Mans vīrietis! – viņa koķeti pasmaidīja. – Man jau likās, ka tu nekad nesaņemsi dūšu man tuvoties. Kur tu tāds nedrošs? – viņa smaidīdama saņēma Pētera roku. – Tā daudz zaudēsi dzīvē.

Paēduši viņi turpināja sēdēt virtuvē. Olga izņēma no sekcijas armēņu konjaku un ielēja Pēterim glāzīti. Glāzītes saturs pazuda kā burvju mākslinieku trikos. Pēc brīža Pēteris aicinoši padauzīja pa glāzītes malu ar nagiem.

– Labi, bet tikai vēl vienu! – norūpējusies teica Olga. – Sofija man stāstīja, ka tev patīkot šī lieta. Ja mēs būsim kopā, tev kaut kas man jāapsola.

– Nu?

– Es pati tev ieliešu tik, cik uzskatīšu par pieļaujamu. Tikai es pati. Pats tu nedzersi nevienu vienīgu glāzi! Saprati? Nevienu vienīgu! – Olga cieši skatījās Pēterim acīs. – Ja tu man to nevari apsolīt… , ja ne…, tad saproti pats! Es jau pamēģināju ar vienu dzērāju. Jā, pamēģināju, Pēteri! To nav iespējams izturēt! Ja arī tu gribi lakt, kad tev ienāk prātā, labāk aizmirsti mani uzreiz! Sarunāts? – Olgas skatiens bija tumšs un ass.

– Vispār jau es neesmu nekāds dzērājs. Tad jau Sofija dzērājus nav redzējusi. Nē, nu labi, bet tā uzreiz, Olga, nezinu. Vai tad galīgi neliesi?

– Labi, šo pudeli dzersim! – Olga izvilka korķi, ielēja Pēterim glāzīti, tad piestūma pudeli tuvāk viņam, likdama saprast, ka viņš pats var sev liet, cik grib. Līdz izbraukšanai bija vēl četras stundas. Pēteris gan nedzēra daudz, jo, gadiem ejot, viņam bija parādījušies kaut kādi atbildības sajūtas aizmetņi. Tā viņi sēdēja virtuvē, gaidīdami astoņus. Pēteris turēja Olgu klēpī un viņi dziedāja padomju patriotiskās dziesmas. Īpaši izjusti izdevās “Orļonok” (Ērglēns). Pēteris pat nobirdināja asaru. Olga viņam to noslaucīja un smiedamās aplaizīja pirkstu.

Un bija otrā diena.

Pēc pāris nedēļām, braukdams autobusā no darba uz mājām, Pēteris sajuta neizturamas ilgas pēc Olgas. Viņš nezināja, vai tā ir mīla vai vienkārši kaislība, bet viņš noteikti zināja, ko tūlīt darīs. Iegājis dzīvoklī, viņš izņēma no biezās poļu–latviešu vārdnīcas vairākas violetas naudas zīmes, kas bija akurāti saliktas starp lapām. Kopā sanāca simts rubļi. Māte un patēvs bija darbā. Izrāvis no klades lapu, viņš uzrakstīja zīmīti. “Aizbraucu uz Maskavu. Būšu atpakaļ svētdienas vakarā.” No bērnības viņš zināja, ka nedrīkst atstāt māju, nepasakot, uz kurieni dodies un kad plāno būt atpakaļ.

Muļķiem spīd laime. Nepieejot pie piepilsētas autobusa pieturas, viņš pamanīja taksometru ar zaļu uguntiņu. Tie, kas ir dzīvojuši Padomju Savienībā, zina, ko nozīmē šī zaļā uguntiņa. Brīvs taksometrs bija neticama veiksme. “Taksis” bija tikko izlaidis pasažieri, un vairāki cilvēki nekavējoties metās pie mašīnas. Pēteris bija jaunākais un veiklākais. Pirmais viņš ielēca blakus šoferim un apmierināti nokomandēja: “Uz lidostu!” Pārējie censoņi virināja durvis. “Vai var vismaz līdz centram?” – “Cilvēki! Es uz lidostu! Tas nav uz centru!” – Pēteris skaidroja.

Lidosta sagaidīja Pēteri ar lielu žogu, TU-134 astēm un modernu halli. Rīgas lidosta bija labākā Sovdepijas Eiropas daļā. Šodien Pēterim neticami veicās. “Tā ir zīme,” viņš pat nodomāja. Pie kasēm bija tikai nedaudzi cilvēki.

– Mņe Moskvu, na pervij reis! (Man uz Maskavu! Uz pirmo reisu!)

– Požaluista! Čerez dvadcat minut. Srazu na reģistraciju! S vas 21 ruboļ. Bagaža ņet? (Lūdzu! Pēc divdesmit minūtēm. Uzreiz ejiet uz reģistrāciju. No jums 21 rublis. Bagāžas nav?)

– Ir! Bet nav sverama! – Pēteris atļāvās pajokot.

– Nu tad ir vai nav? – pasmaidīja kasiere.

– Nav, nav! – Pēteris laimīgs paķēra biļeti un devās pie reģistrācijas galdiņa. Lidostas darbiniece pārbaudīja pasi, tad lika iet caur kontroli uz “prijomņiku”. Kontrolē pasažieri uz slīdošās lentes nolika savu rokas bagāžu, ja tāda bija. Lenta slīdēja, un čemodāni iebrauca ar iesvinotas gumijas strēlēm aizsegtā kamerā, kur to caurskatīja. Jebkuru aizdomīgu priekšmetu tūlīt apskatīja dzīvē. Paši pasažieri tajā laikā devās caur metāla rāmi. Spalgā skaņa atsvieda Pēteri atpakaļ. “Kas tas?” viņš pārsteigts nodomāja. “Tak, vykladyvajem vsjo iz karmanov na stol! (Tā, izliekam visu kabatu saturu uz galda),” nokomandēja jauna sieviete, tērpta nonēsātā milicijas formā. Pēteris paklausīja, un uz galda bez pārējiem niekiem parādījās arī pamatīgs saliecamais nazis. Apsardzes darbiniece uzreiz paņēma to rokā un atvāza. Tad pielika asmeni pie plaukstas. Tas lika Pēterim sarauties bailēs. Ja naža asmenis būs garāks par plaukstu, tas būs aukstais ierocis. Un tad Pēteris dosies ne uz lidmašīnu, bet uz citām iestādēm, kuras ir tuvāk, nekā liekas. Asmenis bija pāris centimetrus garāks. Jaunā miliču dāma fiksēja šo faktu, rādot nazi uz plaukstas un izteiksmīgi skatoties Pēterim acīs. Pētera sejā parādījās izmisīgs lūgums. “Es kaut kā aizmirsu. Man tas darbā vajadzīgs,” viņš izmisīgi taisnojās.

Nedaudz pāri sešiem Pēteris jau bija Maskavā. Vēl stunda elektriskajā vilcienā, tad satraukts zvans pie durvīm un bezgala pārsteigtā Olgas seja. “Jā! Tu esi tieši tāds kadrs, kādu Sofija man aprakstīja!” Olga satriekta izdvesa. Bet tad aplika rokas viņam ap kaklu. Neviena cita dzīvoklī nebija, un tas Pēterim patika. Viņš ļoti centās būt labs.

Pēc tam viņi dzēra kafiju. Svētdienas vakarā atvadoties Olga iedeva līdzi uz datora izdrukātu lapu kaudzīti. Tās bija sadrukājuši Maskavas Universitātes studenti, Olgas prakses biedri. Tur bija romāns Meistars un Margarita, Visocka un Brodska dzejas. Visocki Pēteris bija daudz klausījies, bet Brodskis viņam nepatika. “Kaut kāds īdētājs,” viņš notaksēja. Toties Bulgakova romānu viņš izlasīja neatraujoties divdesmit četrās stundās. Kad māte ienāca viņa istabā piecos no rīta un jautāja: “Tu neesi slims? Nu ka marš gulēt!”, Pēteris varonīgi atrauca: “Ej tu…!” un saviebies turpināja lasīt par Ponciju Pilātu un Ješua ha Notsri.

Un bija trešā diena.

Viņi bija norunājuši tikties Kijevā. Uz centrālās stacijas perona tikos un tikos. Pēteris lidoja ar lidmašīnu, bet Olga brauca no Maskavas ar vilcienu. Olga bija nopirkusi biļetes iepriekš un nokļuva Kijevā ar vilcienu bez problēmām. Pēteris norunātās tikšanās laikā nervozi staigāja pa Gomeļas lidostu, kur bija nosēdināta lidmašīna Rīga–Kijeva. Kijeva to nepieņēma. Laiks neļāva. Pēc diennakts sēdēšanas Pēteris beidzot parādījās uz Kijevas stacijas perona, bet, pats par sevi saprotams, ieraudzīja tikai pāris garlaikotus nesējus ar ratiņiem. “Nu ir vakars,” Pēteris nodomāja. Brauciens taču bija iecerēts kā bildināšanas vizīte. Ko tagad? Viņš satraukti staigāja pa Kijevas dzelzceļa staciju. Pēkšņi viņš atcerējās, ka kādreiz pie Olgas uz galda bija redzējis vēstuli. Tur bija atpakaļadrese. “Tin, vecais, filmu, tin atpakaļ!” viņš izmisīgi domāja pie sevis. Un jā, tiešām atmiņā sāka ataust ar roku rakstītais teksts. “Nu vēl, vēl drusku!” viņš sasprindzinājās tā, ka galva sāka sāpēt. Diez vai kāds noticēs, ka viņš sāka redzēt šo atpakaļadresi tā, it kā tā viņam būtu uzrakstīta priekšā, bet tā patiešām bija. Pienācis pie kases, viņš palūdza biļeti. “Jā!” kasiere mundri atbildēja. Līdz Kameņec–Podoļskai ar vilcienu, tālāk ar autobusu kalnos iekšā.

Un bija ceturtā diena.

Borivkas pastā Pēteris krieviski pajautāja, kur var atrast tādu jaunavu. Par lielu pārsteigumu, pastniece sāka ar viņu runāt ukrainiski. Un runāja tikai ukrainiski. Ja Pēteris nebūtu pašmācībā mācījies poļu valodu, viņš būtu smagā situācijā. Bet, noklausījies desmit gadus no vietas poļu “Jedynku” (kādreiz tā bija pirmā Polijas radio programma), viņš bez pūlēm saprata praktiski visu. Tad nu bija tāds dīvains dialogs. Pēteris runāja krieviski, bet viņam atbildēja ukrainiski. Ukraiņu nesatricināmā pārliecība, ka katram normālam cilvēkam ir jārunā ukrainiski, ir īpašas apceres vērta. Nedaudz vēlāk Pēteris pārliecinājās, ka tieši tāda pati īpašība piemīt arī poļiem. Olga vairāk nebrīnījās, kad Pēteris parādījās mājas durvīs. “Es zināju! Tu esi tāds!” viņa smējās.

– Māt, tas ir Pēteris! Zini, es dzīvē neesmu redzējusi otru līdzīgu cilvēku. Reizēm es nevaru saprast, kas viņš ir. Vai eņģelis vai pats nelabais? Bet muļķis viņš nav, un tāpēc viņš būs mans vīrs! – paziņoja Olga. No blakus istabas iznāca Olgas tēvs, pavecs kara veterāns. Viņš sniedza Pēterim roku, un viņi uzreiz kļuva draugi. Viņš bija viens no sirsnīgākajiem cilvēkiem, kādu Pēteris savā neilgajā mūžā bija sastapis. Saimnieks izraka dārzā no zemes trīslitru “gorilkas” burku, jo bija Gorbačova “sausais likums” un tādas lietas nedrīkstēja turēt mājās. Līgavas māte aizņēmās no kaimiņiem cienastu. Uz galda bija lasis un pat sarkanie ikri. Pēteris nodomāja, cik gan viņiem tas viss izmaksājis, bet tad izrāva “gorilkas” glāzi. Vienu, tad otru un pēc tam atjēdzās tikai gultā. Nogurums un izsalkums darīja savu. “Nāc šurp!” Olga novilka pavisam sašļukušajam Pēterim bikses.

Atpakaļceļā bija pārpildīta stacija, kur nepārdeva biļetes ne uz kurieni, bet neviens tādēļ vien negāja prom. Kad pienāca kārtējais vilciens, skaļrunī atskanēja čērkstoša balss: “Kijev dva!”. Ļaudis stāvēja ap kasi blīvā, kādus divdesmit cilvēkus biezā pusaplī. Pēteris mēģināja pabīdīties kases virzienā, bet tūlīt saņēma lielu pretsparu un pēc diviem spēcīgiem elkoņu triecieniem pa liesu un aknām aizgāja “atkačāties” uz stacijas sola. Ļaudis te bija skarbi. Situāciju izglāba Olgas tētis. Viņš paņēma labajā rokā kaut kādu sarkanu grāmatiņu, bet kreisajā savu kruķi: “Propustite veterana voiny! (Palaidiet kara veterānu!)” viņš iekliedzās tā, ka tuvāk stāvošie neviļus pieliecās. Vīrieši atkāpās, redzot sarkano veterāna grāmatiņu, bet sievietes pietiekami nobiedēja kruķis. Ticis pie kases, viņš atskatījās, kur ir Pēteris. “Nāc taču ātri šurp!” – viņš ar pēdējiem spēkiem uzsauca galīgi nesaprātīgajam znotam.

Un bija piektā diena.

Tās bija Pētera kāzas. Ciemiņu nebija daudz. Cik nu vien varēja uzņemt mazais piepilsētas dzīvoklis. Tomēr te bija visi tie, kurus Pēteris gaidīja. Māsa ar vīru, Sofija ar savu “Sofijas vīru”, abu pušu vecāki un Pētera krustmāte. Bija grūti. Ne līgava, ne viņas vecāki ne vārda nesaprata latviski. Pētera krustmāte atteicās runāt krieviski un ik pa brīdim uzsauca ekstrēmus tostus, kurus Pēteris pārtulkoja pilnīgi savādāk. Krustmāte tikai nozibināja acis, bet citādi nevarēja. Negribējās pārvērst jau tā problemātiskās kāzas par pilnīgu bezjēdzību. Pēteris sēdēja pie galda, un tikai viena doma nedeva viņam mieru. Tā skanēja izsmējīgi: “Tās ir tavas kāzas, vecīt!”

Tālāk bija slikti. Kaut cik mierīga līdzās pastāvēšana bija tikai trīs dienas. Dzīvošana šaurajā piepilsētas dzīvoklī ar kopēju virtuvi un tualeti izrādījās pilnīga utopija. Valodas un kultūras barjera un pārspīlētā mātes mīlestība pamazām darīja savu. Dzīvoklis pamazām, bet ļoti konsekventi pārvērtās par trako nama palātu. Pēteris ļoti centās. Viņš pat nedzēra ne lāsi sešus mēnešus. Pat ne alu. Neticēja nevienam sliktam vārdam ne no mātes, ne krustmātes puses. Visu laiku izmisīgi meklēja dzīvokli. Padomju Savienībā ar to nebija tik vienkārši. Oficiāli neko izīrēt nedrīkstēja. Viss īres tirgus bija neoficiāls. Pēteris gandrīz dabūja īres namiņu Jūrmalā, bet tikko īpašnieki uzzināja, ka sieva ir krieviete, tūlīt atteica. Uz argumentu, ka viņa nav krieviete, bet gan ukrainiete, skanēja atbilde: “Jūs tur redzat kādu starpību?” Tas notika Padomju Savienībā 1986. gadā.

Pēterim piedāvāja “Alfas” kopmītni. Viņš aizgāja uz turieni ar lielām cerībām, bet izgāja kā dabūjis ar cirvi pa pieri. Koridors. Pa labi un pa kreisi netīri darba apavi, bērnu ratiņi. Visur dramatiska netīrība. Katras durvis daudzas reizes izlauztas. Labotas un atkal izlauztas. Dušas telpas un kopēja tualete. Vīriešu tualetes podiem vāku nav. Uz malas redzamas zābaku zoļu pēdas. Neaprakstāma smirdoņa. “Ak, Dievs!” viņš skumji nodomāja.

Tā kā Pēteris nebija slikts speciālists, viņu uzrunāja cilvēki no “īpašās nodaļas”. Lai nākot pie viņiem, dzīvokļa jautājumu ātri atrisināšot. Pēteris atteicās. Viņam bija principi. To uzzinājusi, sieva viņam nolasīja kārtīgu lekciju par principiem un to nozīmi ģimenes dzīvē, kaut gan beigās sabruka dzīvesbiedra skavās un apraudājās. “Es zinu, ka tu esi tāds! Bet ko mēs darīsim? Lūdzu, izdomā kaut ko!” Bet Pēterim nekas neizdevās. Kā speciālists viņš nebija slikts, taču praktiskajā dzīvē, kur bija “jāgrozās”, “jāatrod”, kur valdīja “tu man, es tev”, viņš bija nevarīgs kā bērns.

Pēc tam notika vissliktākais. Olga pamēģināja pati risināt šo jautājumu. Viņa strādāja Rīgā, tajā pašā KASMONā, kur Pēteris ar Sofiju viņu bija iekārtojuši. Pamazām sāka pienākt satraucošas ziņas. Pēteris sākumā neticēja, bet tad, kad kāds labs draugs no šīs nodaļas sāka taisīt neglītus mājienus, Pēteris juta, ka tas ir viss. Viņa cīņa bija galā.

Un bija sestā diena.

Viņš visu bija izlēmis. Braukdami uz tiesu, kas šķirs viņu laulību, abi stāvēja apskāvušies piepilsētas autobusā un raudāja. Bet abi saprata, ka viss ir beidzies.

Pēteris atgriezās dzimtajā ciemā. Mugurā viņam bija oranžs lietusmētelis, vidū pārsiets ar jostu, bet galvā skaista melna hūte, kas pašam ļoti patika. Bet tā arī bija visa viņa mantība trīsdesmit gadu vecumā. Dzīve sākās vēlreiz no jauna.

Kristieši un ekonomika. 1. daļa. Sarežģītās attiecības

“Fiziskā zinātne ir kā vienkārša saskaitīšana: tā ir vai nu nemaldīga, vai aplama. Zinātnes sajaukšana ar filozofiju rada tikai filozofiju, kas ir zaudējusi visu savu ideālo vērtību, un zinātni, kas ir zaudējusi visu savu praktisko vērtību. Es gribu, lai mans personīgais ārsts man pateiktu, vai tāds vai tāds ēdiens mani nogalinās. Bet tas ir mana personīgā filozofa darbs – pateikt man, vai mani ir vērts nogalināt.”
Gilberts Kīts Čestertons[1]

1953. gada 5. janvārī no visu Tulūzas katoļu arhidiecēzes dievnamu kancelēm tika nolasīta Tulūzas arhibīskapa, kardināla Žila-Žero Saljēža (Jules-Géraud Saliège, 1870–1956) virsgana vēstule, kas bija veltīta Francijā tobrīd valdošajai ekonomiskajai krīzei un it sevišķi bezdarba problēmai. Kardināls rakstīja:

“Strādnieku šķira ir pakļauta īpašiem pārbaudījumiem, un man ir pienākums nākt tai palīgā. Es ļoti lūdzu uzņēmumu vadītājus darīt neiespējamo, lai nepalielinātu bezdarbnieku skaitu. Uzņēmumam nav nepieciešams gūt peļņu. Tam ir nepieciešams dzīvot un palīdzēt cilvēkiem dzīvot…”[2]

Vācu nacistu okupācijas laikā arhibīskaps (toreiz vēl ne kardināls) Saljēžs bija riskējis ar savu dzīvību, atklāti aizstāvot okupācijas varas iestāžu vajātos ebrejus un kritizējot Višī marionešu valdības piekopto antisemītisko politiku. Francijā joprojām atceras viņa 1942. gada 23. augustā publicēto virsgana vēstuli, kurā viņš bija nosaucis ebrejus par “mūsu brāļiem” un nosodījis viņu masveida deportācijas.[3] Uzreiz jāsaka: neviens neapšauba kardināla Saljēža morālo autoritāti un to, ka arī 1953. gada vēstules pamatā bija patiesas rūpes par franču strādnieku un viņu ģimeņu labklājību. Tādēļ ar vēl jo lielāku sarūgtinājumu jākonstatē, ka nupat minēto tekstu caurstrāvo vienkārši šausminoša neizpratne par to, kā objektīvi darbojas ekonomikas procesi! Lai to apjēgtu, nav jābūt profesionālam ekonomistam vai augsti izglītotam cilvēkam; pietiek būt apveltītam ar elementāru veselo saprātu.

Pirmkārt, ko nozīmē “nepalielināt bezdarbnieku skaitu”? Un ja nu konkrētajos ekonomiskās krīzes apstākļos darbinieku skaita samazināšana ir absolūti nepieciešama uzņēmuma izdzīvošanai? Piemēram, uzņēmumā ir nodarbināti simts strādnieki. Darba devējs aprēķina, ka pašreizējos apstākļos šādu darbinieku skaitu vairs nevar atļauties, un, lai izvairītos no zaudējumiem, ir jāatlaiž aptuveni viena trešdaļa – teiksim, 33. Traģiski? No atlaisto strādnieku viedokļa – neapšaubāmi; taču, ja to nedarīs, tad uzņēmums cietīs zaudējumus, bankrotēs un uz ielas tiks izlikti visi simt strādnieki! 33 bezdarbnieki – tas ir ļoti slikti, tomēr labāk, nekā simts bezdarbnieki (ieskaitot šos 33) un slēgts uzņēmums. Savukārt, ja uzņēmums nebankrotēs, tad būs vismaz neliela cerība, ka līdz ar ekonomiskā stāvokļa uzlabošanos nākotnē tam atkal būs paaugstināts pieprasījums pēc darbaspēka; tātad šos atlaistos darbiniekus (vai daļu no viņiem) varēs pieņemt atpakaļ tajā pašā darbā.

Otrkārt, vēl dīvaināks ir apgalvojums, ka “uzņēmumam nav nepieciešams gūt peļņu”. Piedodiet, bet kas tad ir uzņēmējdarbības pamatmērķis, ja ne peļņas gūšana? Protams, no kristīgā viedokļa jebkuras apzinātas cilvēka darbības virsmērķis ir kalpot Dievam un savam tuvākajam; viss pārējais tam ir pakārtots. Taču katrai darbībai ir arī tiešais, nepastarpinātais mērķis: ēšanai – bada remdēšana, medicīnai – slimnieku ārstēšana, izglītībai – zināšanu nodošana un apguve, dārzkopībai – augļu un dārzeņu audzēšana, utt. Uzņēmējdarbības kā tādas tiešais mērķis, bez šaubām, ir peļņas gūšana. Vēl jo vairāk: ja uzņēmums negūs peļņu, tad kā gan tas spēs ilgtermiņā darboties un maksāt darbiniekiem algas un prēmijas (nemaz nerunājot par nodokļiem valsts kasē) – tas ir, paša kardināla vārdiem runājot, “dzīvot un palīdzēt cilvēkiem dzīvot”?

Problēmas raksturojums

Es ne velti tikko piesaucu elementāru veselo saprātu. Kardināls Saljēžs bija ne tikai reliģiski ortodoksāls, bet, bez šaubām, arī augsti izglītots Baznīcas vīrs. Viņš bija ne tikai pabeidzis garīgo semināru, bet laikposmā no 1907. līdz 1914. gadam ieņēma semināra rektora amatu (un toreiz katoļu semināru studentiem izvirzītās prasības bija daudz stingrākas, nekā šodien). Tātad ir skaidrs, ka kardināls labi pārzināja gan aristoteliski tomiskā reālisma filozofiju (kas Katoļu baznīcā ir oficiāli atzīta par dominējošo[4]), gan formālo aristotelisko loģiku, – taču tas netraucēja viņam izdarīt šādus, maigi sakot, neizprotamus apgalvojumus.

Ja runa būtu tikai par vienu atsevišķu katoļu prelātu, tad šai manai rakstu sērijai nebūtu nekādas jēgas: kāda kuram daļa par to, ko kāds reiz ir pateicis? Taču kardināla Saljēža nostāja atspoguļo ļoti plašu parādību, kas kopš 19. gadsimta beigām ir bieži vērojama ne tikai Romas katoļu, bet arī citu kristīgo konfesiju piederīgo starpā. Daudzi kristieši, ieskaitot teologus un garīgos vadītājus, ekonomikas jautājumos ietur kreisu jeb etatisku[5]nostāju: viņi lielākā vai mazākā mērā noraida brīvā tirgus mehānismus, kurus uzskata par kaitīgiem un amorāliem, un to vietā dod priekšroku spēcīgam valsts regulējumam un valsts plānošanai. Turklāt ekonomiskais kreisums ne vienmēr sakrīt ar to, ko mēs parasti saprotam ar izteicienu “kreisi politiskie uzskati”. Gluži otrādi: to kristiešu starpā, kuri ir ļoti konservatīvi ticības un tikumības jautājumos, liela daļa iestājas par plašu tautsaimniecības regulējumu no valsts puses; katoļu tradicionālistu starpā tādu pat varētu būt absolūtais vairākums.

Šai nostājai var būt dažāda intensitāte: no mērenas sociāldemokrātijas vai “kristīgā sociālisma” līdz radikālam marksismam. Pati par sevi tā nav problēma: kā tūlīt paskaidrošu, nekāda specifiski “kristīga” ekonomikas teorija nepastāv un, ja vien netiek skaidri pārkāpts no Svētajiem Rakstiem izrietošais morālo prasību minimums, viedokļu dažādība šajā jomā ir pilnīgi leģitīma. Problēma rodas brīdī, kad šie ekonomiski kreisi noskaņotie kristieši sāk apgalvot, ka viņu nostāja esot vienīgā pareizā un vienīgā pieņemamā no kristīgā viedokļa un ka viņu oponentu – brīvā tirgus piekritēju – viedoklis esot “nekristīgs”, “ķecerīgs” un “grēcīgs”. Viņi (oponenti), lūk, izvēloties Mamonu (t. i., naudas varu) Dieva vietā un esot saindēti ar materiālisma, patērnieciskuma un liberālisma dvingu. Un šī jau ir ļoti nopietna apsūdzība, kuru nedrīkst atstāt neatbildētu.

Pēdējo desmit gadu laikā man ir nācies gan lasīt abu viedokļu pārstāvju diskusijas, gan klausīties tās klātienē un videoierakstos, gan pašam tajās piedalīties. Esmu pamanījis zīmīgu kvalitatīvu atšķirību abu pušu attieksmē pret oponentiem. Brīvā tirgus ekonomikas aizstāvji saka pretējai pusei: “Jūs, bez šaubām, esat labi kristieši, taču ekonomikas jomā jūsu uzskati ir kļūdaini.” Savukārt valsts iejaukšanās proponenti atbild: “Jūs esat slikti kristieši, jo jūsu nostāja ir nekristīga”. Kristiešiem var būt diametrāli pretēji uzskati dažādos jautājumos – piemēram, ar kādas klases cementu vislabāk betonēt dārza celiņu vai ar kādām zālēm vislabāk ārstēt angīnu –, un neviens viedokļu atšķirības dēļ nesauc otru pusi par “sliktu kristieti”. Bet, runājot par ekonomiku, polemika pārāk bieži tiek pārcelta no tīri tehnisku jautājumu līmeņa (“Kā to labāk izdarīt, lai sasniegtu labāko rezultātu?”) uz morālo un reliģisko jautājumu līmeni.

Kādēļ tā? Tādēļ, ka daudzi kristieši, spriežot par ekonomikas jautājumiem, regulāri pieļauj dažas fundamentālas kļūdas un tādēļ iekrīt dažos ļoti tipiskos intelektuālos “slazdos”, kurus es šajā rakstu sērijā pacentīšos identificēt un atmaskot.

Konkrētos intelektuālos “slazdus” aplūkosim rakstu sērijas otrajā daļā, taču vispirms izdarīsim dažas svarīgas piezīmes.

Labi nodomi un maldīšanās

Pirmkārt, viens no kristīgās ticības un morāles stūrakmeņiem ir tuvākmīlestības bauslis: “Mīli savu tuvāko kā sevi pašu” (Lev. 19:18, Mt. 22:39, Mk. 12:31, Lk. 10:27-28, Rom. 13:9, Gal. 5:14, Jēk. 2:8). Tādēļ, lai cik dziļa mums nešķistu oponenta kļūdīšanās, nedrīkst aizmirst, ka arī viņš ir tāds pats pēc Dieva līdzības radīts cilvēks kā mēs. Līdz ar to ir obligāti jābūt pret viņu maksimāli godīgam – un tātad jāatzīst viss labais un pareizais, kas viņa viedoklī vai attieksmē var būt. Mūsu apspriežamajā gadījumā es labprāt atzīstu, ka ekonomiski kreisi noskaņotos kristiešus gandrīz vienmēr vada vislabākie nodomi un patiesas rūpes par sabiedrības labklājību. Taču, kā tūlīt redzēsim, ekonomikas jomā ar labiem nodomiem vien nepietiek; ir arī jāzina un jāievēro šai cilvēka rīcības nozarei piemītošie objektīvie likumi.

Otrkārt, nebūt ne visiem mūsdienu kristiešiem ir kļūdains priekšstats par ekonomikas procesiem. Es pat neapgalvoju, ka tādu ir vairākums un ka ekonomiskais analfabētisms ir kaut kāda kristiešiem īpaši raksturīga iezīme; ir arī ļoti daudz pretēju piemēru. Teiksim, Grendrapidsā (Grand Rapids, Mičiganas pavalsts, ASV) darbojas Ektona institūts (Acton Institute), kura dibinātājs un prezidents ir katoļu priesteris Roberts Siriko (FrRobert Sirico) un kura oficiālais moto ir “Par brīvu un tikumīgu sabiedrību” (“For a free and virtuous society”).[6] Institūts pēc savas būtības ir starpkonfesionāli kristīgs un tā darbības pamatā ir divas atziņas: (1) tautsaimniecības jomā nekas labāks par brīvā tirgus ekonomiku nav izdomāts; (2) brīvais tirgus var optimāli darboties tikai kulturālā un tikumīgā sabiedrībā, kur pietiekami augstā līmenī valda godīgums, apdomība, solidaritāte, utt. Ik gadus jūnijā Ektona institūts organizē trīsarpus dienu vasaras skolu ar nosaukumu “Ektona universitāte” (Acton University), kuras devīze ir “Apvienot labus nodomus ar veselīgu ekonomikas teoriju” (“Connecting good intentions with sound economics”) un kur ar lekcijām uzstājas profesori, uzņēmēji, dažādu konfesiju garīdznieki, utt. Pēc savas personiskās pieredzes varu apliecināt: institūta lekcijās un publikācijās jūs atradīsiet daudz ko, bet tikai ne frivolitāti vai ignoranci ekonomikas jautājumos. Un tomēr nevar noliegt, ka pārāk daudzi kristieši šajā jomā maldās un dažkārt pat seko marksisma “sirēnu” saldajām dziesmām. Tieši viņiem arī ir veltīta šī rakstu sērija.

Morālais aspekts un zinātniski tehniskais aspekts

Vēlreiz jāatkārto tā svarīgā (bet, diemžēl, bieži nesaprastā) atziņa, ka nekādas īpatnēji “kristīgas” ekonomikas teorijas nav un nemaz nevar būt. Kristīgās ticības absolūtais virsmērķis ir dvēseļu pestīšana: caur Dieva žēlastību palīdzēt cilvēkam izlīgt ar Dievu un pēc ķermeņa fiziskās nāves sasniegt mūžīgo svētlaimi kopā ar Dievu. Lai to panāktu, kristīgā reliģija dod Dievišķajā Atklāsmē pamatotas atbildes uz diviem pamatjautājumiem: “Kam man ir jātic?” (ticības joma) un “Kā man ir jārīkojas?” (tikumības, t. i., morāles un ētikas joma). Taču kristietība nedod atbildes uz dažādiem zinātniskiem un tehniskiem jautājumiem, kas pieder pie pavisam citas – empīriski un/vai racionāli izzināmu šīs pasaules realitāšu – sfēras.

Protams, morāles prasības ir piemērojamas jebkurai apzinātas cilvēka rīcības jomai – arī tādai, kas ietver sevī specifiskas zināšanas dažādās zinātņu nozarēs. Taču tās attiecas tikai uz to darbības aspektu, kuru var novērtēt “labā” un “ļaunā”, “taisnīgā” un “netaisnīgā” kategorijās. To var ilustrēt ar vienkāršu piemēru. Slimnieks apmeklē ārstu. Ārsta darbībai šīs vizītes laikā ir divi aspekti: morālais un zinātniski tehniskais. Kristietības postulāti var attiekties tikai uz pirmo aspektu: mediķim attiecībās ar pacientu ir jāievēro jau minētais tuvākmīlestības bauslis, jāpieliek visas iespējamās pūles pacienta ārstēšanai, nedrīkst piedāvāt viņam amorālus risinājumus (tādus kā eitanāzija) u. tml. Taču kristīgā reliģija un morāle nevar neko pateikt par lietas zinātnisko pusi, t. i., piemēram, vai konkrēto slimību visefektīvāk izārstē tādas vai citas zāles. Šeit ārstam ir pilnībā jāpaļaujas uz savām specifiski profesionālajām zināšanām un pieredzi.

Atgriežoties pie ekonomikas, jāpaskaidro, ka latviešu valodā – tāpat kā dažās citās valodās, bet atšķirībā no angļu valodas – pastāv terminoloģisks sajaukums: vārdam “ekonomika” ir divas dažādas nozīmes. Pirmā nozīme ir “ekonomikas teorija” (angļu val. “economics”), t. i., zinātne, kas pēta objektīvos likumus un likumsakarības – teiksim, pieprasījumu un piedāvājumu, ekonomiskos jeb biznesa ciklus, cenu veidošanos u. tml. Piemēram: “Es universitātē studēju ekonomiku.” Otrā nozīmē ir “ekonomiskā politika” (angļu val. “economy”), t. i., cilvēku, uzņēmumu un valstu apzināta rīcība kapitāla, darba un citu ierobežoto resursu pārvaldīšanā, kā arī šīs rīcības radītais ekonomisko attiecību kopums. Piemēram: “Ekonomikas ministrija” vai “Mūsu valsts ekonomikas rādītāji pērn ir bijuši tādi un tādi”. Līdzīgi ir ar vārdu “medicīna”: tas var apzīmēt gan zinātni (jeb zinātņu kopumu) par cilvēka slimību un citu patoloģiju ārstēšanu (“Modernās medicīnas sasniegumi ir pārsteidzoši”), gan arī ārstniecību, t. i., praksi, kurā šīs zinātnes atziņas tiek piemērotas pacientiem (“Ministrs runāja par medicīnas finansējumu no valsts budžeta”).

Šī atšķirība ir ārkārtīgi svarīga no morāles viedokļa. Ekonomikas teorija, tāpat kā jebkura cita zinātne (vārda klasiskajā nozīmē) nodarbojas ar objektīvu un empīriski un/vai racionāli izzināmu cēloņsakarību un likumsakarību pētīšanu. Līdz ar to tās formulētie secinājumi nemaz nepakļaujas vērtējumam no morāles un ētikas viedokļa. Morāle un ētika nodarbojas ar cilvēka rīcības vērtēšanu “labā” un “ļaunā” kategorijās, taču uz objektīviem faktiem kā tādiem šīs kategorijas neattiecas. Piemēram, aplūkosim tādas tēzes kā “Hipotenūzas kvadrāts ir vienāds ar katešu kvadrātu summu”, “Urāna atomā ir 92 protoni un 92 elektroni”, “Ciānkālijs nogalina cilvēku dažās sekundēs”, “Nosakot cenu ierobežojumu zemāk par konkrētās preces tirgus vērtību, tas vienādos apstākļos izraisa šīs preces deficītu”, “Banku kredītlikmju mākslīga ierobežošana izraisa ekonomiskos ciklus”, u. tml. Neviena no šīm tēzēm nav ne laba, ne ļauna, ne morāla, ne amorāla – tā var būt tikai objektīvi patiesa vai aplama. Ekonomikas teorija šajā ziņā ne ar ko neatšķiras no citām zinātnēm.

No otras puses, ja ar “ekonomiku” saprotam cilvēka apzinātu rīcību un darbības nozari, tad šis aspekts gan ir pilnībā pakļauts morālajam vērtējumam. Arī šeit viss ir tāpat kā ar citām zinātnēm. Urāna atomā objektīvi ir 92 protoni un 92 elektroni, – taču draudēšana kaimiņvalstij ar atomieročiem nebūt nav morāli neitrāla. Ciānkālijs nogalina cilvēku dažās sekundēs, – taču, ja kāds nolemj iebarot kaimiņam ciānkālija kapsulu, tam gan ir dodams skaidrs morāls (un, protams, arī juridisks) vērtējums. Tas, ka preces cenas “griestu” noteikšana zemāk par tās tirgus vērtību izraisa tās deficītu – tā ir objektīva likumsakarība, taču, vai sabiedrībai šāds deficīts ir vajadzīgs, tas ir jāizlemj likumdevējam un valdībai, un šis lēmums ir pakļauts morālam vērtējumam: labs vai slikts.

Ja lasītāji būs izlasījuši un uztvēruši visu iepriekš teikto, viņiem noteikti būs vieglāk saprast, kādi ir tie konkrētie intelektuālie “slazdi” ekonomikas jomā, kuros regulāri mēdz iekrist daudzi kristieši, un kādas saprātīgas atziņas var palīdzēt viņiem no šiem “slazdiem” atbrīvoties. Šo jautājumu aplūkosim rakstu sērijas otrajā daļā.

[1] Gilbert Keith Chesterton, All Things Considered. London: Methuen & Co, 1908, p. 187.

[2] Oriģinālā: « La classe ouvrière est particulièrement éprouvée et j’ai le devoir d’aller à son secours. Je supplie les chefs d’entreprise de faire l’impossible pour ne pas augmenter le nombre des chômeurs. Il n’est pas nécessaire qu’une entreprise fasse des bénéfices. Il est nécessaire qu’elle vive et fasse vivre des hommes… ». Skat. « ‘Je supplie les chefs d’entreprise de faire l’impossible pour ne pas augmenter le nombre des chômeurs’, écrit le cardinal Salièges [sic – J.R.] ». Publicēts: Le Monde, 06.01.1953.

[3] Lettre pastorale du cardinal Jules Saliège, archevêque de Toulouse, sur la personne humaine, 13 et 23 août 1942. Pieejama: https://dioceseparis.fr/lettre-pastorale-du-cardinal-jules.html

[4] Skat. pāvesta Leona XIII 1879. gada 4. augusta encikliku Aeterni Patris.

[5] Etatisms (no franču étatisme, kas savukārt no vārda État, ‘valsts’) – specifiski ekonomiskajā nozīmē sinonīms jēdzieniem “plānveida ekonomika” vai “valsts iejaukšanās tautsaimniecības procesos”; plašākajā, sociālpolitiskajā nozīmē – ideja, ka valstij ir jābūt centrālajai un galvenajai struktūrai, kas vada, pārvalda un kontrolē visu vai gandrīz visu attiecīgās sabiedrības ekonomisko, sociālo un politisko dzīvi.

[6] Ektona institūta mājas lapa ir www.acton.org.